Справа №493/1512/15-ц
Провадження № 2/493/666/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.11.2015 року м. Балта, Одеської області

Балтський районний суд Одеської області у складі:

головуючого-судді Тітової Т.П.

при секретарі Сирота О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Балта цивільну праву за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги звернулась до суду із позовом посилаючись на те, що з 18.09.2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який є відповідачем по справі, на даний момент сімейні відносини між ними припинилися, шлюб було розірвано 18.02.2015 року у зв'язку з чим, позивач хоче поділити майно, а саме автомобіль набутий з відповідачем під час шлюбу, який був зареєстрований на ім'я відповідача ОСОБА_2. Вказує, що за спільні кошти, 02.07.2013 року подружжям було придбано автомобіль Rover 620 SI (1993 року випуску), колір - зелений, державний номерний знак НОМЕР_1. Але 07.02.2015 року без відома своєї дружини, ОСОБА_1 передав у власність автомобіль Rover 620 SI, ОСОБА_3 тим самим порушивши право спільної сумісної власності на рухоме майно. Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 не домовлялися про продаж автомобіля, і їй взагалі нічого не було відомо про це, але у разі погодження з дружиною продажу автомобіля відповідач мав би укласти з нею письмову форму вказаного договору щодо продажу автомобіля, тому вважає, що угоду треба визнати недійсною, та повернути сторони в первинний стан. Крім того, вважає, що має право на грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля Rover 620 SI.

Відповідно до наведеного просить суд визнати недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля марки Rover 620 SI (1993 року випуску), державний номерний знак НОМЕР_1, укладену 07.02.2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, провести поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме вказаного автомобіля та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі ? ринкової вартості автомобіля в сумі 40337,50 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_5, позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_6 проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову, пославшись на те, що спірний автомобіль є його особистим, тому що був придбаний за грошові кошти від продажу власного автомобіля Nissan Primera і не є спільною власністю подружжя.

Відповідач ОСОБА_3, позов не визнав, посилаючись на те, що кошти за автомобіль передавав ОСОБА_2 у присутності позивача ОСОБА_1, а також ним було сплачено повну вартість автомобіля Rover 620 SI в сумі 60000 грн. згідно довідки-рахунку від 07.02.2015 року серії ААЕ, тому вважає, що спірний автомобіль придбаний ним відповідно до вимог діючого законодавства.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що купив у ОСОБА_2 за 5000 доларів США автомобіль Nissan Primera, що підтверджується розпискою від 28.06.2013 року, копію якої надав до матеріалів справи.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 18.09.2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Балтського районного управління юстиції Одеської області.

18.02.2015 року вказаний шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ЖД № 131174 від 18.02.2015 року виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Балтського районного управління юстиції в Одеській області.

02.07.2013 року в період сумісного перебування у шлюбі був придбаний автомобіль Rover 620 SI (1993 року випуску), колір - зелений, державний номерний знак НОМЕР_1, що не заперечувалось відповідачем у судовому засіданні.

07.02.2015 року відповідач ОСОБА_2 передав у власність автомобіль Rover 620 SI, ОСОБА_3, зареєстрованого на обліку 17.02.2015 р., ОСОБА_3 є власником автомобіля Rover 620 SI (1993 року випуску), колір - зелений, державний номерний знак НОМЕР_1, відповідно до довідки центру надання послуг, пов`язаних з використання автотранспортних засобів, з обслуговування м. Котовськ, Котовського та Красноокнянського районів УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 19.05.2015 року № 568, крім того даний факт підтверджується копією довідки-рахунку серії ААЕ № 066793 від 07.02.2015 року та копією заяви № 57404097 від 07.02.2015 року і копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, які міститься в матеріалах справи.

Судом встановлено, що автомобіль придбано під час перебування сторін в шлюбі, також відповідачем не заперечувалося, що на момент відчуження транспортного засобу письмова згода позивача щодо вчинення правочину не надавалася.

Ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положенням ч. 1 ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, відповідно до ст. 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

У відповідності до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 стверджував, що спірний автомобіль придбаний за грошові кошти, які були ним отримані від продажу власного автомобіля Nissan Primera і не є спільною власністю подружжя. 17.02.2015 року автомобіль Rover 620 SI був перереєстрований на ім'я брата ОСОБА_3. На момент розгляду справи майно відсутнє та надав суду копію розписки від 28.06.2013 року про отримання грошових коштів в сумі 5000 у.е., складену між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_7, за якою відповідач отримав від ОСОБА_7 вказану суму коштів за продаж автомобіля Nissan Primera.

Ч. ч. 1 та 7 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Аналізуючи зазначені норми права, з'ясовуючи вказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд приймає до уваги докази, надані позивачем, та не приймає докази, надані відповідачем, й вважає, що відповідач ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами те, що спірний автомобіль був придбаний 02.07.2013 року за його особисті кошти й належить йому на праві особистої приватної власності, а придбання вказаного майна через незначний час після продажу автомобіля Nissan Primera, не свідчить про відсутність спільного майна подружжя. Надана на підтвердження своїх доводів копія розписки не може бути беззаперечним доказом купівлі спірного автомобіля саме за ці кошти.

З вищевикладеного суд приходить до висновку, що право власності на спірний автомобіль Rover 620 SI (1993 року випуску), колір - зелений, державний номерний знак НОМЕР_1 виникло у відповідача ОСОБА_2 в період шлюбу між сторонами, а тому, враховуючи встановлену ст. 60 СК України презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, суд вважає, що спірний автомобіль незалежно від його реєстрації на ім'я третьої особи, є об'єктом права спільної сумісної власності та крім того, угода про відчуження автомобілю виходить за межі побутової, розпорядження ним могло відбуватись тільки за згодою іншого з подружжя, внаслідок чого суд вважає, що вказане рухоме майно підлягає поділу, але виходячи з того, що автомобіль є неподільною річчю, яка не може бути реально поділеною між подружжям і тому за ними слід визнати право власності на ідеальні частки - по 1/2 частині за кожним, а угоду визнати такою, що є недійсною.

З поділом майна в натурі спільна сумісна власність подружжя на поділене майно припиняється.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням сторін, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Судом на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснено сторонам необхідність встановлення дійсної вартості спірного майна.

Так, сторони дійшли згоди в тому, що вартість вказаного автомобіля становить 80675 грн., а вартість ? частини автомобіля 40337,50 грн.

Що стосується вимоги про стягнення грошової компенсації, то враховуючи приписи ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, які передбачають, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 чт. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав ст. 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідач ОСОБА_2 грошових коштів на депозитний рахунок Балтського районного суду Одеської області не вносив, згоди на виплату компенсації вартості 1/2 частини автомобіля не надавав та заявив про відсутність матеріальної можливості на даний час сплачувати позивачу будь-яку грошову компенсацію, що унеможливлює задоволення позову в цій частині, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача, які документально підтверджуються квитанціями про сплату судового збору, компенсуються відповідачами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 403,38 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 203, 206, 208, 215, 325, 365, 368 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 10, 57-60, 81, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та поділ спільної сумісної власності подружжя задовольнити частково.

Визнати недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля Rover 620 SI (1993 року випуску) від 07.02.2015 року, зареєстрованого на обліку 17.02.2015 року, державний номер НОМЕР_1, номер кузова, рами SARRHMLAMЗМ115888 та SARRHMLAMАМ115888, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати рівними ідеальні частки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в автомобілі Rover 620 SI (1993 року випуску), який є сумісно нажитим майном подружжя і залишити автомобіль у їх спільній частковій власності.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину автомобілю марки «Rover 620 SI», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова, рами SARRHMLAMЗМ115888 та SARRHMLAMАМ115888;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобілю марки «Rover 620 SI», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова, рами SARRHMLAMЗМ115888 та SARRHMLAMАМ115888.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пропорційно в рівних частинах на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 403,38 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Балтський районний суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

С У Д Д Я