Номер провадження: 22-ц/785/4491/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Станкевича В. А., Ступакова О. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю Український промисловий банк, Публічного акціонерного товариства Дельта Банк про визнання недійсним споживчого, валютного кредитного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19. 03. 2015 р.,

в с т а н о в и л а:

29. 01. 2013 р. ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Український промисловий банк (далі ТОВ «Укрпромбанк») про визнання недійсним споживчого, валютного кредитного договору з проханням визнати недійсним договір споживчого кредиту кредитний договір № 6-232/ПК-12/06 від 11. 12. 2006 р. та кредитний договір № 12/ПС-01/07 від 17. 01. 2007 р., укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 і застосувати до сторін по цих кредитних договорах двосторонню реституцію, визнати за наслідками реституції суму, що підлягає поверненню банку, суму грошей, що було надано за кредитними договорами в гривні за курсом 5,05 грн. за долар США в розмірі 454500 грн.

Посилалися на те, що ОСОБА_2 і ТОВ «Укрпромбанк» уклали вказані договори на загальну суму 90000 доларів США, але банк не дотримав вимог ст. 11 ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації про умови кредиту та наслідки підписання кредитного договору, не повідомив про наслідки та відповідальність отримання валютного кредиту відповідно до постанови НБУ № 168. Посилалися на те, що ці споживчі валютні договори суперечать вимогам чинного законодавства, а згідно ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити законодавству, вказуючи, що розрахунки за договорами, які мають бути проведеними на території України необхідно проводити в гривні, на режим ліцензування валютних операцій, а також, що за ст. 18 ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» встановлено перелік умов договорів, що можуть бути визнані недійсними оскільки обмежують права споживачів з посиланням на те, що ч. 10 п. 3 ст. 18 цього ОСОБА_4 передбачено, що несправедливими умовами договору є такі умови, які установлені обовязковими для споживача, тобто, позичальника, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Зазначили, що отримавши кредит в іноземній валюті позичальник для використання кредиту в споживчих цілях мав в будь-якому разі обміняти валюту кредиту на національну валюту України, валютні споживчі кредити не можуть бути використані для набуття товарів, послуг на території України і таким чином валютний кредит має бути використаний для непередбачених кредитним договором валютних операцій, а саме продажу отриманої валюти, а отримання в касі банку іноземної валюти яка не може бути засобом платежу для покупки товарів послуг, не відповідає основним умовам споживчого кредиту, що визначені чинним законодавством і за якими кредит має бути лише в гривні та використовуватися тільки на придбання товарів, робіт, послуг. Вказували також, що кредит видано на споживчі цілі для розрахунків за товари, роботи, послуги і законним платіжним засобом платежу є гривня і тому кредитний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що є необхідною умовою чинності правочину згідно п. 5 ст. 203 ЦК України, і посилалися на п. 1 ст. 203 ЦК України, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вважають, що зміст кредитного договору, що оскаржується, суперечить ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 524, 533, 509 ЦК України, ст. 5 п. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ч. 44 постанови Національного банку України «Про кредитування», ст. 11 п. 2, ст. 15 п. 10 ст. 17 ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» і тому має бути визнаним недійсним у відповідності до вимог п. 1 ст. 215 ЦК України і оскільки позивачу було надано 90000 доларів США за курсом на час видачі кредиту 5,05 грн. за один долар США, то відповідно еквівалент у гривні зазначеного кредиту отримано в розмірі 454500 грн. і тому має бути застосована реституція у вигляді повернення банку отриманих коштів у розмірі 454500 грн. з урахуванням виплачених коштів в гривневому еквіваленті.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19. 03. 2015 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ТОВ «Укрпромбанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») про визнання недійсним споживчого, валютного кредитного договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду як незаконне та необґрунтоване і ухвалити нове рішення суду про задоволення їх позову в повному обсязі. Вказали на те, що суд вибірково віднісся до доказів наданих сторонами, повністю проігнорував оцінку доказів в частині обовязкової наявності індивідуальної ліцензії, необхідність якої була передбачена декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» і у рішенні суду відсутні посилання на те, який саме закон дозволяє надання фізичним особам, резидентам України кредитів у валюті на споживчі цілі. Відмічають, що суд послався на ч. 2 ст. 192 ЦК України як доказ законності видачі кредиту у валюті, але за змістом статті дозволяється використовувати іноземну валюту лише у випадках і в порядку, встановленому законом, а посилання на цей закон відсутні. Зазначають, що посилання на п. 7 кредитних договорів не можна вважати обґрунтованим і вказують, що підписання договору не має підстав вважати тотожним ознайомленню з правилами кредитування банком, а також, що рішення суду фактично дублює доводи із заперечення проти позову представника ПАТ «Дельта Банк», що певним чином свідчить про упередженість суду, оскільки доводи позивача проігноровано, а судове рішення є компіляцією доводів відповідача не повністю підтверджених належними доказами. Посилаються на те, що ПАТ «Дельта Банк» було залучено до участі у справі без достатніх доказів наявності у них права вимоги за договорами укладеними між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк», а сама по собі копія договору від 30. 06. 2010 р. не є доказом переходу права вимоги, подані виписки доказами по справі не можуть бути адже по суті не є первинним документом і на них відсутні підписи сторін, а наявна лише печатка ПАТ «Дельта Банк», а доказом може бути лише додаток з переліком осіб права вимоги щодо яких передано згідно договору.

В судовому засіданні ОСОБА_5, представник ПАТ «Дельта Банк», не визнала апеляційну скаргу і вважає рішення суду правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним споживчого, валютного кредитного договору суд першої інстанції виходив з того, що кредитні договори, укладені між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк» не суперечать вимогам закону.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим з таких підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку і за ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 638 ч. 1 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

За ст. ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Крединий договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За положеннями ст. 11 ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» (на час спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

При цьому, згідно положень ч. 2 ст. 11 ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» (на час спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього ОСОБА_4, яка не передбачає визнання недійсним договору.

За положеннями ст. 17 ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» (на час спірних правовідносин), на яку посилаються позивачі визначає права споживача у сфері торговельного та інших видів обслуговування з зазначенням, що у разі порушення прав споживача на підприємствах сфери обслуговування продавець (виробник, виконавець) і працівники цих підприємств несуть відповідальність, встановлену законом.

За положеннями ст. 18 (Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача) ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» (на час спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1 статті); умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 2 статті); несправедливою є, зокрема, умова договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (п. 10 ч. 3 статті); якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5 статті); у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч. 6 статті).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті), якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті), а правові наслідки недійсності правочину урегульовано ст. 216 ЦК України.

В розясненнях п п. 10, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30. 03. 2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 ОСОБА_4 України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Судом встановлено, що за банківською ліцензією № 67 від 13. 12. 2001 р. виданою ТОВ «Укрпромбанк», зареєстрованому Національним банком України 21. 04. 1993 р. за № 164 має право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 ОСОБА_4 України «Про банки і банківську діяльність», а за додатком до дозволу № 67-5 від 27. 06. 2006 р. ТОВ «Укрпромбанк» має право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі з іноземною валютою.

За кредитним договором № 6-232/ПК-12/06 від 11. 12. 2006 р., укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_2, останній отримав від банку кредитні кошти в розмірі 70000 доларів США з вказівкою строку кредитування 240 місяців і датою повернення кредиту 10. 12. 2026 р. на придбання нерухомості та повернення кредиту щомісячно частинами не менш як 291 долар США.

За кредитним договором № 12/ПС-01/07 від 17. 01. 2007 р., укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_2, останній отримав від банку кредитні кошти в розмірі 20000 доларів США з вказівкою строку кредитування 180 місяців і датою повернення кредиту 16. 01. 2022 р. на споживчі цілі та повернення кредиту щомісячно частинами не менш як 112 доларів США.

В кожному з вказаних договорів викладені предмет договору (п. 1 з підпунктами), умови надання та повернення кредиту, нарахування та сплати процентів і комісій (п. 2 з підпунктами), забезпечення виконання позичальником зобовязань за договором (п. 3 з підпунктами), права та обовязки сторін (п. 4 з підпунктами), відповідальність сторін (п. 5 з підпунктами), особливі умови (п. 6 з підпунктами), інші умови договору (п. 7 з підпунктами) і в п. п 7.1 кожного з вказаних договорів зазначено, що шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування банка та отримання копії відповідного листа повідомлення про умови кредитування банка, за якими надається цей кредит, а також підтверджує те, що уважно ознайомився із змістом цього договору, всі умови цього договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань не має, та зобовязується їх дотримуватися та виконувати.

За договором поруки № 12/ПС-01/07/П/1 від 17. 01. 2007 р., укладеним між ТОВ «Укрпромбанк», ОСОБА_2 і ОСОБА_3, останній як поручитель поручається перед банком за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором № 12/ПС-01/07 від 17. 01. 2007 р., укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_2, за яким ОСОБА_2 отримав від банку кредитні кошти в розмірі 20000 доларів США.

Відповідно до укладеного між Національним банком України, ТОВ «Укрпромбанк» і АТ «Дельта Банк» (ПАТ «Дельта Банк») договору про передачу активів та кредитних зобовязань від 30. 06. 2010 р. ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» (ПАТ «Дельта Банк») набув право вимоги боржників по кредитних договорах, зокрема по вказаним кредитним договорам № 6-232/ПК-12/06 від 11. 12. 2006 р. і № 12/ПС-01/07 від 17. 01. 2007 р., укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_2

Зазначені кредитні договори і договір поруки підписані сторонами, які їх уклали, що не оспорюється сторонами у справі.

ОСОБА_2 певний час виконував умови спірних кредитних договорів

Вказані обставини справи підтверджені матеріалами справи і сторонами не спростовані.

За викладених фактичних обставин та наведених правових положень суд першої інстанції правильно та обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними кредитних договорів № 6-232/ПК-12/06 від 11. 12. 2006 р. та № 12/ПС-01/07 від 17. 01. 2007 р., укладених між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 з урахуванням вимог закону про розгляд справи в межах заявленого позову, а також зазначив, що підписавши ці кредитні договори ОСОБА_2 погодився з їх умовами і врахував, що ОСОБА_2 тривалий час виконував умови спірних кредитних договорів.

Відповідно у звязку з відсутністю підстав для визнанні оспорюваних кредитних договорів недійсними відсутні і підстави для застосування наслідків визнання цих договорів недійсними.

При цьому, суд першої інстанції правильно послався і на положення ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору.

Доводи апеляційної скарги відповідачів про незаконність укладення кредитних договорів в валюті, в тому числі щодо обовязкової наявності індивідуальної ліцензії з посиланням на Декрет Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» і ст. 192 ЦК України, не приймаються до уваги тому, що за встановлених фактичних обставин і за вищенаведеними правовими положеннями на час укладення цих кредитних договорів законом не заборонялося укладення таких договорів в іноземній валюті і наявність відповідної індивідуальної ліцензії не вимагалась.

ОСОБА_4 № 3795 від 22. 09. 2011 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», тобто після укладення оспорюваних кредитних договорів, було доповнено абзацем третім частину 1 статті 11 ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів», за яким надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, у звязку з чим договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності ОСОБА_4 України від 22. 09. 2011 р. № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Оскільки заборона на укладення споживчих кредитних договорів в іноземній валюті на час укладення оспорюваних кредитних договорів не мала місце, то ТОВ «Укрпромбанк»та ОСОБА_2 вправі були укласти оспорювані договори в іноземній валюті.

Твердження в апеляційній скарзі, що підписання договору не можна вважати тотожним ознайомленню з правилами кредитування, не приймаються до уваги тому, що не мають значення для розгляду даної справи по суті оскільки за положеннями ч. 2 ст. 11 ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» (на час спірних правовідносин) навіть не надання кредитодавцем певної інформації перед укладенням договору про надання споживчого кредиту за законом само по собі не може бути підставою для визнання недійсним споживчого договору тому, що тягне за собою відповідальність, передбачену ст. ст. 15, 23 ОСОБА_4 України «Про захист прав споживача», якими не передбачено визнання споживчого договору недійсним.

Одночасно, апеляційний суд відмічає, що суд першої інстанції правильно та обґрунтовано послався на п. п. 7.1 кожного з вказаних кредитних договорів, в якому зазначено, що шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування банка та отримання копії відповідного листа повідомлення про умови кредитування банка, за якими надається цей кредит, а також підтверджує те, що уважно ознайомився із змістом цього договору, всі умови цього договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань не має, та зобовязується їх дотримуватися та виконувати, а також вказав, що не підлягають застосуванню у даній справі положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10. 05. 2007 р. тому, що спірні кредитні договори були укладені до набрання чинності зазначеної постанови.

В матеріалах справи відсутні докази щодо наявності в оспорюваних кредитних договорах несправедливої умови про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, що виключає визнання договору частково або повністю недійсним з урахуванням положень ст. 18 ч. 3 п. 10 ОСОБА_4 України «Про захист прав споживача».

У справі правильно визначені відповідачами ТОВ «Укрпромбанк» (в стадії ліквідації), з яким ОСОБА_2 укладав оспорювані кредитні договори, та ПАТ «Дельта Банк» (діє тимчасова адміністрація), оскільки за Договором про передачу активів та кредитних зобовязань від 30. 06. 2010 р. ТОВ «Укрпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» (ПАТ «Дельта Банк») набув право вимоги боржників по кредитних договорах, зокрема по вказаним кредитним договорам № 6-232/ПК-12/06 від 11. 12. 2006 р. і № 12/ПС-01/07 від 17. 01. 2007 р., укладеним між ТОВ «Укрпромбанк» і ОСОБА_2, що підтверджується наданими ПАТ «Дельта Банк» завіреними копією цього Договору та виписками з Додатків №№ 1, 2 до цього Договору, що не викликає сумніву у суду, і не спростовано позивачами.

У справі відсутні дані та докази упередженості суду при розгляді даної справи, а посилання в скарзі на ігнорування доводів позивачів і дублювання доводів ПАТ «Дельта Банк» не приймається до уваги тому, що суд першої інстанції надавав оцінку доводам та доказам як позивачів, так і відповідача ПАТ «Дельта Банк».

Таким чином, висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону, у звязку з чим апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у даній справі є законним та обґрунтованим.

Відповідно ж до вимог ст. ст. 10, 11, 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3відхилити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19. 03. 2015 р.залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

ОСОБА_6

ОСОБА_7