Номер провадження: 22-ц/785/4695/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4П, представника відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 червня 2013 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину кооперативної квартири,

в с т а н о в и л а:

16 жовтня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_8 з 16 листопада 1985 року по 18 вересня 2001 року, 10 липня 1986 року у них народився син ОСОБА_6, 20 серпня 1987 року син ОСОБА_9, який помер 16 квітня 2005 року. Під час шлюбу на підставі рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №12 від 20 січня 2000 року було видано свідоцтво про право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 на імя відповідача ОСОБА_8 Тому вказана квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя й у випадку її поділу вона має право на ? частку квартири. У 2001 році вона вимушена була залишити спірну квартиру у звязку з насильством відповідача у сім'ї. У теперішній час їй стало відомо, що заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2006 року за позовом колишнього чоловіка вона була позбавлена права користування квартирою та знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вона не могла своєчасно звернутись до суду з позовом про поділ майна подружжя тому, що із-за смерті сина тривалий час хворіла й знаходилась у лікарні.

Посилаючись на ці обставини та на ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, позивачка ОСОБА_3 просила поновити строк позовної давності до вимог про проділ майна подружжя, провести поділ квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири (а.с. 3-5).

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не зявився.

Заочним рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено. Суд поновив строк позовної давності до вимог про поділ майна, що обєктом спільної сумісної власності, визнав квартиру АДРЕСА_1 обєктом права спільної сумісної власності подружжя, провів поділ спільно нажитого майна - вказаної квартири, визнав за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 41-42).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року заява відповідача ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення (а.с. 156-161).

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 (син сторін у справі) просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішення суду стосується його прав та обовязків, оскільки спірна квартира належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 30 листопада 2012 року, укладеним між його батьком ОСОБА_8 та ним, він вважає, що рішення суду є незаконним й необґрунтованим, оскільки судом неправильно зясовано момент припинення ведення спільного господарства між подружжя, не враховано, що пайовий внесок у повному обсязі в сумі 26130 грн. внесено в грудні 1999 року, а шлюбні відносини та ведення спільного господарства були припинені з 01 жовтня 1999 року (рішення суду від 01 жовтня 1999 року), коли квартира ще не була обєктом права власності, тому предметом позову мав бути лише поділ паєнагромаджень за час шлюбу з 25 жовтня 1995 року по грудень 1999 року в розмірі 24562, 20 грн., та не доведено, що позивачка пропустила строк позовної давності з поважних причин. (а.с. 62-68).

Згідно ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008 року, викладених у п. 8 постанови № 12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обовязки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обовязків ОСОБА_6, тому він має права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_8 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, з підстав зазначених в апеляційній скарзі його сина.

В запеченні на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_3 просить скаргу відхилити у звязку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг ОСОБА_10 та відповідача ОСОБА_8, пояснення на апеляцію позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4П, представника відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_8 задоволенню не підлягають за таких підстав.

Положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв до 1 січня 2004 року, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (ч. 1 ст. 28).

Згідно із ст. ст. 15, 16 Закону України "Про власність", який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України.

У пунктах 5-1 та 6 постанови №9 Пленуму "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" від 18 вересня 1987 року (з відповідними змінами та доповненнями) Верховний Суд України розяснив, що судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України Про власність член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього, особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу.

При розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону Про власність, п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сімю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобовязаний повернути кредитору; б) внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном. Якщо паєнагромадження згодом збільшилися за рахунок коштів, одержаних одним з подружжя у дар або в порядку спадкування чи за

рахунок дошлюбного майна, то ці кошти також є особистою власністю того з подружжя, який їх одержав. При поділі квартири на цю суму може бути збільшена його частка в паєнагромадженні

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 16 листопада 1985 року по 18 вересня 2001 року (а.с. 8), 10 липня 1986 року у них народився син ОСОБА_6, 20 серпня 1987 року син ОСОБА_9, який помер 16 квітня 2005 року (а.с. 13).

З 25 жовтня 1995 року відповідач ОСОБА_8 був членом Молодіжного житлово-будівельного кооперативу "Будівельник" та з дружиною ОСОБА_3 і дітьми проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1. У грудні 1999 року пай за кооперативну в квартиру № 184 був сплачений в розмірі 26130 грн. й відповідача отримав довідку № 12 про сплату паю в повному обсязі (а.с. 73). 23 грудня 1999 року він звернувся до Білгород-Дністровської міської ради з заявою про оформлення права власності на квартиру (а.с. 74).

На підставі рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №12 від 20 січня 2000 року (а.с. 72) 25 січня 2000 року на імя відповідача ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що спірна квартира придбана під час шлюбу сторін у справі і є обєктом спільної сумісної власності подружжя, відповідач ОСОБА_8 порушує її право власності на частку квартири, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту шляхом поділу спірної квартири й визнання за неї права на ? частину спірної квартири.

Аналогічний висновок, висловлений Верховним Судом України в постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138 цс13, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Доводи наведені, в апеляційних скаргах ОСОБА_6, та відповідача ОСОБА_8, про те, що рішення суду не відповідає вимогам закону, оскільки судом не зясовано момент припинення ведення спільного господарства між подружжя й не враховано, що пайовий внесок у повному обсязі в сумі 26130 грн. внесено в грудні 1999 року, а шлюбні відносини та ведення спільного господарства були припинені з 01 жовтня 1999 року, коли квартира ще не була обєктом права власності,тому предметом позову мав бути лише поділ паєнакопичень за час шлюбу з 25 жовтня 1995 року по грудень 1999 року в розмірі 24562, 20 грн., не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 була зобовязана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалась як на підставу позову, а саме те, що спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Дійсно рішенням Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 01 жовтня 1999 року шлюб між сторонами у справі розірвано, встановлено, що подружжя припинили шлюбні відносини (а.с. 70).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як розяснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Однак судом при розірванні шлюбу не встановлено дату припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, тому посилання в апеляційних скаргах на те, що сторони припинили шлюбні відносини 01 жовтня 1999 року є припущеннями.

Встановлено, що розірвання шлюбу зареєстровано у органах РАЦС 18 вересня 2001 року (а.с. 108), й заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 листопада 2006 року встановлено, що сторони проживають окремо з 2001 року (а.с.9).

Згідно із статтею 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, сторони припинили спільне проживання та ведення господарства з 18 вересня 2001 року й з достовірністю встановлено, що спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності подружжя і може бути поділена між ними в рівних частках.

Встановлено, що 30 листопада 2012 року, тобто після звернення ОСОБА_3 з позовом про поділ майна подружжя, відповідач ОСОБА_8 подарував спірну квартиру сину ОСОБА_6, рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер 40749 від 15 січня 2013 року (а.с. 69, 103).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року, вказаний договір дарування спірної квартири визнаний недійсним та скасований запис про державну реєстрацію права власності, встановлено, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя й договір укладений з порушенням положень ст. ст. 203, 215 ЦК України та ст. 65 СК України, тобто без згоди позивачки ОСОБА_3 (а.с. 148-150).

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, але належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-79цс13, в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, які у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази колегія суддів вважає, що в справі є достатньо належних та допустимих доказів, якими підтверджується те, що спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти та за спільною працею подружжя.

Твердження в апеляційних скаргах ОСОБА_6, та відповідача ОСОБА_8, про те, що рішення суду не відповідає вимогам закону, оскільки позивачкою не доведено, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, не приймаються до уваги, з наступних підстав.

Згідно із ст. 71 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 76 ЦК УРСР передбачалось, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а

також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України зазначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України (2004р.) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно із ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Поновлюючи строк позовної давності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка не могла своєчасно звернутись до суду з позовом про поділ майна подружжя тому, що із-за смерті сина тривалий час хворіла й знаходилась у лікарні, а також у звязку з насильством в сімї з боку чоловіка вона вимушена була не проживати у квартирі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відхилити, заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_11

ОСОБА_2