Справа №472/283/15-ц 16.06.2015 16.06.2015 16.06.2015
Провадження №22ц/784/1280/15 Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 39 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

16 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Шолох З.Л., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю прокурора Цвікілевіч Н.В.,

представника райдержадміністрації ОСОБА_3,

представника Держземагенства ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2015 року по справі за позовом

ОСОБА_7

до

Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області,

Головного управління Держземагенства у Миколаївській області та ОСОБА_5

про визнання права власності на земельні ділянки,

та за зустрічним позовом

ОСОБА_5

до

Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі райдержадміністрація) ,

Головного управління Держземагенства у Миколаївській області (далі - Держземагенство) та ОСОБА_7

про визнання в порядку спадкування право постійного користування на 1/2 частину земельних ділянок та права членства у селянському (фермерському) господарстві,

ВСТАНОВИЛА:

03 березня 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила до адміністрації, Держземагенства та ОСОБА_5 про визнання права власності на земельні ділянки загальною площею 15,0 га та 6,73 га, в межах Веселинівського району Миколаївської області, які використовувались ОСОБА_8 на підставі державних актів № 119 та № 39.

Позивачка зазначала, що рішеннями Веселинівської районної ради від 14 жовтня 1992 року та від 26 листопада 1995 року її батьку -ОСОБА_8 було виділено у постійне користування земельні ділянки розмірами 15,0 га та 6,73 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, які розташовані на території Подільської сільської ради Веселинівського району. На право користування вказаними земельними ділянками ОСОБА_8 отримав державні акти: серія МК № 119 та № 39. За життя, її батько був засновником селянського (фермерського) господарства «Козіново», яке було зареєстроване Веселинівською райдержадміністрацією 19 жовтня 1992 року. 10 серпня 2003 року загальними зборами членів господарства її було обрано головою селянського (фермерського) господарства «Козіново». 22 травня 2014 року її батько - ОСОБА_8 помер. Згідно наказу Держземагенства від 27 листопада 2014 року № 2860 було припинено право постійного користування земельними ділянками її батьком.

Посилаючись на вказане та те, що вона бажає в подальшому користуватися даними земельними ділянками, після смерті батька, просить позов задовольнити.

17 квітня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання в порядку спадкування права користування на 1/2 частину земельних ділянок та права членства у селянському (фермерському) господарстві «Козіново» шляхом внесення відповідних змін до статуту, посилаючись на те, що він, як і ОСОБА_7 є спадкоємцем першої черги та має право на 1/2 частину спадкового майна, яке складається з вищезазначених земельних ділянок. Проте, при зверненні до нотаріуса стосовно видачі свідоцтва про право власності на СФГ «Козіново» йому було відмовлено, оскільки в статуті селянського (фермерського) господарства «Козіново» не визначено розмір і порядок утворення статутного фондів, що унеможливлює визначення майна, яке належить фермерському господарству на момент його створення та за результатами його діяльності на момент відкриття спадщини. Крім того Закон України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року не містить такої форми володіння землею як довічне успадковуване володіння, а чинний Земельний Кодекс України не визначає механізм успадкування.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_7 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні його зустрічного позову скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. На думку апелянта рішення суду в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представників Держземагенства та райдержадміністрації, відповідача, його представника, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, в межах доводів апеляційної скарги з якої вбачається, що ОСОБА_5 оскаржує рішення в частині зустрічного позову, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції, вірно виходив з того, що на момент відкриття спадщини закони, що передбачали надання громадянам земельних ділянок у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства, та за яким права володіння підлягали спадкуванню, втратили чинність, а чинним законодавством не передбачено набуття такого права та порядку його спадкування, тому ці права не входять до складу спадщини, що відкрилася після смерті батька позивача за зустрічним позовом, а оскільки право власності на цю земельну ділянку він (батько) не набув та ОСОБА_5 не надано доказів неправомірності виключення його з членів СФГ «Козіново», доказів його звернення до загальних зборів з приводу членства в господарстві і його рішення, тому підстав для визнання в порядку спадкування за ОСОБА_5 права користування на ? частину спірних земельних ділянок та включення його до членів селянського (фермерського) господарства немає.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 жовтня 1992 року рішенням Веселинівської районної ради народних депутатів Веселинівського району Миколаївської області ОСОБА_8 виданий державний акт на право постійного користування землею площею 15 га для ведення фермерського господарства (а.с. 30). Відповідно до рішення № 5 Веселинівської районної ради від 26 травня 1995 року ОСОБА_8, який на той час вже був засновником фермерського господарства «Казіново», надана земельна ділянка для розширення фермерського господарства розміром 6.73 га на території Подільської сільської ради народних депутатів Веселинівського району (а.с. 20)

22 травня 2014 року ОСОБА_8 помер (а.с. 27).

Після смерті ОСОБА_8 до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5, якому постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій від 10 квітня 2015 року Веселинівською державною нотаріальною конторою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на фермерське господарство «Козіново», оскільки у заявника відсутні правовстановлюючі документи на майно ФГ «Козіново», як цілісного майнового комплексу. Крім того відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, державний нотаріус послався на відсутність права власності на земельні ділянки (а.с. 95).

Частиною 1 ст. 92 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) установлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, а відповідно до ч. 3 цієї статті право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

За змістом ч. 1 ст. ст. 1218, 1225 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

Матеріалами справи підтверджується, що батько позивача за зустрічним позовом мав на праві довічного успадковуваного володіння спірні земельні ділянки, які надавалися громадянам, що вели селянське (фермерське) господарство відповідно до Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, яким і було визначено порядок успадкування такого права володіння спадкоємцями громадянина, який вів селянське господарство.

Проте, введеним в дію 15 березня 1992 року Земельним кодексом України не передбачалося право довічного успадковуваного володіння землею, а громадяни мали право на одержання у власність земельної ділянки, в тому числі і для ведення селянського фермерського господарства.

Крім того, новий Закон України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року також не містить такої форми володіння землею як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України, прийнятий 25 жовтня 2001 року, та не визначає механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкодавцям на праві постійного користування.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

При цьому, право користування земельною ділянкою державної власності, що виникло у ОСОБА_8 на підставі державних актів на право користування, не входить до складу спадщини і припинилося зі смертю особи, якій належало таке право.

Крім того, правовстановлюючі документи на фермерське господарство «Козіново», як цілісний майновий комплекс відсутні, у зв'язку із чим, вказане майно не входить до складу спадщини, а тому вимоги позивача безпідставні.

Наказом Головного управління Держземагенства у Миколаївській області № 2860-сг від 27 листопада 2014 року припинено право постійного користування спірними земельними ділянками ОСОБА_8 та визнані такими, що втратили чинність державні акти на право постійного користування ними (а.с. 7). Даний наказ не оспорений та є чинним.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, яке перевірялось в межах доводів апеляційної скарги (зустрічний позов) є законним, обґрунтованим та ухваленим відповідно до чинного законодавства, а тому не має підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді