Справа № 487/654/14-ц
Провадження № 6/487/169/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2015 м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.,

за участю державного виконавця

Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ ОСОБА_1,

стягувача - ОСОБА_2,

представника боржника - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за поданням старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_4 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_5,-

ВСТАНОВИВ:

До Заводського районного суду м. Миколаєва 21.01.2014 року надійшло подання старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі Заводський ВДВС Миколаївського МУЮ) ОСОБА_4 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_5, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, без вилучення паспортного документу. В обґрунтування подання державною виконавчою службою зазначено про наявність відповідного зведеного виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_5 грошових коштів на загальну суму 251238 гривень 77 копійок, з яких, станом на 21.01.2014 року, боржником сплачено лише 5850 гривень 00 копійок, а також вказано перелік виконавчих дій, вчинених Заводськиим ВДВС Миколаївського МУЮ щодо примусового виконання судових рішень.

УхвалоюЗаводського районного суду м. Миколаєва від 21.01.2014 року подання було задоволено. Зазначену ухвалу скасовано ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 27.11.2014 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.12.2014 року подання було залишено без задоволення. Зазначену ухвалу скасовано ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02.04.2015 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник Заводського ВДВС Миколаївського МУЮу судовому засіданні підтримав подання у повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Стягувач ОСОБА_2 пояснила, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва було стягнуто з боржника ОСОБА_5 на її користь грошові кошти на загальну суму 166791 гривень 40 копійок. Вказане рішення ОСОБА_5 до теперішнього часу виконано в повному обсязі не було, у звязку з чим існує необхідність в обмеженні виїзду боржника за межі України. Вжиття даного заходу зумовлено проживанням в Російський Федерації батьків боржника, що створює потенційну загрозу виїзду ОСОБА_5 за межі країни з метою ухилення від виконання рішення суду. Про наявність даних обставин стягувачці стало відомо зі слів.

Боржник ОСОБА_5 у судовому засіданні 21.04.2015 року просив надати йому час для звернення за правовою допомогою та обґрунтування своєї позиції, після чого до суду не заявився.

Представник боржника ОСОБА_5 ОСОБА_3 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні подання. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що Заводським ВДВС Миколаївського МУЮ не було вжито всіх необхідних заходів, направлених на виконання рішення суду, в тому числі шляхом оцінки та подальшої реалізації належних боржнику транспортних засобів та нерухомого майна. Крім того, представник боржника зазначив, що ОСОБА_5 не ухиляється від виконання судового рішення та сплачує стягнуті з нього грошові кошти частково, про що було складено відповідні розписки, копії яких долучені до справи. Неможливість виконання рішення суду в повному обсязі єдиним платежем зумовлена рівнем доходу боржника, який вбачається з довідки ТОВ «Сова оружейная». Також ОСОБА_3 зазначив, що робота боржника повязана з виїздом за кордон, у звязку з чим обмеження у праві виїзду його за кордон може призвести до втрати ОСОБА_5 своєї посаді, і, як наслідок цього, ускладнить виконання рішення суду через відсутність іншого джерела доходу. Посилання на можливість виїзду за межі України з метою ухилення від виконання судового рішення є безпідставними та не підтверджені будь-якими доказами.

Суд, заслухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 «Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї» кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (Книга друга ЦК), а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (глава 21 Книги другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно повязані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Пунктом 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобовязань, але лише до моменту виконання зобовязань, або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобовязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Судом встановлено, що заочним рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 12.09.2013 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 було стягнуто грошові кошти у сумі 156000,00 гривень в рахунок погашення основного боргу, а також 9140,00 гривень річних та 1651,40 гривень судові витрати по справі (а.с.46). На виконання вказано рішення 11.10.2013 року було видано виконавчий лист (а.с.57).

Постановою Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ від 22.10.2013 року було відкрито виконавче провадження №40349134 з примусового виконання рішення суду (а.с.58), яке в подальшому обєднано у зведене постановою від 31.10.2013 року (а.с.65).

Після цього, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, постановою від 20.11.2013 року, виконавче провадження №40349134 було виведене із складу зведеного з посиланням на ст. 33 закону України «Про виконавче провадження».

Відомості про подальше повторне обєднання виконавчих проваджень в матеріалах справи відсутні.

Згідно п. 11.1.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Міністерством юстиції України №512/5 від 02.04.2012р., подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням, у тому числі, повинно містити реквізити виконавчого провадження та підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобовязань.

З тексту подання вбачається, що воно було подано до суду 21.01.2014 року в рамках зведеного виконавчого провадження №1026/6 з приводу примусового виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва про стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 та наказу господарського суду Миколаївської області від 01.07.2013 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь фізичної особи-підприємця Коробкіна заборгованості за договором поставки.

При цьому зведено дане виконавче провадження було 31.10.2012 року, тобто ще до винесення процесуальних документів, які підлягали примусовому виконанню (12.09.2013 року та 01.07.2013 року відповідно).

У судовому засіданні державний виконавець, зазначивши що відомості, занесені до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, відповідають дійсності, з посиланням на те, що раніше примусовим виконанням займався інший співробітник ВДВС, не змогла пояснити, коли та за яких обставин виконавче провадження було обєднано повторно та надати відповідні документи, однак зазначила, що в теперішній час виконується саме зведене виконавче провадження, а сплачені ОСОБА_5 грошові кошти розподіляються пропорційно між двома стягувачами.

Тобто, як на момент звернення до суду, так і на момент розгляду його судом по суті, подання Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ, не відповідало та не відповідає вимогам, зазначеним в п.11.1.1. щодо його форми та змісту, містило та містить дані щодо зведеного виконавчого провадження, наявність якого, з урахуванням постанови від 20.11.2013 року про виведення ВП №40349134 із складу зведеного, належними та допустимими доказами в суді взагалі підтверджена не була.

Крім того, в порушення п. 11.1.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Міністерством юстиції України №512/5 від 02.04.2012р., до подання не було додано відомості щодо повідомлення боржника про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду.

Зазначене свідчить, що Заводським ВДВС Миколаївського МУЮ не було дотримано повною мірою порядок внесення до суду подання даної категорії, передбачений ст. 377-1 ЦПК України.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання».

Подання та додані до нього документи не містять в собі відомостей щодо будь-яких свідомих діянь (дії або бездіяльності) боржника ОСОБА_5, спрямованих на невиконання відповідного обовязку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обовязок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього обєктивні обставини. Не було надано таких відомостей і в судовому засіданні під час розгляду даного подання по суті.

Посилання державного виконавця на лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби вих.№0.254-15902/0/18-14 від 06.10.2014р. (а.с.127) щодо затримання 19.09.2014 року ОСОБА_5 в пункті пропуску через державний кордон України, не може бути визнано судом як беззастережна обставина, яка свідчить про намір боржника ухилитися від виконання рішення суду шляхом виїзду за межі країни, з урахуванням характеру його роботи, повязаної із виїздом за кордон для участі в тематичних виставках та з метою вирішення виробничих питань (менеджер ТОВ «Сова оружейна» - клопотання №29 від 22.04.2015 року).

Посилання стягувача ОСОБА_2 про можливість ухилення боржника від виконання рішення суду шляхом виїзду до Російської Федерації до батьків нічим документально не підтверджено (відсутні відомості щодо того, хто є батьками ОСОБА_5 та де вони мешкають). Крім того, ніяким чином не аргументовано, яким чином обмеження боржника в можливості відвідати батьків, які мешкають за кордом (у разі доведення такого факту) є необхідною мірою в демократичному суспільстві в сенсі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

З пояснень державного виконавця вбачається, що сімейний стан боржника (наявність неповнолітніх дітей, тощо) та наявність/відсутність будь-яких стійких соціальних звязків, які б свідчили про наявність потенційної загрози ухилення від виконання рішення суду шляхом виїзду за межі України, в рамках виконавчого провадження взагалі не перевірялись.

Згідно розписок про отримання грошових коштів, боржником було сплачено стягувачці ОСОБА_2 за судовим рішенням 10004,41 гривень у грудні 2014 року; 6900,00 гривень у березні 2015 року, а також сплачувались менші суми раніше (що вбачається з матеріалів справи), однак зазначені виплати мали та мають нерегулярний характер.

Також державним виконавцем не було надано доказів, з яких вбачається неможливість задоволення вимог стягувачів шляхом реалізації належних ОСОБА_5 обєктів нежилого та жилого фонду, зазначених в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.78-87), а також рухомих транспортних засобів (а.с.69), або у будь-який інший спосіб, з урахуванням наданих Державною податкової службою України відомостей щодо розміру статутного внеску ОСОБА_5 до ТОВ «Сова оружейная» у сумі 1 200 000,00 гривень (а.с.63-64).

Суд вважає за необхідне зазначити, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Підхід до виконання судового рішення в рамках розгляду даного подання з боку органів державної виконавчої служби є формальним. Доказів, які підтверджують вжиття реальних, ефективних та достатніх заходів з приводу задоволення вимог стягувачів у судовому засіданні державним виконавцем надано не було.

З огляду на викладене, оскільки на момент звернення до суду з поданням, факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися, бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження, суд, дослідивши надані державним виконавцем докази у їх сукупності, вважає що у задоволенні подання Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ слід відмовити за необґрунтованістю у звязку з тим, що у судовому засідання не було доведено сам факт умисного ухилення боржника від виконання вимог державного виконавця, повязаних із примусовим виконанням рішення суду, а також у звязку з порушенням порядку звернення до суду з поданням щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду, передбаченого ст. 377-1 ЦПК України.

Керуючись ст. 377-1 ЦПК України, Законом України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити за необґрунтованістю у задоволенні подання старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_4 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_5.

Ухвала набирає законної сили після закінчення пятиденного строку на апеляційне оскарження.

Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ: А.О.ТЕМНІКОВА