Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi ОСОБА_1,
з участю: секретарів судового засідання Жижчук А.В., Ющук О.С.,
представника позивача адвоката ОСОБА_3,
представника ПАТ «Альфа Банк» ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному
справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання договору удаваним, -
Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала і просить суд: визнати кредитний договір № 1701/0208/71-022 від 15 лютого 2008 року, укладений між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі ВАТ «Сведбанк») і ОСОБА_2, удаваним; визнати кредитний договір № 1701/0208/71-022 від 15 лютого 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2, укладеним в національній валюті України, а саме вважати, що кредит був наданий в розмірі 156045 грн на умовах, визначених в даному договорі; застосувати наслідки удаваного правочину та визнати, що станом на 20 жовтня 2014 року ОСОБА_2 сплатила за кредитним договором № 1701/0208/71-022 від 15 лютого 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2, 147315,20 грн тіла кредиту та процентів за користування кредитом.
Представник публічного акціонерного товариства «Омега Банк», як правонаступника ВАТ «Сведбанк», на неодноразові виклики в судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду відповідач оповіщався у встановленому порядку. Про причини неявки представник відповідача суд не повідомив, будь-яких заперечень проти позову не подав.
Представник третьої особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» ОСОБА_4 подав суду письмові пояснення на позов, які в судовому засіданні підтримав і вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є недоведеними та безпідставними, а тому її позов задоволенню не підлягає.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає.
Вказаний кредитний договір був підписаний сторонами без будь-яких зауважень.
Судом встановлено, що обираючи кредит у доларах США, позивач усвідомлювала, що сплата вартості квартири, яка нею придбавалася за договором купівлі-продажу, буде відбуватися у національній валюті України - гривні згідно договору купівлі-продажу від 15 лютого 2008 року.
Із анкети-заяви на отримання кредиту вбачається, що позивач добровільно на власний розсуд розпорядилася своїм правом щодо вибору валюти кредиту та висловила бажання отримати кредит в іноземній валюті - доларах США.
Згідно наданих самим позивачем квитанцій, на виконання зобовязань за кредитним договором та відповідно до умов кредитного договору, погашення заборгованості по кредиту та сплата нарахованих відсотків здійснювалися позивачем шляхом внесення платежів у доларах США або шляхом внесення коштів у гривнях на купівлю валюти для погашення кредитної заборгованості.
Таким чином, позивач фактично отримала кредит у доларах США, як і було передбачено кредитним договором, і кошти на погашення заборгованості по кредиту та на сплату відсотків за користування кредитом також вносила у доларах США безпосередньо або шляхом їх купівлі.
З досліджених по справі доказів слідує, що ВАТ «Сведбанк» станом на 15 лютого 2008 року, відповідно до діючого на той час законодавства, мав право видавати кредити в іноземній валюті.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_5 держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.
Тобто, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Згідно частини третьої статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Право на здійснення операцій в іноземній валюті, в тому числі і надання кредитів в іноземній валюті, передбачено статтею 533 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», постановою Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», а також іншими нормативними актами, що регулюють діяльність банків.
ОСОБА_5 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контрою» (далі Декрет).
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.
Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету.
З огляду на це, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.
Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то законодавством не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.
Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.
З наданих представником третьої особи копій документів слідує, що ВАТ «Сведбанк» на час укладення спірного кредитного договору мало банківську ліцензію № 38, видану Національним банком України 07 грудня 2007 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та дозвіл № 38-2, виданий Національним банком України 07 грудня 2007 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що здійснення відповідачем кредитних операцій у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України, а видача ним ОСОБА_2 15 лютого 2008 року кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії є правомірною.
Суд визнає, що укладений між сторонами кредитний договір № 1701/0208/71-022 від 15 лютого 2008 року не є удаваним, оскільки він не приховував інший правочин, який сторони насправді вчинили, в тому числі і правочин, укладений в грошовій одиниці гривні.
При цьому суд враховує, що факт придбання квартири за цільові кредитні кошти та факт проведення розрахунку за договором купівлі-продажу у національній валюті України - гривні не можуть свідчити про те, що кредитний договір є удаваним.
Згідно статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
У даному випадку мається на увазі інший за своєю правовою природою правочин, ніж той, що був укладений для його приховування.
Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.
Сторони кредитного договору ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» дійсно мали на увазі укласти договір кредиту, що не оспорюється позивачем, але позивач вважає, що оскільки не отримувала іноземну валюту за договором і розрахунок за квартиру проводився у гривні, правочин слід вважати удаваним.
Вказані обставини не можуть бути підставою для визнання правочину удаваним.
Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 13 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.
Оспорюваний позивачем кредитний договір був укладений 15 лютого 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI.
З огляду на наведене, положення статті 235 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Із статті 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Волевиявлення позивача щодо отримання кредиту саме на умовах, запропонованих банком на момент укладення кредитного договору, було вільним та відповідало її внутрішній волі. Воля сторін була направлена на укладання кредитного договору. І саме такий правочин був укладений сторонами 15 лютого 2008 року.
Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При ухваленні рішення суд враховує, що позивач не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що укладений нею і відповідачем кредитний договір є удаваним, тобто вчинений для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Не довела позивач і тих обставин, що валютою кредиту за укладеним кредитним договором була гривня і грошові кошти за кредитним договором отримувалися нею саме у гривні.
Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212,214,215,218,223,292,294 ЦПК України, суд, -
В позові ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання договору удаваним відмовити повністю за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Куцоконь Ю.П.