справа № 243/9243/15-ц
провадження № 2/243/4845/2015
УХВАЛА

про повернення позовної заяви в частині позовних вимог

13 листопада 2015 року

Суддя Словянського міськрайонного суду Донецької області О.В. Ільяшевич розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Словянський керамічний комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати, трьох процентів річних від простроченої суми, та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

09 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ВАТ «Словянський керамічний комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати, трьох процентів річних від простроченої суми, та моральної шкоди.

Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 11 вересня 2015 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, оскільки не відповідала вимогам ст. ст. 119, 120 ЦПК України.

Позивачем при оформленні позовної заяви: не було сплачено судовий збір у сумі 487 грн. 20 коп. за вимогу майнового характеру про стягнення трьох відсотків річних, та 487 грн. 20 коп. за позовну вимогу немайнового характеру про стягнення моральної шкоди, та не надано доказів, які б звільняли позивача від сплати судового збору.

Позивачу було розяснено про необхідність виправлення зазначених недоліків в Ухвалі суду від 11 вересня 2015 року.

Зазначену ухвалу суду позивач ОСОБА_1 отримала 11 вересня 2015 року, про що свідчить особиста розписка наявна в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи не можуть бути обмежені крім випадків, передбачених Конституцією України.

У відповідності до Рішення Конституційного суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року справа № 1-28/2008; «тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що містяться в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний суд дав у Рішенні № 5-рп/2005 згідно з яким «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть буди скасовані при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. обсяг прав людини це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами., що не є однорідними та загальними». При цьому конституційний суд зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

Рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року у справі № 1-42/2011 надано наступне розяснення; «таким чином, передбачені законами соціально економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою забезпечення балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституцією України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний суд України у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст. 21 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний суд вважає, що оспорювані положення Закону не суперечать статтям 8, 21, 22, 46, 48, 64 Конституції України.

Обовязок виконання рішення Конституційного суду є вимогою Конституції України (ч. 2 ст. 150).

У відповідності до ст.5 ЗУ «Про судовий збір» у редакції, яка діє на час подання даної позовної заяви, вбачається, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема :

1) позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі;

2) позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи.

За змістом ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Наведені положення ЗУ «Про судовий збір» не визнані неконституційними та не є такими що звужують право позивача на допуск до суду у сенсі положень вищевказаних Рішень Конституційного суду.

Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач просить стягнути із відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням термінів виплати заробітної плати, три відсотки річних від простроченої суми по день винесення рішення судом, а також моральну шкоду, спричинену у звязку із невиплатою заробітної плати.

Отже позивачем висунуті вимоги щодо стягнення заробітної плати, а саме вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням термінів виплати заробітної плати, що за своєю суттю відноситься до оплати праці, які за діючим чинним законодавством не оплачуються судовим збором.

Також позивачем висунуті вимоги про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, та про стягнення моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою заробітної плати. Щодо вказаних вимог, то судом зазначається, що вказані вимоги не є за своєю суттю вимогами про стягнення заробітної плати, або поновлення на роботі, а також не є вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи.

Виходячи з аналізу ст.5 ЗУ «Про судовий збір», звернення до суду із вимогами про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, та про стягнення моральної шкоди , завданої несвоєчасною виплатою заробітної плати, на даний час не звільняє позивача від сплати судового збору. Крім того судом не вбачається і інших підстав, передбачених ЗУ «Про судовий збір», за якими судовий збір взагалі не справляється, або позивач міг бути звільнений від сплати судового збору.

Суд також зазначає, що позивачем при зверненні до суду не надано клопотання про відстрочення, розстрочення, або звільнення від сплати судового збору з підстав, передбачених чинним ЦПК України та Законом «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 2 с. 121 ЦПК України «Якщо позивач у відповідності до Ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, передбачені ст. 119 та 120 цього Кодексу, …позовна заява вважається поданою в строк первинного її надання в суд. Інакше заява вважається неподаною та повертається позивачу».

Позивачем вимоги суду в частині оплати судового збору за вимоги про стягнення трьох процентів річних та про стягнення моральної шкоди, не виконано, що є підставою для повернення позову в цій частині позовних вимог.

Зважаючи на вищевикладене, керуючись Конституцією України, Рішенням Конституційного суду України № 5-рп/2008, Рішенням Конституційного суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року справа № 1-28/2008, Рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року у справі № 1-42/2011, ст. 5 Закону України «Про судовий збір», ст. 119, 110-114,121 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Словянський керамічний комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів її виплати, трьох процентів річних від простроченої суми, та моральної шкоди в частині вимог про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та про стягнення моральної шкоди повернути позивачу.

Розяснити ОСОБА_1, що повернення позовної заяви в частині вимог про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та про стягнення моральної шкоди не перешкоджає повторному зверненню до суду з тим самим позовом, якщо перестануть існувати обставини, які стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу подається до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Словянського

міськрайонного суду: ОСОБА_2