Номер провадження: 22-ц/785/3036/15
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С..

з участю секретаря судового засідання - Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, та за участю прокуратури Приморського району м. Одеси, про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради в частині нежитлового підвального приміщення та про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2015 року,-

встановила :

В грудні 2010 року ОСОБА_2. звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент комунальної власності Одеської міської ради, про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 672 від 28.10.2004 року в частині нежитлового підвального приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та про визнання недійсним виданого 23 березня 2005 року Одеській міській раді свідоцтва про право власності НОМЕР_1 на нежитлове підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначав, що оспорюванні рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 672 від 28.10.2004 року щодо оформлення і видачі територіальній громаді Одеської міської ради свідоцтва про право власності на нежилі приміщення підвалу, загальною площею 137,4 кв.м., що розташовані в АДРЕСА_1, та свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 23.03.2005 року суперечать п.2 ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та рішенню Конституційного Суду України від 02.03.2004 року у справі № 1-2/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_3 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), а також порушують його права як власника згаданих нежилих підвальних приміщень, оскільки, по-перше, на підставі договорів купівлі-продажу від 10.09.1998 р. та від 12.05.2000 р. йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_1, і, по-друге, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2005 року у справі № 2-9733/05 за ним визнано право власності на нежиле підвальне приміщення загальною площею 137,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2012 року, позов задоволено.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013 року, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2012 року скасовано справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи вищезазначені судові рішення касаційний суд вказав, що суди не встановили, чи є спірне приміщення допоміжним чи нежилим, чи не порушуються права інших мешканців будинку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2015 року у задоволеній позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2015 року ОСОБА_2. подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення районним судом процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, зокрема вказав, що позов пред'явлено в межах строку позовної давності.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з який скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення виконавчого комітету Одеської міської ради "Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси" за № 672 від 28.10.2004 року, відповідно до якого комунальному підприємству "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" було доручено провести технічну інвентаризацію об'єктів нежитлового фонду комунальної власності згідно переліку та оформити і видати Одеській міській раді свідоцтва право власності на зазначені у переліку об'єкти, до яких увійшло і підвальне приміщення площею 137,4 кв.м. по АДРЕСА_1, - в частині нежитлового приміщення підвалу загальною площею 137,4 кв.м., що розташовано за адресою : АДРЕСА_1, та видане на підставі цього рішення Одеській міській раді свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 23.03.2005 року на нежилі приміщення підвалу, загальною площею 137,4 кв.м., що розташовані в АДРЕСА_1, суперечать ст.41 Конституції України, ч.2, 4 Закону України "Про власність" (який був чинним на час прийняття оспорюваного рішення і видачі оспорюваного свідоцтва про право власності), п.2 ст.10 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", ст.19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Разом з тим, суд відмовив у задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК Укрїни, тобто у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Однак з таким висновком суду повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Згідно ст.19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" від 29.11.2001 року, спільне майно власників квартир складається з неподільного і загального майна. Неподільне майно перебуває у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку та не підлягає відчуженню. Загальне майно перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку. Власники приміщень володіють, користуються і розпоряджаються спільним майном.

Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року за наслідками розгляду справи № 1-2/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_3 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) передбачено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Відповідно до Закону України "Про Конституційний Суд України" від 16.10.1996 р. № 422/96ВР, рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Судом встановлено, що фасадний флігель будинку № 13 по АДРЕСА_1 є двоповерховим, складається з 11-ти квартир, нежитлових підвальних приміщень та горища. Позивач ОСОБА_2. є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 10.09.1998 року та від 12.05.2000 року. Відповідно до свідоцтва про право власності НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 23 березня 2005 року на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.10.2004 року за № 672, територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради належать на праві власності нежилі приміщення підвалу, загальною площею 137,4 кв.м., відображені у технічному паспорті від 10.02.2005 р., що розташовані в АДРЕСА_1,

У відповідності до висновку № 190/2013 судової будівельно-технічної експертизи, складеного 24.02.2014 р. судовим експертом ПП "Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень ім.Скибінського С.С." ОСОБА_4, підвальні приміщення площею 137,4 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1, представляють собою комплекс взаємопов'язаних між собою приміщень та складаються з двох частин, а саме, правої частини підвалу загальною площею 89,3 кв.м. (що складається з: торгівельного залу -1 площею 42,6 кв.м., торгівельного залу -2 площею 14,2 кв.м., кабінету - 3 площею 14,0 кв.м., складу - 4 площею 13,6 кв.м., коридору - 4 площею 1,7 кв.м., душу - 5 площею 1,6 кв.м та вбиральні - 7 площею 1,6 кв.м.) та лівої частини підсобного - 2 площею 5,0 кв.м., вбиральні - 3 площею 1,8 кв.м.), в кожну з яких наявний індивідуальний вхід (вихід). При цьому, в приміщеннях цього підвалу, а саме: в лівій частині - №1торгівельному залі площею 41,3 кв.м., № 2 підсобному площею 5,0 кв.м., № 3 вбиральні площею 1,8 кв.м.; в правій частині - № 1 торгівельному залі площею 46,6 кв.м., № 2 торгівельному залі площею 14,2 кв.м., № 5 коридорі площею 1,7 кв.м., № 6 душі площею 1,6 кв.м., № 7 вбиральні площею 1,6 кв.м., - проходить технічне обладнання (комунікації водопостачання і каналізації) загального користування для мешканців житлового будинку АДРЕСА_1 та вони є допоміжними для цього житлового будинку. Приміщення підвалу, а саме права частина - № 3 кабінет площею 14,0 кв.м., № 4 склад площею 13,6 кв.м., є нежитловими приміщеннями.

Отже з часу прийняття вказаного рішення Конституційним Судом України, власниками спірного нежитлового підвального допоміжного приміщення, що розташовано по АДРЕСА_1, є співвласники цього будинку, що приватизували квартири в цьому будинку та якім ці кварти належать на праві власності, та підтвердження права власності на це допоміжне приміщення підвалу не потребує здійснення додаткових дій з боку зазначених осіб, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про власність" (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) право володіння, користування і розпорядження майном належить виключно власникові цього майна.

Згідно з ч.6 ст.19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції), об'єкти права власності на майно можуть бути передані в користування фізичній або юридичній особі або групі осіб, якщо це не пов'язано з порушенням прав і інтересів інших співвласників неподільного та загального майна, які охороняються законом.

З огляду на наведене, висновок суду першої інстанції щодо повної невідповідності рішення виконавчого комітету Одеської міської ради "Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси" за № 672 від 28.10.2004 року, в частині нежитлового приміщення підвалу загальною площею 137,4 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_1, та видане на підставі цього рішення Одеській міській раді свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 23.03.2005 року на нежилі приміщення підвалу, загальною площею 137,4 кв.м., вищевказаним нормам права є необґрунтованим, оскільки відповідно висновку судової будівельно-технічної експертизи складеної 24.02.2014 року (а.с.227-233) лише частина спірного підвалу є допоміжною.

Таким чином оскаржуване рішення виконавчого комітету Одеської міської ради та свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 23.03.2005 року частково не відповідають чинному законодавству.

Колегія судів не погоджується з висновком суду щодо необхідності відмови у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки такого висновку суд дійшов без повного зясування обставин справи та не надавши належну оцінку зібраним доказам.

Так, згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2005 року за позивачем визнано право власності на нежиле підвальне приміщення загальною площею 137,4 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

19 серпні 2008 року позивач звернувся до КП "ОМБТІ та РОН" із замовленням №8728.55.08 стосовно оформлення технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна нежилого приміщення підвалу площею 137,4 кв.м. розташованого: АДРЕСА_1.

У серпні 2008 року КП "ОМБТІ та РОН" повідомило позивача про неможливість виконати замовлення позивача за №8728.55.08, оскільки нежиле приміщення підвалу розташоване за вищевказаною адресою є власністю іншої особи. При цьому КП ОМБТІ та РОН" не вказало якій саме особі належить право власності вищевказане приміщення.

Згідно відповіді КП "ОМБТІ та РОН" №71225.55 від 29.04.2009 року на запит судді Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2009 року по адміністративній справі №2а-1168/08, стало відомо, що станом на 27.04.2009 року по АДРЕСА_1, зареєстровано окремо нежитлове приміщення, площею 137,4 кв.м., за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Таким чином про існування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №672 від 28.10.2004 року, позивач дізнався 02.10.2008 року, коли звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати настання події, з якою пов'язано його початок. Певний період, часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або дня події, які, в свою чергу, до цього строку не включаються.

Частинами 1,5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться статтях 252-255 ЦК України.

Таким чином, перебіг позовної давності для позивача почався коли він дізнався про порушення свого права, а саме з серпня 2008 року.

До суду позивач звернувся у грудні 2010 року, тобто в межах строку позовної давності.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та заявлені в межах строків позовної давності.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору рішення районного на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2015 року - скасувати і ухвалити нове.

Позовов ОСОБА_2 до Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, та за участю прокуратури Приморського району м. Одеси, про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради в частині нежитлового підвального приміщення та про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення - задовольнити частково.

Визнати частково незаконним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.10.2004 року №672, в частині оформлення та надання Одеській міській раді свідоцтва про право власності на підвальне приміщення, що розташоване за адресою: м.Одеса, АДРЕСА_1, яке складається: ліва частина - №1 торговий зал, площею 41,3 м2, №2 підсобне, площею 5,0 м2, №3 вбиральня, площею 1,8 м2; права частина №1 торгівельний зал, площею 46,6, №2 торговий зал, площею 14,2 м2, №5 коридор, площею 1,7 м2, №6 душ, площею 1,6 м2, 37 вбиральня, площею 1,6 м2, які є допоміжними.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради від 25 березня 2005 року, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.10.2004 року №672, в частині визнання права власності на підвальне приміщення, що розташоване за адресою: м.Одеса, АДРЕСА_1, яке складається: ліва частина - №1 торговий зал, площею 41,3 м2, №2 підсобне, площею 5,0 м2, №3 вбиральня, площею 1,8 м2; права частина №1 торгівельний зал, площею 46,6, №2 торговий зал, площею 14,2 м2, №5 коридор, площею 1,7 м2, №6 душ, площею 1,6 м2, 37 вбиральня, площею 1,6 м2, які є допоміжними.

В решті позову про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.10.2004 року №672 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення від 25 березня 2005 року в частині визнання права власності на підвальне приміщення, що розташоване за адресою: м.Одеса, АДРЕСА_1, яке складається: права частина - №3 кабінет, площею 14,0 м2, №4 склад, площею 13,6 м2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: А.І.Дрішлюк

Є.С.Сєвєрова