У Х В А Л А

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ КБ «Експобанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 05 листопада 2007 року ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 27 700 доларів США на строк до 04 листопада 2014 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку боржник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 344 088 грн. 65 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2013 року позов ПАТ КБ «Експобанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Експобанк» заборгованість за кредитом у розмірі 232 843 грн. 62 коп., прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 21 247 грн. 47 коп., прострочену заборгованість за процентами у розмірі 50 869 грн. 89 коп., заборгованість по пені за несвоєчасне повернення процентів та комісії у розмірі 39 127 грн. 67 коп., витрати за розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» в розмірі 630 грн., судовий збір у розмірі 1 700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року рішення районного суду в частині розподілення судових витрат скасовано. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Експобанк» судові витрати в рівних частинах з кожного по 315 грн. витрат за оголошення в газеті «Урядовий кур'єр», по 850 грн. судового збору та по 60 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині солідарного стягнення з неї кредитної заборгованості та судових витрат, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову до неї.

Судові рішення в частині вирішення позову ПАТ КБ «Експобанк» до ОСОБА_3 не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що поручитель, незважаючи на вимоги, не погасив заборгованість за кредитним договором.

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками районного суду в частині вирішення позову до ОСОБА_4, пославшись при цьому також на те, що її порука не припинилася у результаті укладення ОСОБА_3 договору про реструктуризацію заборгованості, оскільки у договорі поруки була передбачена можливість зміни умов договору кредиту, у тому числі й зміну розміру кредиту.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 05 листопада 2007 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ КБ «Експобанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 27 700 доларів США на строк до 04 листопада 2014 року.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4 договір поруки.

Пред'являючи позов, ПАТ КБ «Експобанк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку боржник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

18 вересня 2009 року ОСОБА_3 уклав із ПАТ КБ «Експобанк» угоду до кредитного договору про реструктуризацію кредитної заборгованості з кінцевим строком повернення заборгованості 10 вересня 2019 року.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року № 6-70цс14 та від 26 вересня 2012 року № 6-100цс12, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Наведеного апеляційний суд не врахував та дійшов до передчасного висновку про незастосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 559 ЦК України, оскільки не дав оцінки тому, чи укладення угоди про реструктуризацію боргу не призведе до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування кредитом, що, в свою чергу, призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

При цьому суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив наявності письмової згоди поручителя на збільшення обсягу його відповідальності та належним чином не мотивував свого висновку про незастосування ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині позовних вимог до ОСОБА_4, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до ОСОБА_4 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська