Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Руськополянська сільська рада Черкаського району Черкаської області, про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 20 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 18 березня 1967 року по 18 лютого 1994 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, мають трьох повнолітніх дітей. За час шлюбу вони збудували будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1. Свідоцтво про право власності на вказаний будинок було отримано 10 лютого 1973 року на ім'я відповідача. Після розірвання шлюбу вони підтримували шлюбні відносини. В 1998 року позивач виїхала до Федеративної Республіки Німеччина для працевлаштування. Частину зароблених коштів ОСОБА_4 надсилала ОСОБА_5 для поліпшення житлових умов у спірному будинку. У 2007 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до Голови сільської ради с. Руська Поляна Черкаського району Черкаської області зі спільною заявою про добровільний поділ домоволодіння, дана заява була завірена секретарем сільської ради с. Руська Поляна Черкаського району Черкаської області. 05 березня 2010 року ОСОБА_5 без згоди позивача отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок. Навесні 2014 року позивач дізналась про заповіт відповідача на все домоволодіння складений на користь дружини - ОСОБА_7, шлюб з якою зареєстровано 28 лютого 2006 року. Остання в даний час вчиняє перешкоди у користуванні частиною домоволодіння, яка належить позивачу. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та Ѕ частини земельної ділянки, що знаходиться за цією ж адресою.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20 лютого 2015 року, позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини домоволодіння по АДРЕСА_1, в решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов частково, суди попередніх інстанцій, дослідивши докази у справі й давши їм належну правову оцінку, дійшли обґрунтованого висновку про визнання права власності на Ѕ частини домоволодіння за ОСОБА_4, врахувавши те, що право власності на житловий будинок було набуте ОСОБА_5 під час шлюбу з позивачем, та правильно виходили з того, що застосувати трирічний строк позовної давності в даних правовідносинах неможливо, тому що ОСОБА_4 дізналась про порушення свого права у 2014 році, у зв'язку з укладанням заповіту відповідачем.

Докази та обставини, на які посилаються представник скаржника у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 20 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська