УХВАЛА

іменем україни

13 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_3 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 4 серпня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Градострой» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаною заявою, посилаючись на те, що справа, у якій 4 серпня 2014 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків прийнято рішення, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з нього та ТОВ «Градострой» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 202 087 грн 64 коп. та третейський збір у сумі 12 420 грн 88 коп. Ця справа є непідвідомчою цьому суду відповідно до Закону України «Про третейські суди», оскільки спір у вказаній справі стосується захисту прав споживачів. При формуванні складу третейського суду було порушено вимоги ст. ст. 16-19 цього Закону, оскільки даний спір фактично розглядався структурним підрозділом Асоціації українських банків, одним із завдань якої є захист прав та інтересів банків, у тому числі і публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), а безпідставна відмова третейського судді у задоволенні його заяви про її відвід можуть свідчити про особисту зацікавленість у результатах розгляду справи. Крім того, розрахунок заборгованості позичальника здійснено невірно і всупереч ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач не звертався з попереднім повідомленням щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту, а тому заявлені вимоги є передчасними.

Ураховуючи наведене, заявник просити скасувати зазначення рішення третейського суду.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 4 серпня 2014 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ТОВ «Градострой» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 202 087 грн 64 коп. та третейський збір у сумі 12 420 грн 88 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада

2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2015 року, у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву ОСОБА_3 у повному обсязі.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини у даній справі виникли на підставі укладеного між сторонами договору про надання не відновлювальної кредитної лінії, який містить третейське застереження, а не щодо захисту прав споживачів. Аналогічна домовленість про вирішення спору третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків міститься в п. 5 договору поруки від 13 серпня 2007 року.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та вважав також, що ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди», на яку послався заявник як на підставу скасування рішення, не містить такої підстави для скасування рішення третейського суду, як незгода боржника з розрахованою сумою заборгованості, відсутність детального розрахунку заборгованості, а також недотримання кредитодавцем вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо необхідності надіслання попередньої вимоги щодо дострокового повернення всієї суми кредиту.

Такі висновки судів повністю відповідають вимогам закону, умовам укладених між сторонами договорів та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 20 липня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 2 млн 457 тис. швейцарських франків, з наступним порядком надання траншів кредиту: протягом 20 місяців з моменту підписання договору, на купівлю та ремонт нерухомості, зі сплатою 10 % річних з кінцевим строком повернення до 19 липня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 13 серпня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 та ТОВ «Градострой» було укладено договір поруки.

Також судами встановлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 4 серпня 2014 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ТОВ «Градострой» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено позов частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ТОВ «Градострой» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 202 087 грн 64 коп. та третейський збір у розмірі 12 420 грн 88 коп.

При цьому у кредитному договорі та договорі поруки сторони узгодили третейське застереження.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути оскаржене стороною у випадках, передбачених законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ. Рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване з таких підстав: справа по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення третейським судом) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Разом з тим таких вимог закону не було на момент укладення договорів.

Вирішуючи спір, суди вірно виходили із того, що правовідносини у даній справі виникли на підставі укладеного між сторонами договору від 20 липня 2007 року про надання не відновлювальної кредитної лінії, який містить третейське застереження, а тому ухвалюючи 4 серпня 2014 року рішення третейський суд не вийшов за межі своєї компетенції та розглянув справу в рамках третейської угоди.

Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України).

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 1, 6 постанови від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснив, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Заява про захист прав споживача має повністю відповідати вимогам ст. 137 ЦПК України щодо форми й змiсту позовної заяви, зокрема, мiстити вiдомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмiр сум, щодо яких заявлено вимоги, з вiдповiдними розрахунками і обгрунтуванням; про докази, що пiдтверджують позов.

Отже, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст. ст. 4-15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Встановлено, що 4 серпня 2014 року Постійно діючий третейський суд при Асоціації українських банків ухвалив рішення у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ТОВ «Градострой» про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ТОВ «Градострой» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 202 087 грн 64 коп. та третейський збір у сумі 12 420 грн 88 коп.

Таким чином, підстав для застосування до спірних правовідносин п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейській суди» не вбачається, оскільки відповідно до положень цього Закону, враховуючи п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, банк не є споживачем.

Крім того, звернення банку з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до третейського суду не може вважатися спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову є невиконання умов договору, а не порушення Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на вищевикладене, висновок судів про відмову у задоволенні заяви у зв'язку з відсутністю передбачених Законом України «Про третейській суди» підстав для скасування рішення третейського суду є вірним.

Крім того, суди правильно виходили з того, що преюдиційною у силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України є ухвала Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2013 року, якою задоволено клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - про залишення позову ПАТ «Укрсоцбанк» до нього, ТОВ «Градострой» про солідарне стягнення кредитної заборгованості з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, з урахуванням вимог ст. 17 ЦПК України, без розгляду, оскільки ОСОБА_3 заперечував розгляд справи в суді, посилаючись на третейське застереження.

Саме внаслідок цієї ухвали суду, яка перешкоджала судовому розгляду, банк і звернувся до третейського суду.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик