АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 645/4443/14-ц Головуючий 1 інст. - Федорова О.В.
Провадження № 22ц/790/523/15 Доповідач - Макаров Г.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: - Кружиліної О.А., Кіпенка І.С.,

за участю секретарів - Рязанової С.А., Сементовської О.М.,

за участю прокурорів - Полякової С.О., Захарової Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

встановила:

03 червня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що після народження дитини проживання з відповідачем стало суперечити інтересам позивача та її дитини, вона змушена була проживати окремо від відповідача, оскільки останній ніколи не працював, зловживав алкогольними напоями, неодноразово бив позивача. Позивач зазначила, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Крім того, ОСОБА_3 вказала, що відповідач, як хронічний наркоман, проходив лікування у КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» від залежності від наркоманії, що на думку позивача, також є підставою для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.

Позивач та її представник ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд задовольнити позов.

Відповідач у письмовій заяві просив суд розглянути справу за його відсутності, у письмовому запереченні на позов просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог про позбавлення його батьківських прав, посилаючись на те, що 18.05.2010 року вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова його було засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до 7 років позбавлення волі, у зв'язку з чим він фактично не має можливості виконувати свої обов'язки по вихованню дитини. Відповідач заявив, що він не ухиляється від виховання свого сина, а фізично не має можливості повноцінно виховувати дитину, оскільки знаходиться в місцях позбавлення волі.

Представник відповідача заперечував проти позову, посилаючись на те, що відповідач на даний час позбавлений можливості повноцінно виконувати обов'язки по вихованню дитини ОСОБА_5, оскільки відбуває покарання у Менській виправній колонії № 91 у Чернігівській області, а до засудження відповідач займався вихованням дитини, забезпечував сина усім необхідним для нормального розвитку дитини, а проходження відповідачем лікування в КЗОЗ «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» від залежності від психостимуляторів з 25.03.2009 року по 14.04.2009 року не свідчить про те, що ОСОБА_4 є хронічним алкоголіком чи наркоманом.

Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Ананченко Л.Б., вважала, що Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, був наданий на підставі документів, наданих на підставі діючого законодавства, про те, що ОСОБА_4 відбуває покарання відомо не було, що відповідає діючому законодавству.

Прокурор прокуратури Фрунзенського району м. Харкова Осадча Л.О., яка діє на підставі посвідчення, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача та вважала доцільним позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина ОСОБА_5.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, залишено без задоволення.

В апеляційні скарзі ОСОБА_3 просить суд, скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2014 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не взяв до уваги що відповідач проходив лікування залежності від наркоманії, жодного разу не був присутній на масових заходах в дошкільному закладі, станом здоров'я сина не цікавився, зловживав спиртним, вживав наркотичні засоби, систематично бив її, в стані сп'яніння скоїв тяжкий злочин. Відповідач та його представник спростували висновок органу опіки та піклування та не оспорював його. Суд не дав належної оцінки наданим доказам, які свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно з вимогами частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач є хронічним алкоголіком або наркоманом, а тому обставини, передбачені ст.. 164 Сімейного кодексу України не встановлені.

Але з цим висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 17 постанови від 30 березня 2007 року № «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків можливе лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України та зазначених вище роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками.

Як вбачається з матеріалів справи.

Згідно зі Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 12.02.2008 року, батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 6).

Як вбачається з довідки Дільниці № 24 КП «Жикомсервіс» від 11.04.2014 року за № 830, дитина проживає разом із матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно довідки Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (Ясла-Садок) № 335 Харківської міської ради» від 19.05.2014 року за № 41 упродовж періоду перебування дитини ОСОБА_5 у дошкільному навчальному закладі його приводила і забирала з дитячого дошкільного закладу мати дитини ОСОБА_3, на батьківські збори постійно з'являлася мати дитини, батько ОСОБА_4 жодного разу не був присутній на жодних масових заходах в дошкільному закладі, тобто не виконував своїх обов'язків по вихованню дитини (а.с. 8).

Відповідно до довідки КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка № 15» від 02.06.2014 року за № 342/1, згідно записів в амбулаторній картці (форма 112/у) дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває під наглядом фахівців поліклініки з народження по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2. Останнє звернення матері з дитиною - 03.04.2014 року. До поліклініки з дитиною приходила мати. За останні чотири роки до лікаря-педіатра дільничного та дільничної медсестри батько з ОСОБА_5 не приходив, станом здоров'я сина у медичних працівників не цікавився (а.с. 21).

Згідно довідки Комунального закладу охорони здоров'я «Харківської обласної клінічної наркологічної лікарні», ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні у наркологічному відділенні № 1 Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» (КУЩЗ «МКНП» № 8) у період з 27.10.2008 року по 17.11.2008 року з діагнозом F19.24 (медична карта № 3020) та з 25.03.2009 року по 14.04.2009 року з діагнозом F15.27 (медична картка № 827) з приводу лікування від наркоманії.

Як вбачається з фактичних даних, які містяться в медичній карті № 3020 ОСОБА_4 уживав наркотичні засоби протягом п'яти років.

Відповідно даних, які містяться в медичній карті № 827 ОСОБА_4 уживав наркотичні засоби протягом двох років, проходив лікування. Діагноз при виписці: синдром залежності від наркотичних засобів.

На підставі даних медичної картки № 8807, 14.12.2008 року ОСОБА_4 був доставлений психобригадою швидкої медичної допомоги з приводу скарг на галюцинацію з діагнозом: різана рана обох передпліч, наркоманія. Тобто, захворювання відповідача на наркоманію підтверджено відповідними медичними висновками.

Як вбачається з вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.05.2011 року ОСОБА_4 11.10.2009 року будучі в стані сп'яніння спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження, внаслідок яких наступила смерть ОСОБА_9, за що був засуджений за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України до семи років позбавлення волі.

Матеріали справи містять Висновок Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно його сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, (далі - Висновок) від 26.06.2014 року за № 278, згідно з яким Комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради вважала за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина (а.с. 19-20).

Свідок ОСОБА_10 пояснював, що за час проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 позивач двічі приїжджала додому з розбитим переніссям, а з весни 2009 року ОСОБА_3 з дитиною повернулась додому, оскільки відповідач її побив. Йому відомо, що відповідач один раз вдарив свого малолітнього сина, та не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини.

Вказані докази в їх сукупності та взаємозв'язку є належними, допустимими та достатніми.

Пояснення свідків ОСОБА_11 (матері відповідача), ОСОБА_12, та ОСОБА_13 з приводу того, що відповідач не ухилявся від вказаних обов'язків по вихованню дитини, матеріально її забезпечував, не вживав алкоголю чи наркотиків судова колегія не бере до уваги, оскільки вони суперечать належним і допустимим доказам викладеним вище з урахуванням висновку орган опіки та піклування наданим під час розгляду справи.

При цьому, судова колегія враховує, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків, або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Отже, виділяючи надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог, суд першої інстанції не врахував, що достовірність медичних та інших документів, відповідачем не оспорювалася, як і обставини скоєння ОСОБА_4 злочину в стані сп'яніння.

Зазначені обставини свідчать про те, що судом першої інстанції оцінку доказам зроблено з порушенням правил, встановлених ст. 212 ЦПК України.

Таким чином судова колегія вважає доведеним, що ОСОБА_4 будучі хронічним наркоманом ухилявся від своїх батьківських обов'язків, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, жорстоко поводився з дитиною.

Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, виникли за умови винної поведінки ОСОБА_4, який свідомо нехтував своїми батьківськими обов'язками.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_4 в період знаходження в місцях позбавлення волі, характеризується позитивно, а тому відсутні підстави для позбавлення останнього батьківських прав, не можна визнати обґрунтованим, оскільки відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами обставини передбачені ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України в якості підстав для позбавлення його батьківських прав.

За таких обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. З урахуванням зазначеного з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання позову до суду та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 365,40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 309, 313, 316, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2014 року - скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 365 гривень 40 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: -