Справа №487/8349/13-ц 25.11.2015 25.11.2015 25.11.2015
Провадження №22-ц/784/2563/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/784/2563/15
Справа № 487/8349/13-ц Головуючий першої інстанції: Щербина С.В.
Категорія: 27 Доповідач апеляційного суду: Буренкова К.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Кутової Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «Приватбанк» ( далі - Банк) до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення із квартири, яка є предметом іпотеки, та зняття з реєстраційного обліку,

встановила:

У вересні 2013 року Банк звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення із квартири, яка є предметом іпотеки, та зняття із реєстраційного обліку.

Банк зазначав, що 13 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №NKN0G9, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 21571,38 доларів США строком до 25 квітня 2017 року, а ОСОБА_2 - повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

З метою забезпечення зобов'язань по вказаному кредитному договору 13 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_3, в нотаріальному порядку був укладений іпотечний договір №NKN0G9. Згідно п.1.1 іпотечного договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,60 кв. м, житловою - 26,30 кв. м, яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 серпня 1995 року.

Проте позичальник ОСОБА_2 порушила умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, за позовом Банку звернуто стягнення на вказаний предмет іпотеки.

Позивач зазначав, що в силу вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення відповідачів.

На письмові попередження Банку відповідачі вказану квартиру не звільнили.

Банк, посилаючись на наведені обставини, а також на те, що відповідачі безпідставно займають зазначене житлове приміщення, чим створюють йому перешкоди в реалізації предмета іпотеки, просив виселити відповідачів із вказаної квартири.

У квітні 2014 року Банк звернувся із уточненою позовною заявою, у якій на підставі ст. 40 Закону та ст. 109 ЖК УРСР просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також ОСОБА_4, ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 та зняти цих осіб із реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2014 року позов Банку задоволено.

Постановлено:

- виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1;

- зобов'язано відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Миколаївського міського управління УМВС України в Миколаївській області зняти з реєстраційного обліку в указаній квартирі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Банку судові витрати по 28 грн. 69 коп. з кожного.

У вересні 2014 року відповідачі звернулися до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в задоволенні якої ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2014 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять скасувати оскаржуване рішення, а провадження у справі закрити з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України. Крім цього, відповідачі посилаються також на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не звернув увагу, що вказана квартира, яка є предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів. А тому суд зобов'язаний був застосувати до спірних правовідносин положення ч.2 ст. 109 ЖК УРСР.

Колегія суддів приходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Банку, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, то відповідно до положень ст. ст. 39, 40 Закону та ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР відповідачі підлягають виселенню із вказаного жилого приміщення із зняттям з реєстраційного обліку.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 укладений договір про іпотечний кредит №NKN0G9, за умовами якого Банк зобов'язався надати ОСОБА_2 кредит в сумі 100000 грн. зі сплатою 15% річних, інших платежів, а також винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0 % від суми виданого кредиту в момент його надання. Кредит надано зі строком погашення не пізніше 25 квітня 2017 року на поліпшення якості квартири НОМЕР_1, розташованої у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 11 - 14).

13 серпня 2008 року між Банком і ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до вказаного іпотечного договору (а.с. 180 - 182).

З метою забезпечення зобов'язань по зазначеному договору про іпотечний кредит приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 між Банком та ОСОБА_2, яка діяла від свого імені та на підставі нотаріально посвідченого доручення від імені ОСОБА_3, 25 квітня 2008 року посвідчено іпотечний договір №NKN0G9. Згідно п.1.1 іпотечного договору ОСОБА_2 і ОСОБА_3 передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,60 кв. м, житловою - 26,30 кв. м, яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 серпня 1995 року, про що свідчить зміст цього договору та витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.14 зв. -18, 185-186).

В червні 2011 року Банк звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно і виселення відповідачів із вказаної квартири. В травні 2012 року ОСОБА_2 зверталась із зустрічним позовом до Банку про визнання договору іпотеки недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2012 року позов Банку задоволено. Постановлено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором іпотечного кредиту №NKN0G9 від 25 квітня 2008 року, яка утворилась станом на 23 березня 2012 року, і її складовими є заборгованість: 19948, 87 доларів США (еквівалент 152291 грн. 73 коп.) - за основним кредитом; 6422, 88 доларів США (еквівалент 51286 грн. 70 коп.) - за відсотками; 1290, 23 доларів США (еквівалент 10302 грн. 42 коп.) - за комісією; пеня - 40909 грн. звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 за початковою ціною відповідно до оцінки майна, визначеної суб'єктом оціночної діяльності в рамках виконавчого провадження. В решті вимог Банку відмовлено. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в зазначеній частині залишено без змін (а.с.31 - 35, 183 - 188).

Згідно довідки ЖКП ММР "Бриз" ЖЕК №1 від 18 листопада 2013 року №190 в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_2, її співмешканець ОСОБА_4, її син ОСОБА_3 та дружина останнього ОСОБА_5 (а.с. 43).

Відповідно до частин першої та другої статті 39 Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, відповідно до статей 39, 40 Закону та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилих приміщень, які є предметами іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, одночасно надається інше постійне жиле приміщення тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України за виключними обставинами від 21 жовтня 2015 року, 11 листопада 2015 року (справи №6-1033цс15, № 6-1484цс15, № 6-1630цс15).

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору №NKN0G9 від 25 квітня 2008 року і на яку звернуто стягнення рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2012 року, придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не за рахунок кредитних коштів, а належить останнім на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду 16 серпня 1995 року, зареєстрованого в КП МБТІ, в реєстровій книзі № 91, номер запису 16401, про що свідчить зміст підпункту 1.2 пункту 1 іпотечного договору (а.с. 14 зв.)

В позовній заяві і під час розгляду справи Банк не надав відомостей щодо наявності жилого приміщення, яке відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР повинно бути надано відповідачам.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про виселення відповідачів із квартири, яка є предметом іпотеки, без надання іншого жилого приміщення, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини, положення статей 39, 40 Закону та ч.2 ст. 109 ЖК УРСР, що відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового рішення, яким в позові Банку слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що провадження у справі за даним позовом слід закрити з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України безпідставні, оскільки згаданим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2012 року Банку було відмовлено в задоволенні позовних вимог про виселення у зв'язку з недодержанням вимог Закону про направлення відповідачам письмового попередження про виселення із іпотечного житла. Звертаючись з даним позовом, Банк посилався на те, що вимоги Закону стосовно письмово попередження відповідачів про виселення із іпотечного житла ним виконано, але добровільно це жиле приміщення останні не звільнили. Враховуючи наведене, відсутні підстави, передбачені пункту 2 частини 1 ст. 205 ЦПК України, для закриття провадження у даній справі.

Відповідно до ч.5 ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_2 із Банку підлягає стягненню 267 грн. 96 коп. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 серпня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення із квартири, яка є предметом іпотеки, та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 із ПАТ КБ «Приватбанк» 267 (двісті шістдесят сім) грн. 96 коп. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуюча: К.О. Буренкова

Судді: Т.З. Кутова

Т.В. Крамаренко