У х в а л А

іменем україни

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Парінової І.К.,

Маляренка А.В., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

09 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, в якому зазначала, що 10 квітня 2013 року між нею та

ОСОБА_4 укладено договір дарування належного їй на праві приватної власності будинку з надвірними спорудами, розташованого по

АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що вона є людиною похилого віку, має поганий стан здоров'я, потребує постійної сторонньої допомоги, отже, укладаючи з ОСОБА_4 договір дарування, мала на увазі договір довічного утримання, на підставі ст. 229 ЦК України просила визнати договір дарування недійсним як укладений під впливом помилки.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від

22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 02 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, поданій її представником ОСОБА_5, порушується питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову з посиланням на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог в частині помилки щодо правової природи договору дарування.

Такі висновки відповідають нормам матеріального права та зроблені з дотриманням норм процесуального права.

Так, ст. 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності угоди, якщо її недійсність прямо не встановлена законом або якщо вона не визнана судом недійсною.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15>.

Відповідно до ст. 717 ЦК України <nau://ukr/435-15|st717/> за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За положеннями ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ст. 229 ЦК України, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (роз'яснення, викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»)

Судом встановлено, що 10 квітня 2013 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдарований) укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої Лохвицької державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 168.

Пунктами 3.5, 3.6, 3.7, 3.8 договору визначено, що сторони засвідчили, що розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором, договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків, не має характеру фіктивного або удаваного, сторони розуміють, що договір є безоплатним, дарувальник має право користуватись будинком та не має прав вимагати від обдарованого вчинення будь-яких дій майнового характеру.

Договір прочитаний особисто ОСОБА_3 у присутності нотаріуса, підписаний також власноручно у присутності нотаріуса.

Наведені вище обставини під час розгляду справи не заперечувала ОСОБА_3, зазначаючи, в тому числі в позовній заяві та в апеляційній і касаційній скаргах, що мала намір саме подарувати будинок та земельну ділянку саме тому, хто буде з нею проживати та за нею доглядати.

Отже, суди, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, з дотриманням ст. ст. 212-214 ЦПК України, дійшли вірного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження помилки ОСОБА_3 щодо правової природи правочину або його істотних умов, адже вік позивача та потреба у сторонній допомозі самі по собі не можуть бути належним доказом помилки, при цьому обґрунтовано суди взяли до уваги те, що ОСОБА_3 у 2010 році укладала аналогічний договір, який також в судовому порядку був визнаний недійсним.

Крім того, відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», викладених у п. 27, виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st59/> та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України <nau://ukr/435-15|st218/>, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, а будь-яких письмових доказів того, що ОСОБА_3 помилялась щодо істотних умов договору, справа не містить.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Попович