Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу та примусове виконання обов'язку в натурі; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Лівобережний», про визнання договорів недійсними, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 березня 2008 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір № 2, за яким він зобов'язався продати, а ОСОБА_4 - придбати нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, м. Дніпропетровськ, а саме: гаражі НОМЕР_1 у першому та другому рядах відповідно. Проте ОСОБА_4 виявила бажання користуватися зазначеними гаражами ще до їх відчуження, у зв'язку із чим 16 липня 2008 року між ними було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за яким вказані гаражі були передані їй в оренду із орендною платою 2 тис. грн на місяць та додатковими угодами було змінено строк укладання договору купівлі-продажу до 31 травня 2009 року. До теперішнього часу договір купівлі-продажу не укладено, але ОСОБА_4 продовжує користуватися гаражами і не сплачує орендної плати із січня 2011 року, у зв'язку із чим позивач у листопаді 2013 року направив їй повідомлення про відмову від договору оренди. Тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь борг за оренду гаражів з урахуванням індексу інфляції за період із 06 січня 2011 року до 06 листопада 2013 року у розмірі 72 870 грн, три проценти річних у сумі 5 943 грн 28 коп. та зобов'язати відповідача повернути йому за актом приймання-передачі вказані гаражі.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, у червні 2014 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що договір купівлі-продажу не було укладено із вини ОСОБА_3, який у встановлений договором строк не оформив усіх необхідних для продажу документів, тому між ними 16 липня 2008 року було укладено договір оренди вказаних гаражів, який мав діяти до оформлення договору купівлі-продажу. Так, до 31 травня 2009 року договір купівлі-продажу гаражів не був укладений, оскільки гаражі не були введені в експлуатацію. До 01 січня 2011 року вона виконувала умови договору оренди та сплачувала орендну плату у розмірі 2 тис. грн. Зазначила, що оскільки на день укладання договору оренди гаражі не були введені в експлуатацію, то ОСОБА_3 не мав законного права укладати договір оренди, що є підставою для визнання його недійсним. Гаражі були введені в експлуатацію разом із матеріалами, які вона використала для ремонту гаражів, та із роботами, які вона здійснила за свої кошти. Крім того, зазначила, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2011 року стягнуто з ОСОБА_3 на її користь суму авансу у розмірі 22 тис. грн, після чого воно було скасовано частково рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року та стягнуто з ОСОБА_3 три проценти річних у сумі 1 076 грн 07 коп. та інфляційні витрати у розмірі 3 253 грн 67 коп., а всього - 26 668 грн 74 коп. Проте ОСОБА_3 вказаного рішення умисно не виконує і продовжує користуватися її грошовими коштами. Тому просила визнати недійсними договори оренди від 19 березня 2008 року № 02 та 16 липня 2008 року № 2, стягнути з ОСОБА_3 на свою користь майнові збитки у вигляді інфляційних втрат за період із 17 березня 2011 року до 01 червня 2014 року у сумі 3 134 грн 23 коп., три проценти річних у сумі 2 148 грн 16 коп. за користування її грошовими коштами у сумі 22 тис. грн, крім того, грошові кошти у сумі 18 550 грн, які витрачені на ремонт гаражів, інфляційні втрати за період із 01 жовтня 2013 року до 01 червня 2014 року за прострочення грошового зобов'язання від 10 серпня 2012 року у розмірі 2 166 грн 94 коп., три проценти річних у сумі 394 грн 89 коп.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість із орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року № 2 за період із січня 2011 року до листопада 2013 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 72 870 грн і трьох процентів річних у сумі 5 943 грн 28 коп., а всього - 78 813 грн 28 коп.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 за актом приймання-передачі гаражі НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, які знаходяться в обслуговуючому кооперативі «Автогаражний кооператив «Лівобережний» по АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 18 550 грн, які витрачені на покращення гаражів, інфляційні втрати за період із 01 жовтня 2013 року до 01 червня 2014 року за прострочення грошового зобов'язання від 10 серпня 2012 року у розмірі 2 166 грн 94 коп., три проценти річних у сумі 394 грн 89 коп., а всього - 21 111 грн 83 коп..

В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій у частині задоволення первісного позову та відмови у задоволенні її зустрічних позовних вимог, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

За змістом ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочки.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 16 липня 2008 року між сторонами у справі укладено договір оренди № 2 нежитлових приміщень, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 у строкове платне володіння та користування нежитлове приміщення, а саме: гаражі НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, які знаходяться у кооперативі «Лівобережний» по АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську.

Об'єкт оренди на той час належав орендодавцю ОСОБА_3 на праві володіння та користування згідно з витягами із протоколу засідання правління обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Лівобережний» (далі - ОК «АГК «Лівобережний») від 05 серпня 2002 року № 7 та паспортів на відповідні гаражі.

Пунктом 3.1 указаного договору оренди передбачено, що орендна плата за цим договором складає 2 тис. грн та має сплачуватися готівкою у національній валюті щомісячно авансом у строк із 01-го до 05-го числа кожного місяця.

Згідно з п. 8.1 вищевказаного договору оренди цей договір діє до оформлення договору купівлі-продажу між сторонами цього договору.

Так, установлено, що договір купівлі-продажу мав бути укладений у строк до 08 липня 2008 року, проте додатковими угодами від 04 червня 2008 року та 19 січня 2009 року строк було змінено та визначено дату укладення договору купівлі-продажу гаражів не пізніше 31 травня 2009 року.

Станом на час розгляду справи договір купівлі-продажу не укладено.

Крім того, за змістом рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2011 року та в цій частині залишено без змін рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року, встановлено, що ОСОБА_3 є членом ОК «АГК «Лівобережний» із 2006 року та має у користуванні гаражі № НОМЕР_1 у першому ряді та НОМЕР_3, які за попереднім договором від 19 березня 2008 року № 2 він зобов'язався продати, а ОСОБА_4 - придбати, проте ОСОБА_3 не виконав зобов'язання за цим договором.

Так, указаним вище рішенням суду першої інстанції із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму авансу у розмірі 20 тис. грн та суму штрафу у розмірі 2 тис. грн, а рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року стягнуто також три проценти річних у сумі 10 754 грн 07 коп. та інфляційні втрати у розмірі 3 253 грн 67 коп.

21 листопада 2013 року ОСОБА_3 направив ОСОБА_4 повідомлення про припинення договору оренди нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року № 2, яке остання отримала 30 листопада 2013 року.

Звертаючись до суду із указаним позовом, ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_4 не сплачує орендної плати із 06 січня 2011 року до 06 листопада 2013 року та заборгованість із орендної плати складає 70 тис. грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що під час розгляду справи представник відповідача підтвердив факт, що відповідач не сплачує орендної плати з січня 2011 року.

На підставі наявних у справі доказів суд установив, що після 31 травня 2009 року ОСОБА_4 фактично користується вищевказаними гаражами.

Установивши, що 30 листопада 2013 року ОСОБА_4 отримала повідомлення ОСОБА_3 про припинення договору оренди нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року № 2, суд з урахуванням положень ст. 782 ЦК України дійшов правильного висновку, що саме з 30 листопада 2013 року вказаний договір оренди вважається розірваним.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення із ОСОБА_4 на його користь суми заборгованості із орендної плати за період із січня 2011 року до листопада 2013 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 72 870 грн та трьох процентів річних у розмірі 5 943 грн 28 коп., а також зобов'язання відповідача повернути позивачу за актом приймання-передачі обумовлені договором оренди гаражі.

Такий висновок є правильним, законним та ґрунтується на наявних у справі доказах і наведених вище нормах матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь майнових збитків у вигляді інфляційних витрат за період із 17 березня 2011 року до 01 червня 2014 року у зв'язку із невиконанням рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2011 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року, суд обґрунтовано виходив із недоведеності вказаних позовних вимог та ненадання доказів на підтвердження доводів про те, що відкрито виконавче провадження за вказаними рішеннями судів та що ОСОБА_3 ухиляється від виконання цих рішень.

Крім того, правильним є висновок суду про недоведеність зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу і оренди на підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України, як таких, при укладенні яких вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, та при цьому ОСОБА_3 навмисно ввів її в оману щодо його членства в кооперативі та наявності у нього права на спірні гаражі, адже ОСОБА_4 не надала доказів на підтвердження зазначених обставин.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

І.К.Парінова

О.В.Ступак