Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/8063/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі головуючого судді Степаненка О.М., за участю секретаря Гордієнка О.А., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,

в с т а н о в и в:

До Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом звернувся ОСОБА_1, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 борг в сумі 43439 грн. 08 коп.

В ході розгляду справи позивачем неодноразово збільшувались та уточнювались позовні вимоги.

Згідно останнього уточнення позовних вимог від 18.11.2015 ОСОБА_1 просить стягнути солідарно із відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 160606 грн. 25 коп. та 875,168 доларів США.

Такі вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що протягом тривалого часу відповідачі не виконували рішення Соснівського районного суду в м. Черкаси від 19.07.2007 у справі № 2-2800/07, внаслідок чого йому було заподіяно як матеріальних, так і моральних збитків, відбулось знецінення коштів протягом усього часу ухилення від повернення відповідачами коштів.

Позивач ОСОБА_1 просив стягнути інфляційні втрати в сумі 8927 грн. 07 коп., три відсотки річних в сумі 2715 грн. 46 коп., плату за користування позикою в сумі 6401 грн. 81 коп., збитки від різниці курсів валют в сумі 875,168 доларів США, завдані збитки в сумі 38292 грн. 58 коп., відшкодування моральної шкоди в розмірі 38292 грн. 58 коп., неодержаний дохід (упущена вигода) в сумі 67770 грн.

Період, за який позивачем заявлені вимоги, визначений з 07.04.2007 (наступний день кінцевої дати повернення позики відповідачем ОСОБА_2І.) по 01.08.2013 (дата повної оплати основної суми боргу ОСОБА_1М.).

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 позов підтримала повністю та просила його задовольнити в межах заявлених позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_5 з поданим позовом не погодились, заперечували щодо його задоволення з підстав його необґрунтованості, вказували на те, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, також подали заяви і просили застосувати до заявлених позовних вимог позовну давність, у звязку з чим просили в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.07.2007 у цивільній справі №2-2800/07 частково задоволено позов ОСОБА_1, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 борг в сумі 12000 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн., державне мито в сумі 30 грн., а всього 12150 грн.

З метою виконання вказаного рішення суду, позивачем було предявлено на виконання до органів державної виконавчої служби виконавчі документи на стягнення боргу із ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Виконання виконавчих документів проводилось в Центральному відділі державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції.

В ході виконання рішення Центральним відділом ДВС Черкаського МУЮ проводилось утримання боргу із пенсії боржника ОСОБА_3, у звязку з чим протягом відповідного періоду зменшувалася сума загальної заборгованості перед ОСОБА_1 згідно рішення суду.

Так, згідно довідки Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 20.11.2013 № 55152 вбачається, що утримання боргу здійснювалось в період з 12.08.2010 по 11.06.2013 на загальну суму 4400 грн. 26 коп.

В той же час, позивачем були надані виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 про всі надходження коштів по вказаному рахунку, в тому числі й з Центрального відділу ДВС Черкаського МУЮ.

Виходячи з наданих виписок вбачається, що кошти ОСОБА_1 отримував в рахунок погашення боргу згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.07.2007 в наступних розмірах та станом на наступні дати: 16.06.2010 500 грн.; 20.12.2010 111 грн. 05 коп.; 27.12.2010 254 грн. 37 коп.; 28.02.2011 року 112 грн. 56 коп.; 29.03.2011 334 грн. 87 коп.; 13.05.2011 114 грн. 31 коп.; 08.06.2011 126 грн. 88 коп.; 24.06.2011 120,54 грн.; 21.07.2011 120 грн. 54 коп.; 18.0.2011 116 грн. 34 коп.; 22.09.2011 117 грн. 49 коп.; 25.10.2011 103 грн. 61 коп.; 25.11.2011 121 грн. 89 коп.; 06.01.2012 122 грн. 13 коп.; 30.01.2012 122 грн. 39 коп.; 23.02.2012 122 грн. 39 коп.; 27.03.2012 122 грн. 39 коп.; 18.05.2012 130 грн. 41 коп.; 01.08.2012 142 грн. 40 коп.; 20.08.2012 142 грн. 40 коп.; 19.10.2012 142 грн. 51 коп.; 19.10.2012 142 грн. 51 коп.; 31.10.2012 133 грн. 52 коп.; 16.01.2013 142 грн. 68 коп.; 15.04.2013 143 грн. 25 коп. та 429 грн. 61 коп.; 20.06.2013 143 грн. 25 коп.; 21.08.2013 143 грн. 25 коп.

Враховуючи, що на зазначені дати та суми, посилався позивач при проведенні розрахунків при обґрунтуванні позовних вимог, вказані дати та суми підтверджуються документально (банківською випискою), зазначені дати та суми визнані відповідачами, суд при перевірці законності та обґрунтованості позовних вимог, правильності проведених розрахунків як позивачем, так і відповідачами, керувався саме зазначеними датами та сумами (ч. 1 ст. 61 ЦПК).

Загальна сума утриманих коштів, виходячи із поданих позивачем банківських виписок складає 4579 грн. 53 коп.

Крім цього, згідно виписки від 22.09.2013 № 303-Н та квитанції про поштовий переказ, вбачається, що відповідачами було шляхом поштового переказу сплачено 01.08.2013 кошти в сумі 9400 грн., які ОСОБА_1 отримав особисто.

За результатами оцінки та дослідження всіх доказів наявних в матеріалах справи, суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог заявлених ОСОБА_1, а саме щодо вимог про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відсотків за користування позикою.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, законодавством встановлено презумпцію оплатності договору позики, тобто позика є відсотковою, якщо інше не встановлено договором або не визначено законодавством.

Частиною 2 ст. 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Як встановлено рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.07.2007 у справі № 2-2800-07, сума позики, яку ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 складала 12000 грн., яка в строк зазначений в розписці не була повернута.

Враховуючи, що розмір неоподатковуваного прожиткового мінімуму складає 17,00 грн. пятидесятикратний розмірі складає - 850 грн.

Таким чином, оскільки сума позики виданої ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на момент її видачі перевищувала пятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму, позика не є безвідсотковою в розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України.

В той же час, сторонами не визначався розмір відсотків за користування позикою, у звязку з чим, на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України розмір відсотків встановлюється на рівні облікової ставки НБУ.

Таким чином, за весь період з моменту отримання позики відповідачами, розмір відсотків складав: в період з 30.03.2007 по 31.05.2007 8,5 %; з 01.06.2007 по 31.12.2007 8 %; з 01.01.2008 по 29.04.2008 10 %; з 30.04.2008 по 14.06.2009 11 %; з 15.06.2009 по 11.08.2009 11 %; з 12.08.2009 по 07.06.2010 10,25 %; з 08.06.2010 по 07.07.2010 9,5 %; з 08.07.2010 по 09.08.2010 8,5%; з 10.08.2010 по 22.03.2012 7,75 %; з 23.03.2012 по 09.06.2013 7,5; з 10.06.2013 по 12.08.2013 7,0%.

Отже, суд погоджується із вимогами ОСОБА_1 щодо стягнення відсотків за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ у відповідні періоди, оскільки такі вимоги ґрунтуються на нормах чинного цивільного законодавства.

Проте, суд не погоджується з порядком нарахування зазначених відсотків, а отже й остаточною сумою розрахованою позивачем.

Так, в наведених розрахунках починаючи з 19.07.2007 позивач використовує як базу нарахування відсотків 12150 грн., що є неправомірним, оскільки відсотки нараховуються виключно за користування позикою, а отже й на суму безпосередньо виданої позики.

Сума позики, яку ОСОБА_1 надавав ОСОБА_2 складала 12000 грн.

Що ж стосується коштів в сумі 150 грн. це за своєю правовою природою є судовими витратами, які були стягнуті рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 19.07.2007 у справі № 2-2800-07, а отже на цю суму відсотки за користування позикою не можуть бути нараховані.

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення відсотків за користування позикою суд брав до уваги необхідність використання як бази нарахування таких відсотків суму позики 12000 грн. з подальшим її зменшенням за рахунок проведених в той або інший період оплат на користь ОСОБА_1, а також облікову ставку НБУ за відповідний період та кількість прострочених днів за користування позикою.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи з норм чинного цивільного законодавства, вбачається, що винесення рішення суду про стягнення боргу, в тому числі й за договором позики, не є підставою для припинення зобовязання, а отже й не звільняє боржника та/або боржників від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобовязання.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення інфляційних втрат є обґрунтованими, проте суд не в повному обсязі погоджується з порядком нарахування позивачем таких інфляційних втрат та розрахунком загальної суми.

Така позиція суду обґрунтовується наступним, так, до загальної суми нарахування позивачем було включено крім суми грошового зобовязання неповернутої позики в розмірі 12000 грн., також і судові витрати стягнуті рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.07.2007 в розмірі 150 грн., що включають в себе державне мито 30 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення, які за своєю суттю не являються грошовим зобовязанням в розумінні цивільного законодавства, оскільки грошові зобовязання перш за все виникають з договірних відносин, а нарахування інфляційних втрат, перш за все виступає мірою відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В той же час, стягнення судових витрат є за своєю суттю відшкодуванням для ОСОБА_1 понесених ним витрат щодо звернення до суду із позовом з метою вирішення спору в судовому порядку і аж ніяк не випливає з договору та не стосується договірних відносин.

Таким чином, при визначенні суми, з якої мають вираховуватись інфляційні втрати, потрібно враховувати виключно суму грошового зобовязання, тобто в даному випадку позику в розмірі 12000 грн. з урахуванням проведених оплат.

Крім того, розраховуючи інфляційні втрати позивач взяв до уваги лише періоди та застосував виключно ті індекси, які засвідчують інфляцію за відповідний період (місяць), проте не були жодним чином враховані дефляційні індекси.

З такою позицією позивача суд не погоджується, оскільки за змістом ст. 625 ЦК України боржник повинен сплатити суму грошового зобовязання з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а отже й мають братись до уваги всі індекси опубліковані та визначені органами державної влади, протягом всього періоду прострочення, як ті, які вказують на інфляцію, так і ті, які засвідчують дефляцію. Такий підхід повністю відповідає правовій природі відшкодування втрат повязаних із знеціненням національної валюти, оскільки виходячи, навіть, із принципу визначення річного індексу інфляції, вбачається, що в даному випадку враховуються як інфляційні індекси, так і дефляційні (тобто, річний індекс визначається за принципом середнього арифметичного).

Варто зауважити, що таких висновків дійшли, зокрема й Вищий господарський суд України в п. 3.2. постанови пленуму від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» та Верховний Суд України, під час здійснення аналізу судової практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України.

Отже, розраховуючи розмір інфляційних втрат суд бере до уваги необхідність урахування періодів, за який індекс інфляції за той чи інший місяць засвідчував дефляцію, оскільки саме якраз за таких умов можливо найбільш обєктивно визначити реальні втрати позивача від знецінення національної валюти протягом невиконання грошових зобовязань.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми боргу.

Як зазначалось вище, згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як і у випадку із позовними вимогами ОСОБА_1 по відшкодуванню інфляційних втрат, позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних є обґрунтованими, проте суд частково погоджується із наведеними позивачем розрахунками.

Як із розрахунком інфляційних втрат, позивачем необґрунтовано взято за базу нарахування суму коштів в розмірі 12150 грн., включаючи суму стягнутих рішенням суду судових витрат.

Також позивачем безпідставно включено до суми нарахування трьох відсотків річних, суми нарахованих інфляційних втрат за кожний окремо визначений період прострочення, тобто до основної суми боргу (не повернутої позики), було додано суми відшкодувань у вигляді інфляційних втрат.

Безпідставність включення таких сум суд обґрунтовує наступним.

Виходячи зі змісту ст. 625 ЦК України як інфляційні втрати, так і три відсотки річних являються мірою відповідальності боржника за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, а не грошовим зобовязанням по суті.

Отже не може бути застосовано одну міру відповідальності по відношенню до іншої (міри відповідальності у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних застосовуються у випадку невиконання грошового зобовязання та відповідно й вираховуються із суми грошового зобовязання), оскільки це перш за все призведе до подвійної відповідальності боржника та суперечитиме змісту як стягнення інфляційних втрат, так і трьох відсотків річних.

Більш того, суд звертає увагу на те, що на інфляційні втрати не можуть бути нараховані, ні відсотки, ні штраф, ні пеня, оскільки кожен із вище перелічених нарахувань являє собою самостійну міру відповідальності за невиконання грошового зобовязання, і по суті не виступає грошовим зобовязанням в розумінні цивільного законодавства як таким.

Відповідної правової позиції дійшли, зокрема й Вищий господарський суд України в п. 3.3. постанови пленуму від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» та Верховний Суд України, під час здійснення аналізу судової практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які мають бути стягнуті на користь ОСОБА_1 судом було взято до уваги, що відповідачами було заявлено про застосування позовної давності (в матеріалах справи містяться як окремі письмові заяви, так і посилання на необхідність застосування позовної давності в поясненнях від 07.03.2014 та від 23.11.2015).

Так, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості у вигляді стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та відсотків за користування позикою 18.09.2013.

Строк виконання грошового зобовязання (повернення позики в сумі 12000 грн.) відповідачів перед позивачем спливав 06.04.2007, а отже починаючи з 07.04.2007 ОСОБА_1 знав і міг знати про порушення його прав як позичальника, а отже мав всі обєктивні передумови для реалізації способу захисту свого права у вигляді як стягнення відсотків за користування позикою, так і стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за той чи інший період прострочення.

Починаючи з 07.04.2007 по 18.09.2013 жодного спору ініційованого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо стягнення відсотків, інфляційних втрат та трьох відсотків річних та інших збитків в жодному суді не розглядалось і жодних рішень з приводу цього не приймалось.

Спір, який вирішувався в межах цивільної справи № 2-2800-07, за результатами розгляду якої було винесене Соснівським районним судом м.Черкаси рішення від 19.07.2007, стосувався виключно стягнення основної суми боргу неповернутої позики в розмірі 12000 грн.

Суд звертає увагу на ту обставину, що згідно ст. 1048 ЦК України відсотки нараховуються і повинні сплачуватись щомісячно (тобто зі спливом кожного місяця у позивача виникала можливість предявляти вимоги відповідачам щодо сплати таких відсотків); вимоги щодо стягнення інфляційних втрат могли предявлятись позивачем в наступному місяці після публікації відомостей про щомісячний індекс інфляції, виходячи із того, що згідно ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях; вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних розраховуються за кожний день прострочення, а отже могли предявлятись позивачем за будь-який період прострочення, в будь-який час з моменту порушення грошового зобовязання ОСОБА_1

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності по стягненню тих платежів (відсотків, інфляційних втрат, трьох відсотків річних), які могли бути нараховані в період до 18.09.2010, а отже зважаючи на наявність відповідних заяв відповідачів, в цій частині на підставі спливу позовної давності суд відмовляє в задоволенні позову і до стягнення підлягають виключно лише нарахування здійснені за період з 18.09.2010 по 01.08.2013 (дату повернення основної суми боргу в повному обсязі).

Суд окремо звертає також увагу на ту обставину, що в будь-якому випадку визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами (аналогічна правова позиція викладена в п.п. 4.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішені господарських спорів»).

Отже, до стягнення підлягають кошти в сумі 3921 грн. 93 коп., а саме: сума інфляційних втрат 1006 грн. 33 коп. (розраховані за період з 18.09.2010 по 01.08.2013); трьох відсотків річних 823 грн. 27 коп. (розрахованих за період з 18.09.2010 по 01.08.2013) та відсотків за користування позикою - 2092 грн. 33 коп. (розраховані за період з 18.09.2010 по 01.08.2013).

Розрахунок проводився із суми 11500 грн., враховуючи оплату 16.06.2010 в сумі 500 грн.:

період 18.09.2010 по 20.12.2010

залишок боргу - 11500 грн.

індекс інфляції вересень 2010 102,9

сума інфляційних витрат вересень 333,5 грн.

індекс інфляції жовтень 100,5

сума інфляційних витрат жовтень 57,5 грн.

індекс інфляції листопад 2010 100,3

сума інфляційних витрат листопад 34,5 грн.

індекс інфляції грудень 2010 100,8

сума інфляційних витрат грудень 92,00 грн.

оплата боргу 20.12.2010, 27.12.2010 365,42 грн.

залишок боргу 11134,58 грн.

індекс інфляції січень 2011 101

сума інфляційних витрат січень 111,35

індекс інфляції лютий 2011 100,9

сума інфляційних витрат лютий 100,21

оплата боргу 28.02.2011 112,56 грн.

залишок боргу 11022,02 грн.

індекс інфляції березень 2011 101,4

сума інфляційних витрат березень 154,31

оплата боргу 29.03.2011 334,87 грн.

залишок боргу 10687,15 грн.

індекс інфляції квітень 2011 101,3

сума інфляційних витрат квітень 138,93 грн.

індекс інфляції травень 2011 100,8

сума інфляційних витрат травень 85,5 грн.

оплата боргу 13.05.2011 114,31 грн.

залишок боргу 10572,84 грн.

індекс інфляції червень 2011 100,4

сума інфляційних витрат червень 42,29 грн.

оплата боргу 08.06.2011, 24.06.2011 247,42 грн.

залишок боргу 10325,42 грн.

індекс інфляції липень 2011 98,7

сума інфляційних витрат липень (-) 134,23 грн. (дефляція)

оплата боргу 21.07.2011 120,54 грн.

залишок боргу 10204,88 грн.

індекс інфляції серпень 2011 99,6

сума інфляційних витрат серпень (-) 40,82 грн. (дефляція)

оплата боргу 18.08.2011 116,33 грн.

залишок боргу 10088,55 грн.

індекс інфляції вересень 2011 100,1

сума інфляційних витрат вересень 10,09 грн.

оплата боргу 22.09.2011 117,49 грн.

залишок боргу 9971,06 грн.

індекс інфляції жовтень 2011 100

сума інфляційних витрат жовтень 0 грн.

оплата боргу 25.10.2011 103,61 грн.

залишок боргу 9867,45 грн.

індекс інфляції листопад 2011 100,1

сума інфляційних витрат листопад 9,87 грн.

оплата боргу 25.11.2011 121,89 грн.

залишок боргу 9745,56 грн.

індекс інфляції грудень 2011 100,2

сума інфляційних витрат грудень 19,49 грн.

індекс інфляції січень 2012 100,2

сума інфляційних витрат січень 19,49 грн.

оплата боргу 06.01.2012, 30.01.2012 244,52 грн.

залишок боргу 9501,04 грн.

індекс інфляції лютий 2012 100,2

сума інфляційних витрат лютий 19,00 грн.

оплата боргу 23.02.2012 122,39 грн.

залишок боргу 9378,65 грн.

індекс інфляції березень 2012 100,3

сума інфляційних витрат березень 28,14 грн.

оплата боргу 27.03.2012 122,39 грн.

залишок боргу 9256,26 грн.

індекс інфляції квітень 2012 100

сума інфляційних витрат квітень 0 грн.

індекс інфляції травень 2012 99,7

сума інфляційних витрат травень (-) 27,77 грн. (дефляція)

оплата боргу 18.05.2012 130,41 грн.

залишок боргу 9125,85 грн.

індекс інфляції червень 2012 99,7

сума інфляційних витрат червень (-) 27,38 грн. (дефляція)

індекс інфляції липень 2012 99,8

сума інфляційних витрат липень (-) 18,25 грн. (дефляція)

індекс інфляції серпень 2012 99,7

сума інфляційних витрат серпень (-) 27,38 грн. (дефляція)

оплата боргу 01.08.2012, 20.08.2012 284,80 грн.

залишок боргу 8841,05 грн.

індекс інфляції вересень 2012 100,1

сума інфляційних витрат вересень 8,84 грн.

оплата боргу 19.10.2012, 31.10.2012 418,54 грн.

залишок боргу 8422,51 грн.

індекс інфляції жовтень 2012 100

сума інфляційних витрат жовтень 0 грн.

індекс інфляції листопад 2012 99,9

сума інфляційних витрат листопад (-) 8,42 грн. (дефляція)

індекс інфляції грудень 2012 100,2

сума інфляційних витрат грудень 16,85 грн.

індекс інфляції січень 2013 100,2

сума інфляційних витрат січень 16,85 грн.

оплата боргу 16.01.2013 142,68 грн.

залишок боргу 8279,83 грн.

індекс інфляції лютий 2013 99,9

сума інфляційних витрат лютий (-) 8,28 грн. (дефляція)

індекс інфляції березень 2013 100

сума інфляційних витрат березень 0 грн.

індекс інфляції квітень 2013 100

сума інфляційних витрат квітень 0 грн.

оплата боргу 15.04.2013 572,86 грн.

залишок боргу 7706,97 грн.

індекс інфляції травень 2013 100,1

сума інфляційних витрат травень 7,71 грн.

індекс інфляції червень 2013 100

сума інфляційних витрат червень 0 грн.

оплата боргу 20.06.2013 143,25 грн.

залишок боргу 7563,72 грн.

індекс інфляції липень 2013 99,9

сума інфляційних витрат липень (-) 7,56 грн. (дефляція)

Всього 1006,33 грн.

За аналогічні періоди та враховуючи вказані періодичні оплати розрахований борг трьох відсотків річних в сумі 823 грн. 27 коп. та відсотків за користування позикою - 2092 грн. 33 коп.

Загальна сума сплачених відповідачами коштів ОСОБА_1 складає 13979 грн. 53 коп. (переплата визнана представником позивача), яка перевищує суму боргу за рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.07.2007, а тому різниця в сумі 1829 грн. 53 коп. повинна бути врахована під час визначення остаточного боргу перед позивачем.

За таких обставин, остаточна сума, яка підлягає стягненню із відповідачів на користь позивача складає 3921 грн. 93 коп. 1829 грн. 53 коп. = 2092 грн. 40 коп.

Що стосується решти позовних вимог, суд відмовляє позивачу в їх задоволенні в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості.

Зокрема, відносно відмови у стягненні курсової різниці в розмірі 875,168 доларів США суд виходив з наступного, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.07.2007 у справі 2-2800/07 було встановлено, що заборгованість у вигляді неповернутої позики складала 12000 грн. Сума позики на момент її видачі, була виражена в національній валюті України гривні. Тобто грошове зобовязання перед ОСОБА_1 виражене не в іноземній валюті.

Суд не погоджується з твердженнями представника позивача, що підставою таких вимог є знеціненням гривні по відношенню до іноземних валют, оскільки цивільним законодавством взагалі не передбачений такий вид відповідальності за невиконання грошового зобовязання вираженого у національній валюті України. Компенсаційні відшкодування повязані із знеціненням національної валюти це по суті є стягнення інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, порядок нарахування яких чітко визначений Законом (зазначені вимоги окремо заявлені позивачем в межах поданого позову).

Стосовно відмови у стягненні збитків в сумі 38292 грн. 58 коп., моральної шкоди в сумі 38292 грн. 58 коп. та упущеної вигоди в сумі 67770 грн. суд мотивує наступним.

Відповідно до ст. ст. 10 та 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 623 ЦК України визначено, що боржник який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Таким чином, обовязок доказування факту заподіяння тих або інших збитків, їх розміру та того факту, що дії та або бездіяльність тієї або іншої особи якраз і призвели до заподіяння тих або інших збитків, в даному випадку покладений саме на позивача.

Позивачем не доведено перед судом жодного із вище перелічених елементів необхідного для визнання обґрунтованими позовних вимог щодо відшкодування тих або інших збитків.

Так, щодо розміру збитків, які заявлені позивачем на підставі ст. ст. 22, 623 ЦК України та обраховані в подвійному розмірі, суд звертає увагу на таке.

Фактично розмір збитків позивачем було визначено в сумі 19146 грн. 29 коп., яка включає в себе збитки від курсової різниці та суму позики, яка була отримана відповідачами від позивача та помножена на два.

Подвійний розмір розрахунку збитків позивачем обґрунтовувався з посиланням на ст. 230 ЦК України.

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

В даному випадку норма закріплена в зазначеній статті визначає деякі із підстав для визнання недійсним правочину (мова йде про оспорювані правочини, тобто ті які визнаються недійсними за рішенням суду). Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими підтверджується обман тієї чи іншої сторони правочину (в даному випадку відповідачів), зокрема вирок суду; також, в матеріалах справи відсутнє рішення суду, яким визнано недійсним правочин (договір позики) з підстав ст. 230 ЦК України вчинення правочину під впливом обману.

Суд вважає, що норми закріплені в ст. 230 ЦК України не можуть виступати правовою підставою для визнання розміру тих або інших збитків.

Відносно заявлених вимог моральної шкоди, суд звертає увагу на те, що позивачем не зазначено в чому безпосередньо полягали душевні хвилювання (чи існували вони взагалі) та чи існував причинно-наслідковий звязок між діями відповідачів та відповідними наслідками, які могли наступити для позивача; чи взагалі існували такі негативні наслідки.

Крім того, суд врахував те, що між позивачем та відповідачами існували договірні правовідносини (договір позики), які не містили умов відшкодування моральної шкоди, а тому, на думку суду, позивач позбавлений права вимагати відшкодування таких збитків.

Щодо посилання на практику Європейського суду з прав людини, а саме справу «Федоренко проти України» (заява № 25921/02) суд звертає увагу на те, що в рамках даної справи розглядався спір, який має інший характер, виникає із іншого виду договірних зобовязань, обставини справи, які встановлювались в ході його вирішення суттєво відмінні, від встановлюваних у ході розгляду даної справи, відносини регулювались та виникали на підставі норм Цивільного кодексу УРСР, який на даний момент втратив чинність; суть порушень зводилось до невиконання стороною умов договору щодо оплати вартості обєкту нерухомості не нижче визначеної сторонами суми коштів визначеної в доларах США, з чого фактично й виник спір (що й по суті було сумою матеріальних збитків).

З цих підстав суд не застосував вказану позицію Європейського суду з прав людини до правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3

В частині відмови у задоволенні заявлених вимог про стягнення упущеної вигоди в сумі 67770 грн. суд встановив наступне.

В обґрунтування зазначеної вимоги позивач вказує на здійснення ним підприємницької діяльності і використання даних коштів у сфері господарювання.

Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обовязок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобовязання (правові висновки в постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 51/250 (справа № 3-64гс11) та постанові Верховного Суду України від 09.12.2014 у справі № 3-188гс14).

Отже, покладення на особу обов'язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди.

На противагу вищевикладеному, позивачем не надано жодного доказу, яким підтверджується реальність заявленої суми упущеної вигоди 67770 грн., тобто документів якими підтверджувалось, що особа - позивач мала можливість одержання реального доходу в зазначеному розмірі і що якраз невиконання зобовязань зі сторони відповідачів призвело до того, що ці доходи позивачем не були отримані.

Також не зазначено про жодні заходи, які позивач вживав з метою одержання доходів у відповідних сумах.

За таких обставин, підстав для задоволення заявлених позовних вимог в цій частині суд не встановив.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК враховуючи часткове задоволення позову, із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати (судовий збір) в сумі 229,40 грн. в рівних частинах по 114,70 грн. з кожної із розрахунку положень Закону України «Про судовий збір» на момент подачі позову.

Керуючись ст. ст. 11, 22, 230, 256, 261, 267, 509, 533, 598, 599, 623, 625, 1046, 1048 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 12, 60, 61, 79, 86, 88, 146, 209, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задоволити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 2092,40 грн.

У вимогах про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 збитків від різниці курсів валют, суми завданих збитків, суми моральної шкоди та неодержаного доходу (упущеної вигоди) відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 229,40 грн. в рівних частинах по 114,70 грн. з кожної.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: ОСОБА_6