Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Липецька сільська рада Харківського району Харківської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом, у якому просила суд усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, зобов'язавши відповідачів за власний рахунок звільнити спірну земельну ділянку від усіх самовільно розміщених ними об'єктів, поновити встановлені межові знаки, не перешкоджати ОСОБА_6 користуватись земельною ділянкою для обслуговування розміщеного на ній житлового будинку та встановлення паркану по межі такої ділянки.

Свої вимоги ОСОБА_6 мотивувала тим, що у вересні 2003 року вона придбала у власність житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1. Під час розроблення технічної документації на земельну ділянку, необхідну для обслуговування придбаного житлового будинку з надвірними будівлями, у позивача неодноразово виникали конфлікти з приводу встановлення межі земельної ділянки із сусідніми землекористувачами − відповідачами у справі.

У зв'язку із цим ОСОБА_6 звернулась до комісії з питань агропромислового комплексу, екології, земельних відносин та використання земельних ресурсів у складі депутатів Липецької сільської ради, яка вирішила земельний спір з приводу меж земельних ділянок.

Враховуючи погоджені межі, на підставі рішення ХХХХV сесії Липецької сільської ради VІ скликання від 25 грудня 2013 року позивачем оформлено право власності на земельну ділянку. Попри наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку відповідачами грубо порушується право власності позивача, а саме: чиниться опір при встановленні паркану по межі своєї земельної ділянки; розібрано 15 м паркану, який було правомірно встановлено в присутності членів комісії, відповідачі випускають бійцівську собаку, чим перешкоджають нормальному проживанню, підходу до газового обладнання будинку та його обслуговування; на спірній земельній ділянці частково встановили металевий паркан, літній душ, уклали цеглу, чим перешкоджають в користуванні земельною ділянкою, самовільно прибрали межові знаки (шнур), встановлені по межі земельної ділянки.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року позов задоволено.

Усунено їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом солідарного зобов'язання ОСОБА_7, ОСОБА_8 за власний рахунок звільнити вказану земельну ділянку від усіх самовільно розміщених ними об'єктів (металевий паркан, літній душ, цегла тощо); поновити встановлені межові знаки згідно з актом від 15 жовтня 2013 року № 13; не перешкоджати ОСОБА_6 користуватись земельною ділянкою для обслуговування розміщеного на ній житлового будинку та встановлення паркану по межі такої ділянки. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2015 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до п. "г" ч. 1 ст. 96 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st96> землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з ч. 1 ст. 103 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st103> власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Згідно зі ст. 152 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st152> власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2003 року, витягу про реєстрацію права власності від 15 жовтня 2003 року № 1724839 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом.

На підставі рішенням ХХV сесії Липецької сільської ради V скликання від 25 грудня 2008 року позивачу надано дозвіл на розробку технічної документації на приватизацію земельної ділянки орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування придбаного житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 13).

На підставі рішення ХХХХV сесії Липецької сільської ради VІ скликання від 25 грудня 2013 року затверджена технічна документація та у власність позивача передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1817 га по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області позивачу було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку.

Обґрунтовуючи вимоги позову, позивач посилався на те, що відповідач порушив межові знаки земельних ділянок, самовільно зайняв частину належної йому на праві власності земельної ділянки, чим чинить перешкоди у користуванні нею.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту самовільного зайняття відповідачами частини належної позивачу земельної ділянки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції керувався тим, що відповідно до технічної документації, а саме технічного паспорту на житловий будинок та характеристики будинку, господарських будівель та споруд, літній душ № 3, побудований у 2005 році, тобто задовго до існуючого конфлікту, а також не зазначив точних координат частини земельної ділянки, яку відповідачі повинні повернути позивачці.

У той же час на порушення приписів ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 <nau://ukr/1618-15|st214>, 303 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st303> суди не звернули уваги на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які становили б існування або відсутність самовільного зайняття частини земельної ділянки позивача. Крім того, в матеріалах справи містяться взаємовиключні плани суміжних спірних земельних ділянок. Встановлення факту накладення меж знаходиться поза компетенцією суду та потребує спеціальних знань у галузі землеустрою, однак в матеріалах справи відсутні висновки експертів, які, в межах компетенції мають встановити факт порушення прав позивача щодо користування її земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, ухвалені судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 частково задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2015 року та рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року скасувати, а праву передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: Ю.Г. Іваненко А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак