Номер провадження: 22-ц/785/3675/15
Головуючий у першій інстанції: Бичковський Є. Л.
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Журавльова О.Г, Комлевої О.С.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопільського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ", треті особи - ОСОБА_5 , Державне підприємство Генеральної дирекції з обслуговування іноземних представництв Дирекції "Інпредкадри" про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

25 грудня 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 27 липня 2011 року він працював у Представництві компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ" в Україні на посаді менеджера з питань регіонального розвитку рецептурних препаратів у Південному регіоні м. Одеси. Після виходу з лікарняного на роботу 24 листопада 2014 року він пропрацював цілий робочий день, але наступного дня на роботі з'явились чутки, що його звільнено з роботи. 26 листопада його було офіційно повідомлено про те, що 17 листопада 2014 року він звільнений з роботи за угодою сторін від 17 листопада 204 року на підставі п.1ст.36 КЗпП України. У подальшому позивач звертався до керівництва представництва компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ" в Україні з вимогою надання копій документів, що стали підставою для його звільнення, а також видачі трудової книжки. Відповідач вимагав повернути матеріальні цінності, отримані позивачем при укладенні трудового договору, та з цього приводу навіть звернувся до Приморського РВ ГУМВС України в Одеській області. Позивач вважає, що таким чином, відповідач намагався його залякати та здійснити на нього незаконний тиск з метою запобігання відстоюванню ним своїх законних інтересів та поновленню його порушених трудових прав.

Оскільки він не підписував угоду про розірвання трудового договору та 17 листопада 2014 року знаходився на лікарняному, позивач просив суд визнати його звільнення незаконним, скасувати п.5.6 наказу №219і від 17 листопада 2014 року, поновити його на роботі у

Представництві компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ" в Україні на посаді менеджера з питань регіонального розвитку рецептурних препаратів у Південному регіоні м.Одеси, стягнути моральну шкоду у розмірі 20000 гривень та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38826,61 гривень.

Представник відповідача Компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ" надав письмові заперечення проти позову, у яких проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що угода про розірвання трудового договору була підписана позивачем 06 листопада 2014 року під час його зустрічі у м. Одеса з начальником відділу зовнішньої кооперації рецептурних препаратів Маркотаном Пітером. З боку відповідача ця угода раніше була підписана директором Представництві компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ" в Україні Едіт Пунг, яка діяла на підставі відповідної нотаріально посвідченої довіреності компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ". Дата 17 листопада 2014 року в цій угоді була зазначена помилково, оскільки згідно з пояснювальною запискою помічника відділу організації праці та заробітної плати представництва ОСОБА_8 від 27 листопада 2014 року вона допустила цю помилку при підготовці проекту угоди, зазначивши таку дату укладання договору, яка збігалась з погодженою датою звільнення позивача - 17 листопада 2014 року. За наявністю підписаної позивачем угоди про розірвання трудового договору 17 листопада 2014 року Державне підприємство Генеральної дирекції з обслуговування іноземних представництв Дирекції "Інпредкадри" видало наказ №219і про звільнення позивача з роботи. Цього ж дня дирекція "Інпредкадри" направила на адресу позивача лист з пропозицією отримати трудову книжку та доданим до нього витягом з наказу про звільнення.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. При цьому позивач визнав, що на останньому аркуші наданої представником відповідача угоди про розірвання трудового договору від 17 листопада 2014 року наявний саме його підпис, але при яких обставинах він з'явився у цьому документі позивачеві нічого невідомо, оскільки він умови розірвання трудового договору ні з ким не узгоджував та таку угоду не підписував.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у його письмових запереченнях проти позову.

Треті особи ОСОБА_5 та Державне підприємство Генеральної дирекції з обслуговування іноземних представництв Дирекції "Інпредкадри" про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, звернулись до суду із заявами про розгляд справи у їх відсутності.

Рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_3 приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно з п.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Вимога ч.12 ст.40 КЗпП України щодо заборони звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці, не поширюється на випадки припинення трудового договору за угодою сторін.

У судовому засіданні встановлено наступне.

Позивач з 27 липня 2011 року працював у Представництві компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ" в Україні на посаді менеджера з питань регіонального розвитку рецептурних препаратів у Південному регіоні м. Одеси.

Відповідно до угоди про розірвання договору від 17 листопада 2014 року фірма "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ", яка діє через своє представництво в Україні в особі директора представництва Едіт Пунг, та позивач ОСОБА_3 розривали трудовий договір від 27 липня 2011 року за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України (п.1.1 угоди), а днем припинення трудових відносин з позивачем вважається 17 листопада 2014 року (п.1.3 угоди).

Дана угода про розірвання договору від імені роботодавця підписана директором

Представництві компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ" в Україні Едіт Пунг.

У судовому засіданні суду першої інстанції а також у судовому засіданні апеляційного суду позивач визнав, що на останньому аркуші угоди про розірвання трудового договору від 17 листопада 2014 року наявний саме його підпис, але при яких обставинах він з'явився у цьому документі позивачеві нічого невідомо, оскільки він умови розірвання трудового договору ні з ким не узгоджував та таку угоду не підписував.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що вона працює у Представництві компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ" в Україні, а позивач був її безпосереднім керівником. 06 листопада 2014 року у м. Одесу прибув начальник відділу зовнішньої кооперації рецептурних препаратів Маркотан Пітер, який провів з позивачем та нею робочу зустріч, під час якої обговорювалися виробничі питання. У подальшому Маркотан Пітер та позивач залишилися на одинці та зміст їх розмови їй невідомий. Проте, після завершення зустрічі позивач поінформував її про те, в неї буде новий керівник. Вона була здивована таким повідомленням, але позивач при цьому поводився спокійно. У той же день у офісі компанії на вулиці Троїцькій, 13, в м.Одесі відбулася робоча нарада під час якої Маркотан Пітер поінформував працівників про майбутню реорганізацію представництва, скорочення штатів, а також про те, що позивач ОСОБА_3 звільняється з роботи. На останню заяву Маркотана Пітера позивач реагував спокійно та мовчки кивнув головою. При цьому жодних заперечень проти звільнення позивач не висловлював.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 також підтвердила, що 06 листопада 2014 року під час робочої наради у офісі Представництві компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ" в м.Одесі Маркотан Пітер повідомив працівників про те, що позивач ОСОБА_3 звільняється з роботи. На це позивач реагував спокійно та мовчки кивнув головою.

З врахуванням таких показань свідків суд зробиа висновок, що, що позивач вже 06 листопада 2014 року був обізнаний про звільнення з роботи у Представництві компанії "Берінгер Інгельхайм РЦВ ГмбХ енд Ко КГ" у майбутньому та з цим погоджувався.

У сукупністю з цими обставинами наявність на угоді про розірвання трудового договору підпису позивача суд оцінив як дійсне узгодження роботодавцем з позивачем дати та умов звільнення його з роботи саме за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Перебування позивача на лікарняному у день його звільнення з роботи 17 листопада 2014 року не має правового значення для розгляду цієї справи, оскільки КЗпП України не містить заборони щодо звільнення працівника за угодою сторін в період його тимчасової непрацездатності.

При цьому суд не взяв до уваги посилання позивача на те, що він не узгоджував умови звільнення та не підписував відповідну угоду, оскільки такі доводи позивача нічим не підтверджені, не узгоджуються з іншими доказами по справі та ними спростовуються.

Невірне зазначення у тексті угоди дати її укладання та підписання її сторонами жодним чином негативно не вплинуло на трудові права позивача та не може свідчити про їх порушення, оскільки з тексту цієї підписаної позивачем угоди судом безперечно встановлено, що днем припинення трудових відносин сторони узгодили саме 17 листопада 2014 року, коли й відбулося звільнення позивача згідно з наказом Генеральної дирекції з обслуговування іноземних представництв Дирекції "Інпредкадри" №219і від 17 листопада 2014 року.

Позивач , стверджує, що його звільнення було незаконним, оскільки станом на дату припинення дій трудового договору він перебував на лікарняному.

При цьому, суд першої інстанції в своєму рішенні від 23 лютого 2015 року робить висновок, що вимога ст.40 Кодексу законів про працю України щодо заборони звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці, не поширюється на випадки припинення трудового договору за угодою сторін.

Вказані висновку суду відповідають нормам чинного трудового законодавства та практиці вищих судових інстанцій в даній категорії справ, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. З ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі за текстом - "КЗпП"), не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В той же час, зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у гі. 4 ст. 36 КЗпП, до якого (звільнення з ініціативи власника) віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України.

В даному випадку мало місце розірвання трудового договору з ОСОБА_3 не за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, а за угодою сторін, що передбачено п. 1 ст. 36 КЗпП.

Звільнення за угодою сторін не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, правило щодо заборони звільнення під час тимчасової непрацездатності не поширюється на правовідносини, що виникли із ОСОБА_3

Вказана правова позиція відповідає висновкам, що викладені в Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 р.

Зокрема, в пунктах 8, 17 Постанови Пленуму зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. З ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40,41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 23.01.2013 у справі №6-127цс12 робить висновки щодо того, що вважається звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, та зазначає про те, що вимоги ч. З ст. 40 КЗпП не розповсюджуються на інші випадки звільнення працівників, що передбачені ст. 36 КЗпП.

Зокрема, суд зазначає наступне: "...зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пп. 4, 8 ст. 36, ч. З ст. 40, ч. З ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються..."

Верховний Суд України у своїй Постанові від 26.12.2012 у справі №6-156цс12 робить аналогічні висновки щодо того, що вважається звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, та зазначає про те, що вимоги ч. З ст. 40 КЗпП не розповсюджуються на інші випадки звільнення працівників, що передбачені ст. 36 КЗпП.

Зокрема, суд зазначає наступне: "...У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. З ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення пп. 4, 8 ст. 36, ч. З ст. 40, ч. З ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. З ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами виник спір щодо припинення трудового договору з працівником на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч.

ст. 40 КЗпП України та ст. 43 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються...".

Таким чином, доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та задоволенню не підлягають, підстави для ухвалення нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши справу, прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Овідіпільського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак її може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий- суддя Н.В.Ісаєва

Судді: О.Г. Журавльов

О.С.Комлева