Справа №2-1354/10
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2010 року місто Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Плавича І.В.,

при секретарі Бабаєвій З.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я,

ВСТАНОВИВ:
В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування власної позиції, сторона позивача посилалась на ті обставини, що 19 листопада 2003 року ОСОБА_1 був призваний до лав Збройних Сил України та проходив службу на різних посадах у декількох військових частинах. При цьому, позивач свідчить, що з 01 грудня 2004 року при проходженні служби у Військовій частині НОМЕР_1 (надалі за текстом ВЧ НОМЕР_1 ) захворів на туберкульоз, який вперше був діагностований 30 серпня 2005 року, та проходив лікування з 02 вересня 2005 року по 19 грудня 2005 року в місті Одесі, був переведений до міста Києва для оперативного лікування, після чого повернутий для продовження лікування до міста Одеси й санаторного лікування в місті Алушті.

ОСОБА_1 пояснював у позові, що при призові до збройних сил проходив необхідні медичні обстеження, за результатами яких був визнаний здоровим та придатним для проходження військової служби. На переконання позивача, його захворювання на туберкульоз сталось внаслідок незадовільних санітарно-гігієнічних умов у ВЧ НОМЕР_1 .

Ураховуючи викладене, позивач вважає, що відшкодовувати заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 130,47 гривень, яка полягає у понесених ОСОБА_1 та його матір`ю витратах на проїзд до місця лікування у місті Києві повинна ВЧ НОМЕР_1 , а компенсувати заподіяну моральну шкоду у розмірі 200000,00 гривень повинно Міністерство оборони України, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся з позовом в суд, в якому просив стягнути з відповідачів наведені суми у вказаних розмірах.

Повноважний представник позивача Завальнюка А.Л. у відкрите судове засідання з`явився, від імені та в інтересах особи заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Повноважний представник ВЧ НОМЕР_1 та Міністерства оборони України у відкрите судове засідання з`явилась, від імені та в інтересах військової частини та міністерства заявлені вимоги не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини спору та пояснення сторін, оглянувши представлені суду, а також забезпечені судом письмові докази, надавши виниклим між сторонами правовідносинам належну правову оцінку, суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Під час розгляду цивільної справи й на підставі присутніх в ній доказів, судом було встановлено, що 19 листопада 2003 року ОСОБА_1 був призваний до Збройних Сил України для проходження строкової військової служби.

Під час проходження служби ОСОБА_1 захворів на туберкульоз, що було діагностовано 30 серпня 2005 року; з 02 вересня по 19 грудня 2005 року знаходився на стаціонарному лікуванні в 411 ЦВКГ міста Одеси; внаслідок лікування наступило покращення, однак процес трансформувався в туберкульоми; 19 грудня 2005 року був переведений до ГВКГ міста Києва для оперативного лікування; 05 січня 2006 року проведена операція та після медичного огляду було рекомендовано переведення до 411 ЦВКГ міста Одеси для продовження лікування з 21 березня 2006 року по 19 травня 2006 року з послідуючим направленням до Алупкінського туберкульозного санаторію Міністерства оборони України з 23 травня 2006 року. Наряду з викладеним військово-лікарською комісією було встановлено, що захворювання було пов`язане із проходженням військової служби та ОСОБА_1 було визнано непридатним до військової служби у мирний час та обмежено придатним до військової служби у воєнний час.

Сукупно викладені обставини були встановлені судом на підставі Довідки №67 від 16 грудня 2005 року, складеної ВЛК 411 ЦВКГ міста Одеси, Свідоцтва про хворобу №567 від 15 травня 2006 року, складеного ВЛК 411 ЦВКГ міста Одеси та Виписного епікризу, складеного ВЛК 411 ЦВКГ міста Одеси, присутніми у справі.

Заявляючи до стягнення з ВЧ НОМЕР_1 суми матеріальної шкоди, що полягає у витратах, понесених ОСОБА_1 на проїзд до місця лікування у місті Києві, стороною позивача було представлено суду проїзні документи №00017.77, №00008.89, №0005.95 та фінансово-платіжні документи (квитанції) на користування комплектами постільних речей в поїзді.

Однак у судовому засіданні суд встановив, що вказані витрати були понесені матір`ю позивача, а не ОСОБА_1 , даний факт був визнаний стороною позивача та не заперечувався. Окрім того, як свідчить лист начальника ГВКГ міста Києва №4/2918 від 09 листопада 2007 року, ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у відділені торакальної хірургії клініки пульмонології ГВКГ міста Києва з 20 грудня 2005 року по 20 березня 2006 року, після чого хворий був виписаний, стан здоров`я ОСОБА_1 на момент виписки не викликав необхідності в супроводжуючому. При цьому, закладом був виписаний військовий проїзний документ до міста Одеси й виданий на руки позивачеві. Відповідних самостійних вимог щодо відшкодування матері ОСОБА_1 вказаних витрат в рамках даної цивільної справи заінтересованими особами не заявлялось, що унеможливило їх розгляд в порядку ст. 11 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні відповідної вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування суми матеріальної шкоди за рахунок ВЧ НОМЕР_1 та стягнення з відповідача на його користь вказаної суму грошей.

Під час проходження лікування ОСОБА_1 наказом командира ВЧ НОМЕР_1 №128 від 13 березня 2006 року був виключений із списків особового складу частини, знятий з усіх видів забезпечення та направлений для подальшого проходження строкової служби до 411 ЦВКГ. Після звернення ОСОБА_1 до військової прокуратури, вищезазначений наказ був змінений, а ОСОБА_1 поновлений у списках військовослужбовців ВЧ НОМЕР_1 , про що свідчить наказ командира ВЧ НОМЕР_1 №158 від 28 березня 2006 року.

Внаслідок перенесеного захворювання ОСОБА_1 було присвоєно третю групу інвалідності та встановлено 30% втрату професійної працездатності, що підтверджується Витягами із акту огляду у МСЕК міста Одеси відповідно №070615 від 02 серпня 2006 року, №060400 від 05 вересня 2007 року, №094283 від 08 вересня 2008 року тощо, а також Довідкою МСЕК міста Одеси про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого №000488 від 02 серпня 2006 року.

На переконання сторони позивача, захворювання ОСОБА_1 перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку із відсутністю належного рівня забезпечення санітарно-гігієнічних, побутових умов та екологічної обстановки в ВЧ НОМЕР_1 . Однак доказів, які б свідчили про порушення командуванням ВЧ НОМЕР_1 будь-яких норм, що регулюють відповідні за змістом правовідносини, суду представлено не було, як і доказів, які б свідчили про невідповідність стану приміщень ВЧ НОМЕР_1 таким нормам.

Факт захворювання ОСОБА_1 не заперечувався та був визнаний сторонами в суді, але, заперечуючи саме наявність вказаного причинно-наслідкового зв`язку, стороною відповідачів було зазначено, що хворих на туберкульоз в особовому складі цієї військової частини до моменту діагностування хвороби у ОСОБА_1 виявлено не було та регулярне проходження флюорографічного обстеження забезпечено командуванням частини.

Як роз`яснює ст. 1 Закону України «Про боротьбу із захворюванням на туберкульоз», туберкульоз інфекційна хвороба, що викликається мікобактеріями туберкульозу, протікає з періодичними загостреннями, рецидивами та ремісіями, вражає переважно найбідніші, соціально дезадаптовані групи населення (біженці, мігранти, особи, які перебувають в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах, бездомні люди, алкоголіки, наркомани тощо), спричиняє високу тимчасову та стійку втрату працездатності, вимагає тривалого комплексного лікування та реабілітації хворих. Негативні соціально-економічні наслідки, що спричиняються туберкульозом, дали підстави віднести цю хворобу до групи соціально небезпечних; хворий на активну форму туберкульозу особа з вираженими проявами туберкульозу, підтвердженими клінічними, лабораторними та рентгенологічними дослідженнями; хворий на туберкульоз у стані ремісії особа з неактивними залишковими проявами туберкульозу, яка не несе загрози інфікування контактних осіб, але потребує медичного (диспансерного) нагляду; хворий на заразну форму туберкульозу хворий на активну форму туберкульозу, у виділеннях якого виявлено мікобактерії туберкульозу, і такий хворий є джерелом інфекції для осіб, які з ним контактують.

Як свідчать лист командира та начальника медичної служби ВЧ НОМЕР_1 №154/54/н/2458 від 01 листопада 2006 року, а також лист заступника начальника 411 ЦВКГ міста Одеси №1442 від 06 листопада 2006 року, випадків захворювання на туберкульоз серед особового складу ВЧ НОМЕР_1 за період з 2000 року по вересень 2005 року зафіксовано не було.

Сторона відповідачів із посиланням на медичні науково-практичні друковані джерела обґрунтовувала, що за походженням туберкульоз є інфекційною хворобою, що викликається мікобактеріями туберкульозу та основним джерелом збудника туберкульозу людини є людина, хвора на туберкульоз. Захворювання позивача вперше діагностовано 30 серпня 2005 року у фазі інфільтрації (початковій стадії) під час проходження ВЛК при клініці амбулаторно-поліклінічної допомоги при 411 ЦВКГ міста Одеси. Інкубаційний період туберкульозу, тобто період від моменту потрапляння мікобактерії в організм людини до появи клінічних проявів захворювання, становить від 3 до 8 тижнів.

Посилання сторони позивача стосовно того, що військовослужбовці під час проходження строкової служби перебувають на закритій території, контактують із визначеною та обмеженою кількістю людей та є особами, які не мають можливості обирати місце перебування, їжу, оточення, оскільки останнє забезпечується командуванням військової частини не можуть бути прийняті судом як доводи обґрунтованості заявленого позову виходячи з того, що згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №408 від 12 липня 2005 року, ОСОБА_1 з 13 липня 2005 року по 26 серпня 2005 року був відряджений до ВЧ НОМЕР_2 (місто Севастополь) строком на 45 діб на курси підготовки військовослужбовців в порядку, передбаченому законом.

Втім, відповідних вимог, посилань або доводів щодо можливості заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_2 внаслідок проходження служби у ВЧ НОМЕР_2 в рамках даної цивільної справи не заявлялось, що унеможливило їх розгляд та перевірку в порядку ст. 11 ЦПК України.

Суд звернув увагу на той факт, що медичні документи, надані суду стороною позивача, зокрема, Свідоцтво про хворобу №567 від 15 травня 2006 року, складеного ВЛК 411 ЦВКГ міста Одеси, на підставі та з урахуванням положень якого складались Витяги із акту огляду у МСЕК міста Одеси відповідно №070615 від 02 серпня 2006 року, №060400 від 05 вересня 2007 року, №094283 від 08 вересня 2008 року тощо, містять зазначення про те, що захворювання ОСОБА_2 «так, пов`язане із проходженням військової служби».

Однак, як роз`яснює п.356, п.357 п/п.6 Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України №2 від 04 січня 1994 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 29 липня 1994 року за №177/386 (в редакції, що діяла на момент складення Свідоцтво про хворобу №567 від 15 травня 2006 року), при медичному огляді військовослужбовців, призваних на збори військовозобов`язаних, громадян, направлених військовими комісаріатами для вступу у військово-навчальні заклади, коли їм встановлено діагноз і постанова оформлюється свідоцтвом про хворобу або довідкою, ВЛК визначається причинний зв`язок захворювання (поранення). При цьому, постанови ВЛК про причинний зв`язок приймаються у таких формулюваннях, зокрема, «Захворювання, так, пов`язане з проходженням військової служби», якщо воно виникло у період служби у військових частинах та установах, які не входять до складу діючої армії, або коли захворювання, що виникло до військової служби, у період служби досягло такого розвитку, який обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі тимчасової) до військової служби, служби з військової спеціальності. У такому ж формулюванні приймаються постанови при медичному огляді військовослужбовців за результатами поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних ними у період проходження дійсної військової служби, коли документи про обставини їх одержання на момент медичного огляду відсутні.

Тобто, як свідчить вказане положення, застосоване фахівцями ВЛК формулювання не може мати для суду наперед встановленого значення або розцінюватись судом в якості незаперечного доказу того, що позивач ОСОБА_2 захворів внаслідок неналежних санітарно-гігієнічних умов у ВЧ НОМЕР_1 або під час проходження військової служби саме в даній військовій частині. Таке формулювання комісії вичерпно свідчить про те, що військовослужбовець захворів в період проходження військової служби, а дане твердження сторонами по справі не заперечувалось.

Дійсно, згідно ст. 23 ч.ч.1,2,3,4 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Але, у відповідності до ст. 1167 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, лише в тих випадках, зокрема якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ч.2 ЦК України).

Розглядаючи подібні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд переконаний в необхідності розуміти під моральною шкодою будь-які втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, на думку суду, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.
Адже, зважаючи на вимогу позивача щодо компенсації заподіяної йому моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, з огляду на встановлені під час розгляду справи факти, суд визнає, що ОСОБА_2 дійсно було заподіяно значної моральної шкоди. Однак, як зобов`язує ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Розглядаючи справи, суд не встановив наявності підстав для звільнення сторони позивача від доказування обґрунтованості відповідних вимог.

Ураховуючи викладене, суд не вбачає доведеною наявність причини-наслідкового зв`язку між захворюванням ОСОБА_2 та проходженням особою військової служби саме у ВЧ НОМЕР_1 або неналежністю санітарно-гігієнічних умов в даній військовій частині на момент проходження військової служби ОСОБА_2 , що, в свою чергу, виключає можливість задоволення даної позовної вимоги та стягнення компенсації заподіяної моральної шкоди з Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та розпорядника бюджетних коштів.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: