Номер провадження: 22-ц/785/4454/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи Житлово-будівельний кооператив «Іллічівський-11», ОСОБА_5, про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні,-

встановила:

ОСОБА_3, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 та просили про поділ спільного майна, встановлення порядку користування квартирою та не перешкоджання в користуванні квартирою. В процесі розгляду справи позивач ОСОБА_6 померла, в звязку із чим до участі у справі в якості правонаступника була залучена ОСОБА_4 Після неодноразового уточнення позовних вимог позивачі остаточно просили встановити порядок користування квартирою № 18 в будинку № 21 по вул. Іцхака Рабіна в м. Одесі, вселити позивачів у зазначену квартиру, зобовязати відповідача ОСОБА_2 не перешкоджати позивачам в користуванні квартирою та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування свого позову посилалися на те, що 12.05.2009 року помер ОСОБА_7, спадкоємцями в рівних частках після його смерті були ОСОБА_3, ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 У встановленому законом порядку сторони звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 25.01.2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 кожний отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, тому разом їм належить 2/3 частини спірної квартири. Відповідач ОСОБА_2 також успадкувала 1/3 частину вказаної квартири. 10.06.2011 року ОСОБА_6 померла. Спадкоємцем після її смерті є ОСОБА_4, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину спірної квартири, яка належала ОСОБА_6 Позивачі посилаються на те, що ОСОБА_2 фактично заволоділа всією квартирою, перешкоджає позивачам в користуванні належною їм власністю (т. 1 а. с. 1-2, 116-117).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2012 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково (т. 1 а. с. 227-229).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення суду від 11.12.2012 року відхилено, рішення залишено без зміни (т. 1 а. с. 261-265).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.12.2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19.02.2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а. с. 88-89).

Уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 остаточно просили суд визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 1/3 частину спірної квартири, виділити позивачам 2/3 частини квартири згідно висновку судово-технічної експертизи, розділити вказану квартиру, відповідно до висновку судово-технічної експертизи, вселити позивачів у зазначену квартиру, зобовязати відповідача ОСОБА_2 не перешкоджати позивачам в користуванні квартирою та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати та витрати, повязані з проведенням експертизи (т. 2 а. с. 111-113).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Визначено порядок користування квартирою № 18 в будинку № 21 по вул. Іцхака Рабіна в м. Одесі.

Виділено ОСОБА_3, ОСОБА_4 в користування житлову кімнату «4», площею 15,4 кв.м.; житлову кімнату «5», площею 11,6 кв.м.; балкон площею 0,9 кв.м., вбудовану шафу «3», площею 0,6 кв.м., загальною площею 28,5 кв.м., в тому числі жилої 27,0 кв.м.

Виділено ОСОБА_2 в користування житлову кімнату «6», площею 8,7 кв.м., вбудовану шафу «2», площею 0,6 кв.м., загальною площею 9,3 кв.м., в тому числі жилої 8,7 кв.м.

Залишено в загальному користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 підсобні приміщення загальною площею 13,9 кв.м., у тому числі: 1 коридор, площею 4,6 кв.м.; 9 туалет, площею 1,4 кв.м.; 8 ванна кімната, площею 2,2 кв.м.; 7 кухня, площею 5,7 кв.м.

Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користуванні квартирою № 18 в будинку № 21 по вул. Іцхака Рабіна в м. Одесі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 268 гривень та витрати, повязані із проведенням судової експертизи в розмірі 1 032 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати, повязані із проведенням судової експертизи в розмірі 1 032 гривень (т. 2 а. с. 193-196).

Ухвалою суду від 18.03.2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (т. 2 а. с. 252-253).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а. с. 258-260).

Заслухавши суддю - доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_7 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності № 025473 від 07.07.2003 року.

12.05.2009 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Київським відділом РАЦС Одеського МУЮ, актовий запис № 824.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1.

Спадкоємцями другої черги за законом є його рідні брат та сестри ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_2

01.12.2009 року ОСОБА_3 державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, реєстровий № 3-3509.

Право власності ОСОБА_3 зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» 02.03.2010 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 25457848.

25.01.2010 року ОСОБА_6 державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, реєстровий № 3-92.

Право власності ОСОБА_6 зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» 02.03.2010 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 25457983.

15.12.2010 року ОСОБА_2 державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, реєстровий № 3-31.

Право власності ОСОБА_2 зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» 04.01.2011 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 28583390.

10.06.2011 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 10.06.2011 року Відділом державної РАЦС по місту Котовську Котовського МУЮ Одеської області, актовий запис № 274.

Відповідно до заповіту від 26.10.2010 року спадкоємцем ОСОБА_6 є її донька ОСОБА_4, яка в установленому законом порядку звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті матері до приватного нотаріусу Котовського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_9, якою заведено спадкову справу до майна спадкодавця ОСОБА_6, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 27489579 від 13.07.2011 року.

ОСОБА_4 ухвалою суду від 20.02.2012 року була залучена до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_6

13 жовтня 2014 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, реєстровий № 2151.

Таким чином, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, зокрема, при встановленні порядку користування квартирою (будинком) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина квартири (будинку) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим, виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, висловленої в Постанові № 6-12цс13 від 03.04.2013 року.

Посилання представника апелянта на те, що права власності на 3,2 кв.м. у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 немає, а тому вони не можуть користуватись цією площею, є неспроможним, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно і не змінює частки кожного з співвласників.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність застосування при розгляді цього спору «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 06 липня 2007 року за № 774/14041 свідчить про те, що представник апелянта не розмежовує поняття визначення порядку користування майном та виділення його в натурі. Так, визначення порядку користування майном та виділення його в натурі є самостійними взаємовиключними предметами позову, які визначають різні правові наслідки щодо права на це майно для його співвласника. Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Як наслідок, відбувається зміна часток у праві спільної часткової власності на майно. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. При визначенні порядку користування майном співвласнику виділяється у користування майно відповідно до розміру його частки у ньому. При цьому співвласник продовжує володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Виплата компенсації за недоотриману жилу площу у разі неможливості встановлення порядку користування майном відповідно до ідеальних часток співвласників законом не передбачена.

Отже, при указаних обставинах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність прийняття за основу визначення порядку користування спірною квартирою висновок судової будівельно-технічної експертизи № 271/6076 від 22.04.2011 року, яким ОСОБА_2 з часткою 1/3 в особисте користування запропоновано виділити: - житлову кімнату « 6», площею 8,7 кв.м; - вбудовану шафу «2», площею 0,6 кв.м. Загальна площа по квартирі складатиме 9,3 кв.м., в тому числі жила 8,7 кв.м. Реальна частка ОСОБА_2 по жилій площі буде складатиме 61/250 (8,7 кв.м.:35,7 кв.м.), що на 67/750 або на 3,2 кв.м. менше ідеально належної жилої площі. ОСОБА_3, ОСОБА_6 (правонаступнику ОСОБА_4М.) з часткою 2/3 запропоновано виділити: - житлову кімнату « 4», площею 15,4 кв.м.; - житлову кімнату «5», площею 11,6 кв.м.; - балкон, площею 0,9 кв.м.; - вбудовану шафу, площею 0,6 кв.м. Загальна площа по квартирі складатиме 28,5 кв.м., в тому числі жилої 27,0 кв.м. Реальна частка ОСОБА_3, ОСОБА_6 (правонаступника ОСОБА_4М.) по жилій площі складатиме 189/250 (27,0 кв.м.: 35,7 кв.м.), що на 67/750 або на 3,2 кв.м. більше ідеально належної жилої площі. В загальне користування сторін експертом запропоновано виділити підсобні приміщення загальною площею 13,9 кв.м., в тому числі: 1 коридор, площею 4,6 кв.м.; 9 туалет, площею 1,4 кв.м.; 8 ванна кімната, площею 2,2 кв.м.; 7 кухня, площею 5,7 кв.м.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користуванні квартирою № 18 в будинку № 21 по вул. Іцхака Рабіна в м. Одесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом вселення та зобовязання не перешкоджати у користуванні власністю.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивачів в частині зобовязання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у здійсненні права власності законні, регулюються нормами ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, і підлягають задоволенню, оскільки вказана квартира належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності на законних підставах і власники можуть вимагати усунення будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Інших доводів, які б спростовували правильні висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

ОСОБА_10