Справа № 199/3111/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю представників позивача ОСОБА_1

ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» до ОСОБА_3, треті особи на строєві відповідача, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за спожитий природний газ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Дніпрогаз» звернувся до суду з позовом, за яким просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за спожитий природний газ, який постачався їй за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шолохова, б. 29, кв. 370, у розмірі 1823,31 грн.

Представники позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. ОСОБА_1 пояснив суду, що позивач жодних перешкод для звернення до суду раніше не мав. ОСОБА_2 звернула увагу суду на той факт, що заборгованість у розмірі 1971,90 грн. була визнана відповідачкою при підписанні нею договору на надання послуг з газопостачання 08 лютого 2010 року. Строк давності звернення до суду на її думку позивачем не пропущений, оскільки відповідачка сплачувала заборгованість (розмір оплати перевищує фактично спожитий газ), отже визнавала заборгованість і таким чином перебіг строку позовної давності переривався.

Відповідачка ОСОБА_3 в суді заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Пояснила, що заборгованість, яку вказує позивач, утворилася станом до 08 лютого 2010 року, ще до підписання нею договору з позивачем на надання послуг з газопостачання, та належала її колишньому чоловіку ОСОБА_7. Наполягає на тому, що вона цю заборгованість ніколи не визнавала і на себе не приймала. Так само, вона ніколи не погашала цю заборгованість, оскільки в усіх квитанціях на оплату послуг з газопостачання завжди вказувала показання лічильника, за якими здійснювала оплату. Також наполягає на тому, що позивачем пропущений строк давності звернення до суду і просить суд застосувати позовну давність.

Ухвалою суду від 12 червня 2015 року до участі у розгляді справи у якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог, були залучені ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які були належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи і в судове засідання не зявилися. Надали суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про житлово комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, здійснюються виключно на договірних засадах.

За п. 4 «Правил надання населенню послуг з газопостачання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 2246 від 09 грудня 1999 року, Послуги з газопостачання надаються споживачеві на підставі договору, що укладається між ним та газопостачальним і газорозподільним підприємствами відповідно до типового договору, затвердженого у встановленому порядку.

Позивачем до позову додана копія договору про надання послуг з газопостачання № 690970 (а.с. 7-14), укладеного 08 лютого 2010 року між Відкритим акціонерним товариством «Дніпрогаз», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз», з ОСОБА_8, за яким ПАТ «Дніпрогаз» зобовязався як виробник безперервно надавати відповідачці, як споживачеві, членам її сімї та іншим особам, зареєстрованим у ІНФОРМАЦІЯ_1, послуги з постачання природного газу, а споживач зобовязався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами (цінами) у строки і на умовах, передбачених цим договором.

Сторонами визнаний той факт, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпропетровська.

Згідно ст. 64 Житлового кодексу, члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

З довідки про склад сімї відповідачки (а.с. 49) вбачається, що крім відповідачки за зазначеною адресою зареєстровані її сини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як передбачено п.5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року, споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до приписів ст. 68 Житлового кодексу, наймач зобовязаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги, плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вноситься щомісяця.

Сторонами не оспорюється той факт, що відповідачка після укладення вказаного договору оплачує надані послуги у повному обсязі та заборгованості за цей період не має.

Однак, за розрахунками позивача (а.с. 15), станом на травень 2015 року за адресою відповідачки були надані та не оплачені послуги з газопостачання у розмірі 1823,31 грн.

Зазначена заборгованість утворилася до 01 лютого 2010 року. Зокрема, за пунктом 26 вищевказаного договору з надання послуг, сторонами узгоджено, що станом на 01 лютого 2010 року заборгованість становить 1971,90 грн.

Оцінюючи доводи відповідачки про те, що у неї були відсутні зобовязання щодо сплати вказаної заборгованості, суд виходить з наступного.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська № 2-1781/10 від 27 жовтня 2010 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 48), встановлено, що основним квартиронаймачем вказаної квартири з 03 лютого 1987 року був ОСОБА_7, а відповідачка ОСОБА_3 заселилася до вказаної квартири в цей же час у якості члена сімї наймача квартири. ОСОБА_7 в квартирі не мешкав з 1998 року, і цим же рішенням суду був визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідачка на підставі ст. 64 Житлового кодексу, як член сімї наймача квартири, несла солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливали з договору найму жилого приміщення, в тому числі щодо оплати послуг з газопостачання.

За наведених обставин, зазначені доводи відповідачки грунтуються на необізнаності щодо відповідних положень законодавста та судом відхиляються.

Оцінюючи доводи відповідачки щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд виходить з того, що оскільки така заборгованість утворилася до 01 лютого 2010 року, до звернення позивача з цим позовом до суду 21 квітня 2015 року (а.с. 2) минуло більше ніж три роки.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд враховує, що відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Оскільки відповідачкою при укладенні договору 08 лютого 2010 року зазначену заборгованість було визнано, цієї дати перебіг позовної давності на підставі ч. 1 ст. 264 ЦК України перервався і після переривання, згідно вимог ч. 3 ст. 264 ЦК України, почався заново, та скінчився 08 лютого 2013 року.

Суд також враховує, що згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається предявленням особою позову до одного чи кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позивачем до позову додана копія заяви, про видачу судового наказу (а.с. 18), з якою позивач звертався до суду 27 серпня 2013 року. Однак такою заявою строк позовної давності перерваний не був, оскільки перебіг трирічного строку позовної давності скінчився ще 08 лютого 2013 року.

Доводи представника позивача ОСОБА_2 про те, що відповідачка сплачувала заборгованість (розмір оплати перевищує фактично спожитий газ), отже визнавала заборгованість і таким чином перебіг строку позовної давності переривався, судом відхиляються з наступних підстав.

Відповідачкою суду надані квитанції на оплату послуг з газопостачання за весь період з часу укладення з нею відповідного договору (а.с. 39-44). Кожна квитанція містить зазначення обсягу газу, за який було здійснено оплату та не містить посилання на те, що здійснюється оплата боргу. Зазначені в квитанціях покази лічильника відображалися в базі позивача саме в такому вигляді, що підтверджується наданим позивачем роздрукуванням фінансового стану споживача (а.с. 15)

Суд враховує, що за квитанцією від 01 квітня 2015 року відповідачка сплатила послуги позивача з зазначенням останніх показань лічильника «447», що було більшим від фактичних, внаслідок чого утворилася переплата (а.с. 44). Разом з тим, зазначення в квитанції показань лічильника при відсутності посилання на сплату боргу свідчить про те, що відповідачка здійснила оплату послуг на перед, вочевидь враховуючи підвищення тарифів на газ, а не погашала заборгованість.

Самовільне віднесення позивачем здійснюваних відповідачкою платежів на погашення боргу також не свідчить про визнання відповідачкою заборгованості.

Таким чином, позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом порушеного права. Суд не вбачає поважних причин пропущення позивачем строку позовної давності, позивач на такі поважні причини не посилається, і такі поважні причини не встановлені дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідачка ОСОБА_3, в свою чергу, наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності (а.с. 37).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

На підставі викладеного, оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими, однак позивачем строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» до ОСОБА_3, треті особи на строєві відповідача, які не заявляють самостійних вимог, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за спожитий природний газ відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий: