Справа № 343/201/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1315/2015
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ТзОВ фірма «Долина-Сервіс» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 08 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ТзОВ фірма «Долина-Сервіс» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Рішенням Долинського районого суду від 08 травня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТзОВ фірма «Долина-Сервіс» 3 372,14 грн. заборгованості за надані послуги з утримання будинків та прибудинкових територій за період з 20 жовтня 2011 року по 01 грудня 2014 року. В решті позовних вимог відмовлено за пропуском строку позовної давності. Вирішено також питання розподілу судових витрат.

На рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору та порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом не взято до уваги, що будь-якого договору про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території він з позивачем не укладав. А відтак, не мав жодних зобовязань, за невиконання яких може наступати певна відповідальність.

Судом не враховано, крім того, що на обґрунтування своїх вимог позивачем не подано належних та допустимих доказів фактичного надання ним та отримання відповідачем комунальних послуг. При цьому зазначав, що подані ТзОВ акти по дератизації, дезінсекції, дезінфекції підписані не уповноваженими на це особами, а в актах по сантехнічних роботах відсутні підписи жителів третього підїзду будинку, де він проживає. Тому ці докази не могли бути прийняті до уваги. Водночас суд не дав правильної юридичної оцінки представленим на заперечення позову доказам, зокрема щодо самостійного здійснення ним дератизації, дезінсекції, заміни каналізаційної системи, водяної системи, електромережі. Крім того, він з іншими жильцями будинку власними силами та за власні кошти здійснювали прибирання та ремонт підїзду, обладнання та ремонт підвальних приміщень, їх прибирання, прибирання прибудинкової території, тощо.

Також при вирішенні спору судом належним чином не досліджено питання правильності розміру заборгованості. Відповідно не враховано, що судовий наказ про стягнення заборгованості за період з 01 вересня 2014 року по 01 грудня 2014 року судом не видавався і не був скасований. А отже, у позивача не було підстав для подання позову про стягнення заборгованості за цей період.

Неправильним вважає також висновок щодо розподілу судових витрат. Оскільки судом задоволено позов частково, то відповідно судові витрати повинні бути присуджені пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Посилаючись на зазначені обставини просив рішення суду скасувати.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник ТзОВ фірма «Долина-Сервіс» в судове засідання не зявився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розгляду справи в його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТзОВ фірма «Долина-Сервіс» суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобовязання по оплаті наданих послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, у звязку із чим утворилась заборгованість, а враховуючи строк позовної давності стягнув на користь позивача заборгованість за надані послуги у розмірі 3 372,14 грн.

Такий висновок суду є правильним і колегія суддів погоджується з ним виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобовязані брати участь у загальних витратах, повязаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до частки в майні.

За змістом ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відносяться до житлово-комунальних послуг.

Як правильно встановлено судом та вбачається із матеріалів справи відповідно до договору №3/12/2012 про визнання виконавця послуг з утримання житлових будинків і прибудинкових територій, укладеного 03 грудня 2012 року між КП «Житлово-експлуатаційна організація» та ТзОВ «Долина Сервіс», останній надає послуги з утримання будинків і споруд прибудинкових територій, в т. ч. і будинку по вул. Грушевського, 18 б в м. Долина. Відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири №2 в цьому будинку і відповідно споживачем надаваних послуг (а.с.50).

Згідно положень статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. При цьому передбачено, що споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

В судовому засіданні зясовано, що позивачем вживалися заходи з метою укладення із споживачами їхніх послуг ( в тому числі і з ОСОБА_2І.) відповідних договорів. Зокрема, про це розміщувалися оголошення в газетах «Галичина», «Свіча», «Добра справа» (а.с.7).

У відповідності до вимог ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій, які прямо не передбачені ними, але породжують цивільні права та обовязки.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач надавав послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а відповідач їх споживав (приймав, ними користувався), а тому зобовязаний оплатити їх вартість.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач згідно ст. ст. 525,526 ЦК України та Закону України « Про житлово-комунальні послуги» зобовязаний був оплачувати фактично надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. А тому доводи апелянта в частині відсутності договірних відносин між сторонами не заслуговують на увагу.

Аналогічно не можуть бути прийняті до уваги і твердження апелянта, що послуги ТзОВ не надавалися, тому ним частково затрачалися власні кошти на утримання будинку та прибудинкової території. На підтвердження цих обставин, як того вимагає ст.60 ЦПК України, належних та допустимих доказів ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідач та його представник не представили.

Відповідно надуманими є також і посилання апелянта на те, що при нарахуванні заборгованості позивач безпідставно виходив із збільшених тарифів, які прийнято незаконно, оскільки на момент розгляду спору рішення органу місцевого самоврядування про їх затвердження не скасовано.

Такими, що не можуть бути прийняті до уваги є також і доводи апелянта про відсутність у позивача підстав для подання позову про стягнення заборгованості за період з 01 вересня 2014 року по 01 грудня 2014 року, оскільки кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком місцевого суду щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно з положеннями ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як розяснено у п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

А відтак, рішення суду в цій частині слід змінити та стягнути з відповідача на користь ТзОВ понесені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

В решті рішення суду сторонами не оскаржувалося, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 08 травня 2015 року в частині стягнення судових витрат змінити. Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ТзОВ фірма «Долина-Сервіс» 143,02 грн. судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_3