АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 6020 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Лукяненко Л.М.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Кишені В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного підприємства «Поспішіленко» про стягнення заборгованості по заробітній платі;

за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Поспішіленко», поданою представником Кишенею ВолодимиромСергійовичем

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10 березня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 10.03.2015 року позов ОСОБА_4 до ПП «Поспішіленко» про стягнення заборгованості по заробітній платі - задоволено. Стягнуто з ПП «Поспішіленко» на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в розмірі 82 069 грн. 60 коп. та середній заробіток за час затримки в розмірі 150 000 грн., а всього 232 069 грн. 60 коп. Стягнуто з ПП «Поспішіленко» судовий збір в розмірі 2 320 грн. 69 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, Кишеня В.С., діючи в інтересах ПП «Поспішіленко», подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку, що з вини відповідача позивачу не було своєчасно виплачена заборгованість по заробітній платі в період роботи позивача. Також суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_5 Вважає, що суд надав неналежну оцінку показанням свідка ОСОБА_5

Також, судом не було взято до уваги та висвітлено у оскаржуваному Рішенні обставини викладені ОСОБА_6 в заяві до Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві, де остання вказувала, що її коштами заволодів саме ОСОБА_5, тобто підтверджує ті покази, які суд вважає припущеннями і неналежними та недопустимими доказами. Незважаючи на намагання звернути увагу суду на цю обставину та наявність у суду витребуваних матеріалів кримінального провадження та клопотання представника Відповідача з проханням звернути увагу на цю обставину та врахувати її під час винесення Рішення, судом не було належним чином взято до уваги ці обставини під час винесення Рішення, що є суттєвим порушенням норм процесуального права.

З оскаржуваного рішення суду першої інстанції вбачається, що оскільки відповідач прострочив виплату позивачеві зарплату, то повинен також оплатити заборгованість з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Однак відповідно до правової позиції Верховного Суду України, судам потрібно враховувати, що передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК не поширюється на трудові правовідносини , в тому числі з приводу заборгованості із заробітної плати. Проте суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та безпідставно стягнув з Відповідача суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних.

Задовольняючи позов в цій частині, суддя першої інстанції в своєму рішенні вказав, що відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середньоденна заробітна плата позивача за місяць складає - 5 000 грн. Однак, заробітна плата у розмірі 5 000 грн. є аж ніяк не середньоденною.

Проте, суд при ухваленні оскаржуваного рішення на вищезазначені положення не звернув уваги та безспірно повірив у розрахунок позивача.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ПП «Поспішіленко» Кишеня В.С. підтримав подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в ній. Представник позивача ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Позивачка ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить відповідна розписка. Причини неявки позивачка суду не повідомила. За таких обставин, колегія суддів розцінила їх як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за її відсутності, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.04.2014 року ОСОБА_4 звернулась до Святошинського районного суду м.Києва з заявою про видачу судового наказу .

09.04.2014 року було видано Святошинським районним судом м.Києва наказ про стягнення заробітної плати на користь ОСОБА_4 (а.с. 64 ).

28.04.2014 року представник ПП «Поспішіленко» звернувся з заявою про скасування судового наказу Святошинського районного суду м.Києва від 09.04.2014 року, посилаючись в своїй заяві на такі обставини, а саме, що ОСОБА_4 працюючи в ПП «Поспішіленко» вчасно виплачувало ОСОБА_4 заробітну плату за період її роботи на підприємстві у встановленому законом порядку. Заробітна плата виплачувалась ОСОБА_4 двічі на місяць. За кожну виплачену заробітну плату ОСОБА_4 проставляла свій підпис на відомостях. Підприємство вчасно сплачувало позивачу заробітну плату, про що ОСОБА_4 кожного разу після отримання заробітної плати проставляла свій підпис на відомостях ( а.с. ,та цивільна справа 759/5362/14-ц ,2-н/759/424/14 а.с.13). На підставі цієї заяви від ПП «Поспішіленко» та наданими відомостями на виплату грошей (а.с.14-53 цивільна справа 759/5362/14-ц ,2- н/759/424/14).

16.06.2014 року ухвалою Святошинського районного суду м.Києва задоволено заяву відповідача та скасовано судовий наказ від 09.04.2014 року у зв'язку із наявністю спору між сторонами щодо виплати (а.с.12,66 -67).

Позивач 06.06.2014 року звернулась до Святошинського РУГУ МВС України щодо підробки її підпису, невиплати заробітної плати, заволодіння даними грошовими коштами ПП «Поспішіленко». 07.06.2014 року Святошинським РУГУ МВС України в м.Києві було внесено відомості до СРДР та зареєстровано кримінальне провадження № 0004840.

20.06.2014 року вона визнана потерпілою в кримінальному провадженні (а.с.19).

Та в рамках кримінального провадження було призначено та проведено експертом почеркознавчу експертизу на зарплатних відомостях . У відповідності до висновку експерта в кримінальному провадженні від 06.11.2014 року № 1406 встановлено, що підписи на зарплатних відомостях (видаткових касових ордерах) за період роботи ОСОБА_4 були виконані не нею (а.с. 26-49).

Сума заборгованості по заробітній платі за період роботи складає 61 845 грн. 95 коп.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок з ним.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства проводиться в день звільнення.

Ст.117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.117 КЗпП України підприємство повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Проте, підставою для відповідальності власника (підприємства) згідно з статтею є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпп України) і вина власника. Не слід вважати, що вина власника виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку фінансових труднощів підприємства. Лише непереборна сила (надзвичайна і непереборна сила) виключає вину власника.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13, п.20 передбачає, у разі затримки розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлений рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Так у відповідності до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він погоджується, а також на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У відповідності до ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь - яким строком.

Суд вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що з вини відповідача позивачу не була своєчасно виплачена заборгованість по заробітній платі в період роботи позивача в розмірі 61 845 грн. 95 коп., яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Крім того, згідно ст. 625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму богу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, відповідач прострочив виплату позивачеві зарплати, тому повинен також оплатити суму заборгованості по заробітній платі та три проценти річних, що складає 15 425 грн. 16 коп. - сума з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних складає - 4 798 грн. 49 коп., дані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_5 про те, що він перебуваючи у шлюбі з позивачем отримував замість неї заробітну плату, розписувався за неї у зарплатних відомостях та приносив додому, дані кошти були коштами сім'ї, оскільки свідок підтвердив в судовому засіданні, що повноважень - доручень чи інших на отримання коштів (заробітної плати позивача) у нього не було. Крім того, суд враховує позицію відповідача протягом розгляду спору як в позовному провадженні так і в наказовому, а саме в заяві про скасування судового наказу відповідачем наполягалось, що ОСОБА_4 власноручно отримувала заробітну плату за яку розписувалась у відомостях, і лише після порушення кримінального провадження та проведення почеркознавчої експертизи, яка встановила, що ні одного підпису на зарплатних відомостях ОСОБА_4 не ставила, відповідач зайняв позицію про те, що кошти отримував чоловік позивача - ОСОБА_5 та це кошти сім'ї , дане не підтверджується належними та допустимими доказами, а є лише припущеннями. А тому суд вважає, що з вини відповідача позивачем не сплачувалась заробітна плата.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньоденна заробітна плата позивача за місяць складає - 5 000 грн. (а.с.14). Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з липня 2012 року лише по грудень 2014 рік , а це 30 місяців X 5 000 грн. = 150 000 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі посилається на порушенням судом першої інстанції та не прийняття до уваги пояснень колишнього чоловіка Позивачки - ОСОБА_5

Така позиція апелянта являється вкрай дивною з огляду на те, що ОСОБА_5 знаходиться в процесі розподілу спільного нажитого майна з позивачкою, а відносно вчинення посадовими особами підприємства, власником якого є ОСОБА_5, тобто Відповідача, відкрито кримінальне провадження по факту підробки підписів та заволодіння грошовими коштами ОСОБА_4 Отже, такий свідок, як зазначалося стороною захисту Позивачки, являється упередженим та не об'єктивним. Таким чином, ОСОБА_5 надав недостовірну інформацію суду першої інстанції та фактично обмовив Позивачку.

Позивачка ніколи не надавала згоди на отримання її заробітної плати та ніколи не просила ОСОБА_5 забирати її заробітну платню. Пояснення свідка ОСОБА_5 є неправдивими.

Більше того, ні свідок, ні Відповідач не змогли надати жодних документи, які б вказували на підтвердження наявності повноважень у ОСОБА_5 отримуватигрошові кошти від імені Позивачки, оскільки Позивачка ніколи таких повноважень не надавала.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Таким чином. Відповідач не довів тих обставин на підставі яких він заперечує.

Більше того, на питання сторони захисту Позивачки, свідок ОСОБА_5 повідомив, що за весь час роботи Позивачка до дисциплінарної відповідальності не притягувалася. Дане спростовує слова свідка та позицію сторони апелянта, що Позивачка не працювала та на роботу не ходила.

Посилання апелянта на те, що суд не взяв до уваги пояснення свідка, які в розумінні ст. 57 ЦПК України являються доказами, не можуть бути взятими до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ.

Відповідно до ч.4 ст.245 ЦК України довіреність на одержання заробітної плати, стипендії, пенсії, аліментів, інших платежів та поштової кореспонденції (поштових переказів, посилок тощо) може бути посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання.

Таким чином, уповноважити особу на отримання заробітної платні можливошляхом надання та видачі відповідної нотаріально посвідченої довіреності абописьмової довіреності, посвідченої керівником підприємства.

Позивачка такої довіреності не видавала й ніколи не підписувала.

Згідно з ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами.

Таким чином, оскільки передбачено доведення письмово, то Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Більше, при вирішенні питання щодо можливості прийняття пояснень свідка ОСОБА_5 потрібно взяти до уваги положення ч. 1 ст. 218 ЦК України, яка вказує, що Відповідач може захищати свої права будь-якими доказами, проте він не може доводити укладення правочину (яким в даному випадку повинна виступати довіреність) поясненнями свідків.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на правовий висновок Верховного Суду України, проте не зазначає, що це за правовий висновок та звідки він взяв, що відповідальність за ст. 625 ЦК України не застосовується.

В сфері трудових відносин, питанні виплати заборгованості по зарплатні, з 2012 року по теперішній час Верховним Судом України були прийнято три основних правових висновки:

1.у справі №6-64цс13 від 03.07.2013р.;

2.у справі №6-144цс13 від 29 січня 2014 року;

3.у справі №6-109цс12 від 03.10.2012р.

Зазначені висновки вказують навпаки на необхідність стягнення заборгованості по заробітній платі, проте вони не вказують на жодні заборони по застосуванні до даних правовідносин положень ст. 625 ЦК України. Таким чином позиція апелянта в даній частині не підтверджена та безпідставна.

Апелянт хибно вказав, що суд стягнув із Відповідача суму розмірів середньоденної заробітної плати.

Суд стягнув суму затримки по виплаті заробітної плати виходячи із розміру середньомісячної зарплатні, яка складає 5000 грн. Дана сума підтверджується виданою довідкою самим Відповідачем під №125 від 26.06.12р.

Таким чином досить дивно, коли Відповідач надає довідку про розмір середньомісячної зарплатні, а потім вказує, що суд або Позивач не вірно порахував.

Навіть якщо суд в тексті судового рішення допустився орфографічної помилки, та замість «середньомісячного» вказав «середньоденний» це не вказує на неправильність прийнятого судом рішення по суті, враховуючи що самі розрахунки в позовній заяві і в рішенні суду проводились виходячи із фактичного середньомісячного заробітку та його документального підтвердження.

Висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими та підлягають задоволенню є вірним та таким, що відповідає вимогам закону.

Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Поспішіленко», подану представником Кишенею Володимиром Сергійовичем відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: