Номер провадження: 22-ц/785/4241/15
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні, за позовом третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, в частині розпорядження квартирою без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_5) на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2015 року,

встановила:

22 березня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 послалась на те, що 02 червня 1994 року ОСОБА_7, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_1, яка в подальшому була реконструйована.

За позовною заявою ОСОБА_5 шлюб між ними був розірваний.

Оскільки подружжя давно не проживало разом, спільного господарства не вело, колишня дружина не мала жодного відношення до придбаної квартири, ні до зведених прибудов.

З метою заволодіння власністю ОСОБА_7, ОСОБА_5 неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявами, що в подальшому призвело до того, що ОСОБА_7 склав заповіт та розпорядився належним йому майном з метою уникнення подальших суперечок зі сторони колишньої дружини ОСОБА_5 Заповіт був складений на ім'я ОСОБА_4 без наміру наділення особи відповідними правами та складався під тиском колишньої дружини.

26 лютого 2011 року між ОСОБА_7 та позивачем був укладений шлюб, після чого чоловік їй повідомив про наявність оскаржуваного заповіту та причини його складання. Однак ОСОБА_7 не скасував заповіт з причин уникнення тиску зі сторони колишньої дружини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 на 1/3 частину якої вона має право як спадкоємець першої черги за законом.

Позивач просила звернути увагу суду на обставини загибелі спадкодавця, який помер рятуючи життя дружини та просила застосувати аналогію права, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1224 ЦК України, законодавець передбачив лише ті обставини за яких особи які умисно позбавили життя спадкодавця, не мають права на спадкування.

07 листопада 2014 року третя особа ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, посвідчений 31 березня 2007 року державним нотаріусом першої одеської нотаріальної контори частині розпорядження щодо квартири АДРЕСА_1 без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя.

В обґрунтування позову ОСОБА_5 послалась на те, що обидві сторони спору є порушниками її прав та інтересів.

10 жовтня 1981 року позивач ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_7

В шлюбі вони виховали двох дітей. Родина потребувала поліпшення житлових умов.

02 червня 1994 року за договором купівлі-продажу в якому покупцем зазначений ОСОБА_7 подружжя набуло у власність двокімнатну квартиру загальною площею 44,5 кв.м., розташовану в одноповерховому аварійному флігелі за адресою АДРЕСА_1. Факт реєстрації майна, набутого за час шлюбу, на ім'я лише одного з подружжя, не перетворює режим володіння таким майном зі спільної сумісної на приватну і не усуває подружжя із кола власників.

З часом, відремонтували квартиру та звели над нею другий поверх з мансардою, що підтверджується технічними паспортами.

10 вересня 2002 року за позовом дружини у судовому порядку шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було розірвано.

До шостої Одеської нотаріальної контори м. Одеси ОСОБА_5 було подано заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні. Нотаріус повідомив, що ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4, 31 березня 2007 року складено заповіт за яким він розпорядився всією квартирою АДРЕСА_1.

Відповідачі не визнають права позивача на частку в спільному майні подружжя, але жоден з відповідачів не звертався з позовом до ОСОБА_5 з позовом про припинення права спільної власності, також колишній чоловік не звертався з позовами до ОСОБА_5 про визнання особистої власності на спірну квартиру.

За клопотанням відповідача ОСОБА_3 було зупинено провадження по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права загальної спільної власності колишнього подружжя на частину самовільно реконструйованої квартири, а саме надбудову двох поверхів, до з'ясування кола правонаступників.

У судовому засіданні:

- позивач, представник позивача позовну заяву підтримали та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У задоволенні вимог третьої особи про визнання недійсним заповіту, в частині розпорядження квартирою без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя просили відмовити у повному обсязі;

- третя особа, представник третьої особи позовну заяву третьої особи підтримали та просили її задовольнити у повному обсязі. Проти задоволення позовної заяви позивача не заперечували;

- представники відповідача заперечували проти задоволення позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні, позовної заяви третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, в частині розпорядження квартирою без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя, посилаючись на те, що складання заповіту на ім'я ОСОБА_4 відповідало волевиявленню ОСОБА_7, заповіт складений без порушень вимог щодо його форми та посвідчення, скасований заповідачем не був, а тому підстав для його скасування немає.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_8, то позивач не надала жодного доказу в обґрунтування своїх вимог, а тому у задоволенні позовних вимог їй необхідно відмовити за безпідставністю.

Стосовно позовних вимог третьої особи, то відповідач вважала, що ОСОБА_5 не є належним позивачем по цій справі, оскільки немає права претендувати на майно, що залишилося після ОСОБА_7, так як квартира не є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_5

Квартира АДРЕСА_1 була придбана 02 червня 1994 року за особисті гроші ОСОБА_7, оскільки на той час вже шлюбних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не було, вони мешкали окремо, спільного господарства не вели з 1991 року. ОСОБА_5 разом із спільними дітьми ще до моменту придбання вказаної квартири до 2005 року не проживала за вказаною адресою.

10 квітня 2002 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про розділ майна суд виніс ухвалу про закриття провадження по справі.

Судове рішення набрало чинності.

В зв'язку з чим, спір про розділ майна між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вже вирішений.

Власником спірної квартири був тільки ОСОБА_7

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2015 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні позовної заяви третьої особи ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду змінити, позовні вимоги ОСОБА_3 визнати у повному обсязі, у іншій частині судове рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_5) просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовної заяви третьої особи ОСОБА_5, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовної заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає за необхідне їх відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших, які беруть участь у справі.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаних позовних заяв на підставі ст. 1257 ЦК України, роз'яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

10 жовтня 1981 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 уклали шлюб.

02 липня 1994 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2003 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був розірваний.

31 березня 2007 року ОСОБА_7 був складений заповіт, відповідно до тексту якого, він заповідав ОСОБА_4 все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, в тому числі на належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Заповіт було посвідчено державним нотаріусом першої одеської державної нотаріальної контори.

26 лютого 2011 року ОСОБА_8 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина.

До майна померлого ОСОБА_7, 03 серпня 2012 року шостою Одеською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа.

З метою прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 до шостої Одеської державної нотаріальної контори звернулися сестра померлого ОСОБА_11, відповідач ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, позивач ОСОБА_3, син померлого ОСОБА_12

Донька ОСОБА_13 відмовилась від належного їй права на спадщину після смерті батька на користь сина спадкодавця ОСОБА_12

Листом шостої Одеської державної нотаріальної контори від 22 січня 2013 року ОСОБА_11 було повідомлено, що спадкодавець ОСОБА_7 залишив заповіт не на її користь, а також у померлого є спадкоємці першої черги, що позбавляє її права на отримання спадщини.

ОСОБА_3, ОСОБА_12 шостою Одеською державної нотаріальною конторою було повідомлено, що спадкодавець ОСОБА_7 залишив заповіт не на їх користь.

ОСОБА_5 шостою Одеською державною нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя, а саме на квартиру АДРЕСА_1, оскільки згідно даних пошуку в єдиному реєстрі заборон, знайдені арешти на вказану квартиру, що унеможливлює, видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

28 січня 2013 року шостою Одеською державною нотаріальною конторою була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7, посилаючись на те, що 24 січня 2013 року, ОСОБА_4 спадкоємиці за заповітом, був наданий лист з проханням надати до нотаріальної контори оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, однак оригінали правовстановлюючих документів ОСОБА_4 до нотаріальної контори надані не були.

Оригінал правовстановлюючого документу на спірну квартиру перебуває у ОСОБА_5, яка підтвердила даний факт в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_3 була дружиною померлого 23 лютого 2012 року ОСОБА_7, тобто є спадкоємцем першої черги за законом. На її думку 31 березня 2007 року ОСОБА_7 склав нотаріально посвідчений заповіт на ім'я ОСОБА_4 у зв'язку з важкими життєвими обставинами.

Згідно заповіту від 31 березня 2007 року, ОСОБА_7, на випадок своєї смерті робив розпорядження, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, в тому числі належну йому квартиру АДРЕСА_1, заповідав ОСОБА_4, 1955 року народження.

ОСОБА_3 вважала, що ОСОБА_7 не переслідував ціль наділити правом на спадок громадянку ОСОБА_4, а метою його було захистити себе, а у подальшому і позивача ОСОБА_3 від посягань та знущань зі сторони ОСОБА_5.

З цього приводу ОСОБА_3 просила визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_7 від 31 березня 2007 року на ім'я ОСОБА_4, та визнати право власності у порядку спадкування за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_3 просила визнати недійсним заповіт з двох підстав: як правочин, який вчинено під впливом тяжкої обставини, та фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, що заборонено законом.

Суд першої інстанції вірно вказав, що у ОСОБА_7 не було жодних перешкод у складанні нового заповіту на ім'я ОСОБА_3 у період з 2007 року по день смерті - 2012 року.

ОСОБА_3 не надала жодного доказу в обґрунтування своїх позовних вимог.

Суд вірно оцінив показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, оскільки останні не приймали участь при складанні та посвідченні заповіту від 31 березня 2007 року.

Діючим законодавством не передбачено отримання права власності на спадкове майно без відмови у оформлені свідоцтва права на спадкування нотаріусом.

ОСОБА_3 не надала до суду належних доказів про відмову нотаріусом у оформлені свідоцтва про право на частку спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7

При цьому, судом заповіт не визнавався недійсним.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов до правомірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 в повному обсязі.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_5 свої позовні вимоги про визнання заповіту від 31 березня 2007 року недійсним в частині розпорядження щодо квартири АДРЕСА_1 без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя, обґрунтовувала вимогами ст.ст. 60, 68 СК України, ст. 368 ЦК України.

Сторони не заперечували, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_16 був розірваний 25 березня 2002 року.

Приморським районним судом м. Одеси, 10 квітня 2002 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ майна винесено ухвалу про закриття провадження по справі.

Ухвала суду набрала законної сили.

При цьому, районний суд правильно констатував, що спір про розділ майна між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вже був вирішений.

ОСОБА_5 просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_4 недійсним саме в частині 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя.

Однак, суду не було надано доказів, які б викликали сумнів стосовно тієї обставини, що при складанні заповіту на ОСОБА_4, ОСОБА_7 не розумів правових наслідків, його складання та відсутністю волевиявлення їх настання.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні, позовної заяви третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, в частині розпорядження квартирою без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя, необхідно відмовити у повному обсязі.

При цьому, судова колегія зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57 - 60 ЦПК України.

На підставі зазначеного вище, судова колегія вважає, що сторони не довели ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень щодо вищевказаних позовів, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_5) - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права на частку у спадковому майні, за позовом третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту, в частині розпорядження квартирою без урахування частки подружжя в спільному майні подружжя - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда