Справа № 216/7924/14-ц
Провадження № 2/216/527/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Мясоєдової О.М.,

за участю секретаря - Усік М.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління AT «Ощадбанк» до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, про звернення стягнення на заставлене майно, суд

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», яке є правонаступникам Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії - Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» (надалі ПАТ «Державний ощадний банк України» або Банк), звернулося до суду з зазначеним вище позовом до ОСОБА_2, в якому просило звернути стягнення на належні відповідачу на праві особистої приватної власності два зернозбиральні комбайни Дон - 1500 Б, державний номер НОМЕР_1 та державний номер НОМЕР_2, передані в заставу Банку за договором застави (майнової поруки) реєстровий № 2095 від 27.02.2006 р. (надалі Договір застави), укладеним між позивачем та відповідачем, шляхом проведення публічних торгів з реалізації комбайнів згідно з Законом України «Про виконавче провадження» та направлення коштів, отриманих від реалізації предмета застави в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед Банком за кредитним договором № 2222 від 27.02.2006 р. (надалі Кредитний договір), на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіально відокремленого безбалансового відділення І типу №10003/0407 філії - Дніпропетровське обласне управління AT «Ощадбанк», а також стягнути з відповідача на користь Банку понесені останнім витрати по сплаті судового збору в сумі 3 654,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначив, що третя особа у справі ОСОБА_3 як позичальник не виконав своїх зобов'язань за Кредитним договором, тому утворилась заборгованість, розмір якої станом на 15.09.2014р. становить 718 777,15 грн. Згідно з п. 1.1. Договору застави відповідач як майновий поручитель позичальника з метою належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору та додаткових правочинів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, передав в заставу в порядку і на умовах, визначених в договорі два зернозбиральні комбайни Дон - 1500 Б, державні номери Т 1247 МК та Т 0697 МК, що належить йому на праві особистої приватної власності. У випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання в цілому чи тієї або іншої її частини, а також у інших випадках, передбачених договором застави або чинним законодавством позивач реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет застави у порядку, визначеному договором застави. Отже, позивач вправі задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі, який визначається ним самостійно на момент реалізації права застави, у тому числі, але не виключно, вимагати до сплати на користь позивача: основну суму кредиту, проценти за користування кредитом, комісійну винагороду, визначену кредитним договором, нараховані та несплачені на момент реалізації права застави штрафні санкції за порушення зобов'язання за кредитним договором (пеня, штраф), витрати понесені позивачем у зв'язку із зверненням стягнення на предмет застави та його реалізацію, у тому числі витрати на оплату послуг аудиторів, адвокатів та інші документально підтверджені витрати позивача, якщо вони матимуть місце, спричинені позивачу збитки в повному обсязі (п. 4.3 Договору застави). Предмет застави є власністю відповідача, він ним розпоряджається і на нього може бути звернуто стягнення відповідно до п. 5.1.1 Договору застави, а тому Банк просив задовольнити позов про звернення стягнення на заставлене майно у вищевказаний спосіб.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених в позові, та наполягала на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду надійшла заява їх представника ОСОБА_5 про розгляд справи за їх відсутності.

Третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, будучи повідомленою про місце та час розгляду справи належним чином, своїм правом на участь у судовому засіданні не скористалась, причини неявки суду не повідомила.

В судовому засіданні, що були проведені раніше, представник відповідача та третьої особи ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 позов не визнав, надав суду письмові заперечення, обгрунтовуючи їх тим, що підстав для його задоволення немає, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності, про застування якого було заявлено відповідачем до винесення рішення у справі, та застосування якого до спірних правовідносин є обовязковим; просив суд в позові Банку відмовити з підстав пропуску позивачем без поважних причин строку звернення з позовом до суду, а також у звязку з припиненням майнового поручительства відповідача.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства .

Судом встановлено, що 27 лютого 2006 р. між Банком та ОСОБА_3 як позичальником був укладений кредитний договір № 2222 від 27 лютого 2006 р. про надання останньому кредиту у сумі 210 000 (двісті десять тисяч) гривень, зі сплатою 19% річних за користування кредитом, строк погашення 27.02.2010 р. (а.с. 13-17).

Відповідно до п. 1.3. Кредитного договору кредит позичальнику надався готівкою.

Відповідно до п.п. 3.3.1, 3.3.2 Кредитного договору Позичальник зобов'язався належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за Договором, точно в строки, обумовлені Договором, погасити Кредит та своєчасно сплачувати відсотки за користування Кредитом, а у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по Договору на першу вимогу Банку сплатити штрафні санкції, як це передбачено Договором, відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов'язаннях, що випливають з Договору.

З метою забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Інгулецьке відділення № 7857 та ОСОБА_2 (заставодавець) було укладено Договір застави (майнової поруки) за реєстровим № 2095 (а.с.19-26), згідно з п. 1.1. якого заставодавець як майновий поручитель позичальника з метою належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору та додаткових правочинів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, передав в заставу, а заставодержатель прийняв в заставу в порядку і на умовах, визначених в цьому Договорі, предмет застави - рухоме майно, що належить відповідачу на праві особистої приватної власності, а саме: сільськогосподарську техніку (два комбайни):

1. Зернозбиральний комбайн Дон - 1500 Б, державний номер НОМЕР_1, двигун ЯМЗ-238АК40219683, шасі №079942, заводський номер 26889, 2003 року випуску, що належить на праві власності Відповідачу.

2. Зернозбиральний комбайн Дон - 1500 Б, державний номер НОМЕР_2, двигун ЯМЗ-238АК40219659, шасі №079977, заводський номер 26893, 2003 року випуску, що належить на праві власності Відповідачу.

Відповідно до п. 1.2 Договору застави (майнової поруки) право власності на майно підтверджується: договором №396 купівлі-продажу від 22.04.2004 року; актом прийому-передачі товару по договору купівлі-продажу №396 від 22.04.2004 року, свідоцтвом про реєстрацію ТЗ, серії МК №Т 1247, виданого 25.05.2004 року Миколаївським ВАТ «Експертно-технічний центр» та свідоцтвом про реєстрацію ТЗ. серії МК №Т 0697, виданого 25.05.2004 року Миколаївським ВАТ «Експертно-технічний центр»

Відповідно до п.1.3 Договору застави (майнової поруки) незалежна оцінка вартості предмета застави згідно висновку про вартість предмета застави від 20 лютого 2006р., складеного ТОВ «Інвест-Кривбас-Експерт», становить 484 805,00 грн. При цьому сторони погоджуються з тим, що оціночна вартість предмету застави. зазначена в цьому пункті Договору, є приблизною вартістю Предмету застави на момент передачі його у заставу. Реалізація Предмету застави у будь - якому випадку буде здійснюватись за цінами, що реально склалися на ринку на момент його реалізації та є реальними щодо його відчуження за грошові кошти.

Судом встановлено, що також не заперечувалося сторонами у справі, що ОСОБА_3 зобов'язання щодо повернення кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом, сплати комісійних винагород за банківські послуги не виконані.

Відповідно до п.4.2. Кредитного договору Позичальник за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми Кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування Кредитом Позичальник зобов'язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,06% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення.

Відповідно до умов Кредитного договору № 2222 від 27.02.2006р.- ОСОБА_3, нарахована пеня за несвоєчасне повернення кредиту (з 15.09.2013р.- 15.09.2014р.) - 45 990,00 грн.; пеню за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 0,06% (згідно з Кредитними договорами) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (за період з 15.09.2013р.- 15.09.2014р.) -29 117,00 грн.

Відповідно до викладеного на момент звернення з позовною заявою до суду станом на 15 вересня 2014 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № 2222 від 27.02.2006р перед Позивачем складає 718 777,15грн. (Сімсот вісімнадцять тисяч сімсот сімдесят сім гривень 15 коп.). а саме:

прострочена заборгованість по кредиту - 210 000,00грн.;

прострочена заборгованість по нарахованим відсоткам -132 954,33грн.;

пеня за несвоєчасне повернення кредиту (з 15.09.2013р.-15.09.2014р.)-45990,00грн.;

пеня за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 0,06 % (згідно з Кредитними договорами) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (за період з 15.09.2013р.-15.09.2014р.)- 29 117,00грн.;

3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (ст. 625 ЦК України) (за період з 15.09.2011р.- 15.09.2014р.)-18 761,92грн.;

3 % річних за несвоєчасну сплату відсотків (ст. 625 ЦК України) (за період з 15.09.2011р. -15.09.2014р.) - 11 878,47грн.;

втрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу (ст. 625 ЦК України) (за період з 01.03.2006 р. - 28.02.2009 р.) -185 497,55грн.;

втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати процентів (ст. 625 ЦК України) (за період з 01.01.2007 р. - 31.07.2010 р.) - 84 577,88грн.

Отже, суд виходить з доведеності позовних вимог, щодо нарахуванням Банком заборгованості відповідно до умов договору, а також з непогашення боргу третьою особою ОСОБА_3 в добровільному порядку. Разом з тим, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до норм ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пункт 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснює, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 у своїх запереченнях проти позову, заявляв про застосування строку позовної давності.

Як вбачається з обставин справи, строк остаточного погашення кредиту, який встановлено кредитним договором - 27 лютого 2010 року.

ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовною заявою 04.11.2014 року (а.с.2).

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Договору застави право застави виникає з моменту нотаріального посвідчення договору (ч.1 ст. 577 Цивільного кодексу України - Якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню). У випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання в цілому чи тієї або іншої її частини, а також у інших випадках, передбачених договором застави або чинним законодавством. Позивач реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет застави у порядку, визначеному договором застави.

Відповідно до п.9.1 Договору застави він набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до виконання Заставодавцем зобов'язання за Кредитним договором № 2222 від 27.02.2006 р.

При цьому суд виходить з того, що в законодавстві визначаються як різні поняття «строк дії договору» та «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк - є одним із видів порушення зобов'язання.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Як визначено в ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252?255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, на думку суду, право на позов щодо звернення стягнення на предмет застави виникло у позивача з моменту, коли він мав дізнатися про порушення своїх прав після спливу остаточного терміну погашення кредиту, що і є моментом початку перебігу строку позовної давності щодо вимог як про повернення кредиту, так і про звернення стягнення на предмет застави, проте позов до ОСОБА_2 був предявлений Банком за межами трирічного строку позовної давності, сплив якої є підставою для відмови у позові.

Таким чином, ПАТ «Державний ощадний банк України» пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права, не надавши в суді доказів поважності причин пропуску строку.

Аналогічних висновків дійшли також суди у повязаній з даною цивільній справі, обставини у якій, встановлені таким, що набрало законної сили, судовим рішенням, не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, та є обовязковими відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України.

Так, оглянутим в судовому засіданні Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 16.07.2013 р. у цивільній справі 216/2646/13-ц (провадження №2/216/1078/13) за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний Ощадний банк України» заборгованість за Кредитним договором №2222 від 27.02.2006 р. в сумі 484 984 грн. 48 коп. У задоволенні решти позовних вимог позивачу відмовлено.

Проте Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області 15 жовтня 2013 року у справі № 216/2646/13-ц (апеляційне провадження 22-ц/774/2201/К/13) вищевказане рішення було скасовано в частині задоволення позову з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором з тих підстав, що ПАТ «Державний ощадний банк України» без поважної причини пропустив строк позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у даній справі ПАТ «Державний ощадний банк України» також без поважної причини пропустив строк позовної давності щодо звернення стягнення на заставлене майно, про застосування якої було заявлено відповідачем, а тому у задоволені позову слід також відмовити з цієї підстави. При цьому суд враховує, що згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Так, відповідно до п. 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» «при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи)».

Разом з тим відповідно до абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено наступне: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього

При цьому даючи оцінку чинності спірного Договору застави (майнової поруки), суд виходить з того, що правові терміни «порука» і «поручительство» відповідно до правового аналізу норм актів цивільного законодавства, що регулюють заставу, в контексті майнового поручительства та поруки, застосовуються законодавцем в рівній мірі як тотожні для зобовязання сторони, яка взяла на себе відповідальність перед кредитором за борг третьої (іншої) особи боржника (ст.ст. 512, 523,553-559 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 583 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). В той же час, частиною 1 статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Тобто, за правилами вказаних норм, при поруці виконання зобовязання перед кредитором забезпечується фактично усім майном іншої особи поручителя, а при заставі майновим поручителем є особа, яка передає в заставу майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи - боржника. Тобто, відмінність поручителя від майнового поручителя в цивільному обороті полягає лише у тому, що майновий поручитель поручається конкретно визначеним майном, у той час, як поручитель поручається усім належним йому майном. В решті, ці поняття тотожні за своєю правовою природою та змістом. В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Після всебічного аналізу норм наведених актів цивільного законодавства в контексті даної справи суд приходить до висновку про те, що в даному конкретному випадку до Договору застави, як змішаного договору, можливо та необхідно застосовувати правила, якими регулюються відносини поруки (ст.ст. 553-559 ЦК України).

Тобто, ОСОБА_2, який не є боржником за основним зобовязанням, є майновим поручителем, в розумінні ст.ст. 553, 583 ЦК України, а відносини між позивачем та відповідачем за своєю суттю є змішаними і містять, як елементи застави, так і елементи поруки. Згідно вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Постанова Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п.24) роз'яснює, що у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором» строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів, має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі, або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Відповідно до змісту позовної заяви Банку лише 04 вересня 2013 року, тобто після спливу шести місяців від дати строку остаточного повернення кредиту та за межами трирічного строку позовної давності після настання остаточного терміну кредиту, Позивачем направлено позичальнику ОСОБА_3 та майновому поручителю ОСОБА_2 вимогу №19/19-293/293 (а.с.32) про усунення порушення зобов'язань за кредитним договором.

Проте докази предявлення позову до майнового поручителя в межах строків, встановлених в ч. 4 ст. 559 ЦК України в матеріалах справи відсутні, а тому Договір застави (майнової поруки) вважається припиненим.

З врахуванням відсутності доказів пред'явлення Банком вимоги до поручителя протягом шести місяців від дати строку остаточного повернення кредиту, визначеного умовами Кредитного договору, як 27 лютого 2010 року, слід дійти висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, заявлених до майнового поручителя ще й з наведених підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 61, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 261, 267, 526, 626, 629, 553, 559, 583, 589 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління AT «Ощадбанк» до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4, про звернення стягнення на заставлене майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які не були присутніми при оголошенні рішення у той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.М. Мясоєдова