Номер провадження: 22-ц/785/4667/15
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д,,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представників відповідача, Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, - Алавацького Г.Г., Стоянова Ф.Ф., та представника Держаного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" - Дергачевої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та Держаного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров'я, за заявою прокуратури Одеської області та прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Держаного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" про приєднання до апеляційної скарги, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року за позовом ОСОБА_7 до Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про визнання історичної садиби "Гершенкопа-Санца" цілісним нерухомим об'єктом культурної спадщини місцевого значення з 27 грудня 1991 року та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

04 березня 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 17 листопада 2006 року йому на праві власності належить будівля, зведена по проекту архітектора ОСОБА_8 в 1896-1898 роках в якості житлового будинку, розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вказана будівля визнана пам'ятником містобудування та архітектури місцевого значення згідно із Законом УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури" від 13 липня 1978 року та рішення виконкому Одеської обласної ради народних депутатів №580 від 27 грудня 1991 року "Про затвердження списку об'єктів, які підлягають прийняттю під охорону як пам'ятки містобудування та архітектури місцевого значення" в складі комплексу дач під найменуванням корпус 7 (охоронний номер 630). На підставі останнього відповідач уклав з ним охоронний договір на пам'ятку культурної

спадщини №13-12/Н-1 від 13 грудня 2006 року. Згідно Паспорту щойно виявленого об'єкта культурної спадщини "Садиба Гершенкопа-Санца", виготовленого Науково-дослідним інститутом пам'яткоохоронних досліджень Міністерства культури і туризму в 2007 році, в склад об'єкту культурної спадщини входить будинок, фонтан та парк, які розташовані на території садиби, що залишилась як прибудинкова ділянка дачі Гершенкопа-Санца в розмірі 4066,6 кв.м., яка згідно до положень ст. 381 ЦК України входить до складу садиби. Тому він вважав, що з 27 грудня 1991 р. взяттю під охорону держави підлягав не тільки будинок, збудований за проектом архітектора ОСОБА_8 в 1896-1898 рр., який належить йому на праві приватної власності, а й вся історична садиба "Гершенкопа-Санца", в якості єдиного цілісного нерухомого об'єкту культурної спадщини місцевого значення. Відповідач відмовляється визнати історичну садибу "Гершенкопа-Санца" в якості єдиного цілісного нерухомого об'єкту культурної спадщини місцевого значення та внести вказаний комплекс до Державного реєстру нерухомих пам'ятників України.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 3, 8, 19, 54,55, 124, 129 Конституції України, Конвенцію про охорону архітектурної спадщини Європи, Гранада, 03 жовтня 1985 року, ратифіковану Законом України №165-У від 20 вересня 2006 року, ст. ст. 3,16 ЦК України, Закон України "Про охорону культурної спадщини", позивач ОСОБА_7 остаточно просив суд визнати історичну садибу "Гершенкопа-Санца", розташовану за адресою: АДРЕСА_1, цілісним нерухомим об'єктом культурної спадщини місцевого значення з 27 грудня 1991 року, та зобов'язав Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації скласти всі необхідні облікові документи на історичну садибу "Гершенкопа-Санца", а також зробити відповідне подання до Міністерства культури України на предмет внесення історичної садиби "Гершенкопа-Санца" до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (т. 1, а.с. 3-7).

Відповідач, Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, в судове засідання не з'явилося, але надало суду письмові пояснення, у яких проти позову заперечувало й зазначало, що позивач ОСОБА_7 10 листопада 2006 року придбав аптеку №176, що складається з будівлі, загальною площею 334,3 кв.м., та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, право власності зареєстровано у КП "ОМБТІ та РОН" 17 листопада 2006 року, реєстраційний номер 11695647, номер запису:3071, в книзі:59неж-87 й охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини №13-12/Н-1 від 13 грудня 2006 року був укладений на охорону пам'ятки: колишня дача (корпус №7 санаторію ім. Чкалова, аптека №176), споруджена у 1910 році, за проектом архітектору ОСОБА_8. Рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 27.12.1991 № 580 "Про затвердження переліку об'єктів, які підлягають прийняттю під охорону як пам'ятки містобудування та архітектури місцевого значення" колишній корпус № 7 санаторію ім. Чкалова, споруджений у 1910 році за проектом архітектора ОСОБА_8, у складі комплексу дач по АДРЕСА_1 було прийнято під охорону держави як пам'ятку містобудування та архітектури місцевого значення. У встановленому законом порядку зазначена будівля-пам'ятка до Державного реєстру нерухомих пам'яток України не заносилася, але відповідно до пункту 3 розділу X Закону України "Про охорону культурної спадщини" об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української PCP "Про охорону і використання пам'яток історії та культури", визнаються пам'ятками відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" й на зазначений корпус № 7 розповсюджується статус пам'ятки архітектури та містобудування місцевого значення. Згідно з Порядком визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. № 1760 "Про затвердження Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України", занесення об'єктів культурної спадщини до Реєстру відбувається на підставі облікової документації, виготовлення якої передбачає дослідження та фіксацію об'єкту, визначення його історичної, мистецької та художньої цінності тощо. Облікова документація на об'єкт культурної спадщини включає облікову картку, його паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного

стану, довідку про майнову цінність об'єкта. Облікова документація складається органами охорони

культурної спадщини місцевого самоврядування згідно з їх компетенцією або уповноваженими ними установами та організаціями. Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку занесення об'єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України без облікової документації не допускається. Згідно з пунктом 7 зазначеного Порядку якщо об'єкт культурної спадщини є комплексом, облікова документація на об'єкт включає облікову картку і паспорт на комплекс в цілому, а також облікову картку і паспорт на кожний окремий об'єкт культурної спадщини, що входить до складу комплексу. Згідно з пунктами 11, 12 того ж Порядку об'єкти культурної спадщини місцевого значення повинні відповідати критерію автентичності, а також принаймні одному з таких критеріїв: вплинули на розвиток культури, архітектури, містобудування, мистецтва певного населеного пункту чи регіону; пов'язані з історичними подіями, віруваннями, життям і діяльністю видатних людей певного населеного пункту чи регіону; є творами відомих архітекторів або інших митців; є культурною спадщиною національної меншини чи регіональної етнічної групи. Відповідність кожного об'єкта культурної спадщини вказаним критеріям, оцінюється науковими (вченими) радами установ та організацій, діяльність яких пов'язана з охороною культурної спадщини. За результатами оцінки оформляється протокол, де зазначається, яким саме критеріям відповідає об'єкт культурної спадщини. Відповідно до п.п. 3.1 Наказу Міністерства культури України № 158 від 11.03.2013 "Про затвердження Порядку обліку об'єктів культурної спадщини" занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України відбувається на підставі подання органів охорони культурної спадщини до Міністерства культури України. До подання додається облікова документація (паспорт пам'ятки), затверджена протоколом Консультативної ради органу охорони культурної спадщини обласної державної адміністрації.

З моменту виготовлення паспорту на "Садибу Гершенкопа-Санца" та до теперішнього часу питання щодо відповідності об'єкта культурної спадщини "Садиба Гершенкопа-Санца" критеріям автентичності, визначеним пунктом 11 Порядку обліку об'єктів культурної спадщини, на Консультативній раді з питань охорони культурної спадщини Одеської області, що діє при Управлінні охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, не порушувалося і не вирішувалося.

Станом на теперішній час об'єкт "Садиба Гершенкопа-Санца" у встановленому порядку до Переліку об'єктів культурної спадщини Одеської області не заносився. Підстави вважати його "щойно виявленим" об'єктом культурної спадщини відсутні. У 2007 році фахівцями Науково-дослідного інституту пам'яткоохоронних досліджень Міністерства культури та туризму України було виготовлено паспорт об'єкта культурної спадщини "Садиба Гершенкопа-Санца". Відповідно до паспорту об'єкт визначено як комплекс. Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України "Про охорону культурної спадщини" комплекси (ансамблі) - це топографічно визначені сукупність окремих або поєднаних між собою об'єктів культурної спадщини.

Відповідно до зазначеного паспорту до складу комплексу увійшли три складові: будинок (корпус № 7 у складі комплексу дач по Французькому бульвару, 85); фонтан; парк. У зазначеній обліковій документації (паспорті) корпус № 7 фігурує не як самостійний об'єкт, а складова комплексу пам'яток "Садиба Гершенкопа-Санца". Однак у складі паспорту на комплекс (щойно виявлений об'єкт культурної спадщини "Садиба Гершенкопа-Санца") відсутня облікова документації на одну зі складових частин комплексу - парк. Саме у окремій обліковій документації на парк (як об'єкт садово-паркового мистецтва) повинні зазначатися відомості про площу та межі території, на якій він розташовується, а також подаватися опис парку та визначення його історико-культурної цінності (предмет охорони). Тобто на сьогодні відсутнє обґрунтування необхідності виділення декількох дерев, що ростуть поблизу будівлі колишнього корпусу № 7, у окремий об'єкт культурної спадщини - парк. Крім того, з моменту складання паспорту об'єкт зазнав зміни зовнішнього вигляду та технічних параметрів будівлі колишнього корпусу № 7 санаторію ім. Чкалова. В процесі самочинного переобладнання нежитлової будівлі під житло власником була вчинена по суті реконструкція об'єкту, що спричинила значну зміну об'ємно-просторової композиції будівлі та часткову втрату автентичності пам'ятки, що встановлено судовими рішеннями. На підставі викладеного відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити

(т.2,а.с.30-33).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_7 задоволено в повному обсязі. Суд визнав історичну садибу "Гершенкопа-Санца", розташовану за адресою: АДРЕСА_1, єдиним цілісним нерухомим об'єктом культурної спадщини місцевого значення, який за типом є комплексом (ансамблем) пам'яток культурної спадщини, що включає в себе в якості складових частин жилий будинок, парк (багаторічні зелені насадження) та фонтан, які розміщені на історично і функціонально пов'язаної з ними прибудинковій земельній ділянці площею 4066,6 з 27 грудня 1991 р. та зобов'язав Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації скласти всі необхідні облікові документи на історичну садибу "Гершенкопа-Санца" в якості єдиного цілісного комплексу (ансамблю) пам'яток культурної спадщини місцевого значення, а також зробити відповідне подання до Міністерства культури України на предмет внесення історичної садиби "Гершенкопа-Санца" до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (т. 2, а.с. 52-57).

В апеляційній скарзі відповідач, Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (т. 2, а.с. 62-67).

В апеляційній скарзі Держаний заклад "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішення суду стосується прав та обов'язків державного закладу, оскільки будівля колишнього корпусу № 7 санаторію ім. Чкалова та прилегла до неї земельна ділянка розташована на території парку-пам'ятки садово-паркового мистецтва, який є об'єктом природно-заповідного фонду, наданої для експлуатації та обслуговування будівель санаторію на підставі Державного акту на право постійного користування землею, зареєстрованого в Книзі записів актів на право постійного користування землею №227 від 30 серпня 2002 року. Відповідно до рішення виконавчого комітету Одеського обласної ради народних депутатів від 18 травня 1972 року за № 234 "Про віднесення пам'яток природи області до заповідних територій згідно нової класифікації" парк санаторію ім. Чкалова в АДРЕСА_1 є парком-пам'яткою садово-паркового мистецтва місцевого значення. Згідно з типовим охоронним зобов'язанням від 28 листопада 2001 року парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва "Парк санаторію ім. Чкалова" площею 17,9040 га, охороняється яка національне надбання клінічним санаторієм ім. В. П. Чкалова. Тобто земельна ділянка, яка розглядається в паспорті на комплекс "Садиба Гершенкопа-Санца", є не частиною садиби, а об'єктом природно-заповідного фонду. Таким чином, підстав зменшення території природно-заповідного фонду та відокремлення певної частини зелених насаджень у окремий об'єкт культурної спадщини відсутні. На території земельної ділянки санаторія розташована нежитлова будівля аптека № 176, це колишній спальний корпус №14 "Б", в подальшому корпус №7, та на цей час належить позивачу ОСОБА_7 Будівля включена до пам'яток архітектури та містобудування м. Одеси як нежитлова й в встановленому законом порядку в житлову не переводилась. З моменту набуття права власності на нежитлову будівлю аптеки №176 позивач ОСОБА_7 не отримав документів на право власності або постійного користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля, та не визначив межі земельної ділянки в натурі, а самовільно захопив частину земельної ділянки санаторію шляхом встановлення металевого паркану на території санаторія, тому рішення суду є незаконним й необґрунтованим й підлягає скасуванню (т.2, а.с. 100-111).

У підтвердження доводів апеляційної скарги Держаний заклад "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" додав до скарги відповідні письмові докази (т.2, а.с. 115-242).

Згідно ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008 року, викладених у п. 8 постанови № 12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обов'язків Держаного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова", який має права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

У квітні 2015 року прокуратура Одеської області та прокуратура Приморського району м. Одеси звернулись до апеляційного суду з заявами про приєднання до апеляційної скарги Держаного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" в інтересах держави в особі державного закладу.

Позивач ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_11 в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином. Представник позивача - ОСОБА_11, звернулась до апеляційного суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою, але не надала суду переконливих доказів у підтвердженні поважності причини неявки в суд, тому законних підстав для задоволення клопотання немає.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційні скарги відповідача, Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, та Держаного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова", заяв прокуратури Одеської області та прокуратури Приморського району м. Одеси про приєднання до апеляційної скарги, пояснення на апеляцію представників відповідача, Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації - Алавацького Г.Г., Стоянова Ф.Ф., та представника Держаного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" - Дергачевої А.В., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг та заяв про приєднання до апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги та заяви про приєднання до апеляційної скарги підлягають задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, був збудований за проектом архітектора ОСОБА_8 в 1896-1898 рр. Ця будівля була узята на державний облік в якості пам'ятки містобудування та архітектури на підставі рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів № 580 від 27 грудня 1991 року "Про погодження списку об'єктів, що підлягають взяттю під охорону як пам'ятки містобудування та архітектури місцевого значення" в складі комплексу дач під найменуванням корпус № 7 (охоронний номер 630).

Ця пам'ятка культурної спадщини з 17 листопада 2006 року належить позивачу ОСОБА_7 на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку у Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Ірен-Агронатурпродукт" від 10 листопада 2006 року, а також витягом №12545794 від 17 листопада 2006 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Зазначена пам'ятка культурної спадщини є частиною історичної садиби "Гершенкопа-Санца", що підтверджується Паспортом щойно виявленого об'єкта культурної спадщини "Садиба Гершенкопа-Санца", складеного в квітні 2007 року Науково-досліднім інститутом пам'яткоохоронних досліджень при Міністерстві культури і туризму України.

У правилах, що містяться в абзацах 3 і 4 пункту 2 зазначеної Інструкції, про порядок обліку, забезпечення збереження, утримання, використання та реставрації нерухомих пам'яток історії та культури, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР № 203 від 13.05.1986 р., яка діяла на території України до 11.04.2013 р. встановлено, що "Нерухомі пам'ятки історії та культури підлягають охороні і використанню як єдине ціле з територією пам'яток і пов'язаних з ними спорудами та іншими об'єктами. Територією нерухомого пам'ятника історії та культури є земельна ділянка, безпосередньо займана пам'ятником і пов'язана з ним історично і функціонально". В графі 13 згаданого Паспорту - зазначено: "Територія об'єкта: Історично територія садиби складає площа 30 на 60 сажнів (близько 8194,04 кв.м.), на даний час територія садиби, що залишилась як прибудинкова ділянка дачі Гершенкопа-Санца 4066,6 кв.м."

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що історична садиба "Гершенкопа-Санца" є єдиним цілісним нерухомим об'єктом культурної спадщини, за видом належить до пам'яток містобудування та архітектури, за типом - до комплексу (ансамблю) поєднаних між собою пам'яток культурної спадщини у вигляді житлового будинку, парку (багаторічні зелені насадження) та фонтану, а за категорією - до пам'яток місцевого значення. При цьому історична садиба ""Гершенкопа-Санца" підлягала обов'язковій охороні з боку держави з метою збереження її в якості єдиного цілісного нерухомого об'єкта культурної спадщини задля уникнення її необґрунтованого роз'єднання і подальшого руйнування. Цього не було зроблено, оскільки з 27.12.1991 р. відповідними державними органами охорони пам'яток не був виготовлений такий обліковий документ як Паспорт щойно виявленого об'єкта культурної спадщини "Садиба Гершенкопа-Санца", який був зроблений на замовлення позивача лише у 2007 р. Таким чином, невід'ємними складовими частинами історичної садиби "Гершенкопа-Санца" на момент спору є будинок, парк (багаторічні зелені насадження) та фонтан, які розташовані на історично і функціонально пов'язаної з ними прибудинковій земельній ділянці площею 4066,6 кв.м., яка згідно до положень ст. 381 ЦК України входить до складу садиби, та згідно положень ст. 53 ЗК України належить до земель історико-культурного призначення,

На державний облік і під охорону як пам'ятки культурної спадщини приміщення корпусу № 7 у складі комплексу дач бралося рішенням виконкому Одеської обласної ради народних депутатів № 580 від 27.12.1991 року у статусі об'єкту житлового фонду, тому пам'ятка культурної спадщини, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_7 на праві приватної власності з 17.11.2006 р., є житловим будинком безперервно з моменту спорудження, тобто з 1898 р.

Використання поняття "аптека № 176" в правовстановлюючих документах, зокрема, в охоронному договорі на пам'ятку культурної спадщини № 13-12/Н-1 від 13.12.2006 р., по відношенню до пам'ятки культурної спадщини, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 яка є об'єктом права приватної власності ОСОБА_7, суперечить чинному законодавству України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодиться неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 08.06.2000 № 1805-ІІІ зі змінами (надалі за текстом - Закон) об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України за категоріями національного та місцевого значення. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки.

Згідно зі статтею 14 Закону занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру проводиться відповідно до категорії пам'ятки:

- пам'ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання;

- пам'ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам'яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини.

Згідно з Порядком визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. № 1760 "Про затвердження Порядку визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України", занесення об'єктів культурної спадщини до Реєстру відбувається на підставі облікової документації, виготовлення якої передбачає дослідження та фіксацію об'єкту, визначення його історичної, мистецької та художньої цінності тощо.

Облікова документація на об'єкт культурної спадщини включає облікову картку, його паспорт, коротку історичну довідку, акт технічного стану, довідку про майнову цінність об'єкта. Облікова документація складається органами охорони культурної спадщини місцевого самоврядування згідно з їх компетенцією або уповноваженими ними установами та організаціями.

Згідно пункту 2 вказаного Порядку занесення об'єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України без облікової документації не допускається. Якщо об'єкт культурної спадщини є комплексом, облікова документація на об'єкт включає облікову картку і паспорт на комплекс в цілому, а також облікову картку і паспорт на кожний окремий об'єкт культурної спадщини, що входить до складу комплексу (п. 7 Порядку).

Об'єкти культурної спадщини місцевого значення повинні відповідати критерію автентичності, а також принаймні одному з таких критеріїв: вплинули на розвиток культури, архітектури, містобудування, мистецтва певного населеного пункту чи регіону; пов'язані з історичними подіями, віруваннями, життям і діяльністю видатних людей певного населеного пункту чи регіону; є творами відомих архітекторів або інших митців; є культурною спадщиною національної меншини чи регіональної етнічної групи. Відповідність кожного об'єкта культурної спадщини вказаним критеріям, оцінюється науковими (вченими) радами установ та організацій,

діяльність яких пов'язана з охороною культурної спадщини. За результатами оцінки оформляється протокол, де зазначається, яким саме критеріям відповідає об'єкт культурної спадщини (пп. 11, 12 Порядку).

Відповідно до п.п. 3.1 Наказу Міністерства культури України № 158 від 11.03.2013 "Про затвердження Порядку обліку об'єктів культурної спадщини" занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України відбувається на підставі подання органів охорони культурної спадщини до Міністерства культури України. До подання додається облікова документація (паспорт пам'ятки), затверджена протоколом Консультативної ради органу охорони культурної спадщини обласної державної адміністрації.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував повно та всебічно обставини, які мають значення для вирішення справи, та не дослідів і не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинний був довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, те, що 10 листопада 2006 року він придбав садибу, яка розташована на земельній ділянці площею 4066,6 кв.м.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Статтею 381 ЦК України передбачено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, з матеріалів справи вбачається, та встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2014 року по цивільній справі №22-ц/785/7267/14 за позовом ОСОБА_7 до Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про визнання пам'ятки архітектури житловим будинком та зобов'язання внести зміни до охоронного договору № 13-12/Н-1 від 13.12.06р., укладеним між Управлінням та ОСОБА_7, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено (т.2, а.с. 215-221). наступні обставини, які згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів №580 від 27 грудня 1991 р. "Про затвердження списку об'єктів, які підлягають взяттю під охорону як пам'ятки містобудування і архітектури місцевого значення" взято під охорону, як пам'ятку містобудування та архітектури місцевого значення комплекс дач у складі, зокрема, корпус № 7 (1910 р. архітектор ОСОБА_8) АДРЕСА_1, охоронний № 630 (т.1, а.с. 14-16).

Режим використання, документація щодо охоронної зони пам'ятки культурної спадщини - колишньої дачі, корпус № 7 санаторію ім. В.П.Чкалова, аптека № 176 (АДРЕСА_1) не розроблялись, Управлінням охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації не затверджувалися.

Згідно паспорту об'єкта культурної спадщини спірна будівля побудована у 1986 - 1898 р.р. за проектом архітектора ОСОБА_8 як дачна садиба, яка належала ОСОБА_9, на земельній ділянці, яка використовувалася як дачна. На початку ХХ століття у складі дачної садиби відбулися зміни. ОСОБА_9 у 1902 р. ? частину дачі продав ОСОБА_10. Відповідно будинок було поділено на дві частини, влаштовано два окремі входи. До початку 1920 р. спірна будівля використовувалася як жилий дачний будинок. На початку 1920 р. маєток було націоналізовано. До початку 1930 р. будинок знаходився в занедбаному стані, не використовувався. У 1932 р. на базі колишніх літніх дач, в тому числі і дачі Гершенкопа-Санца, було відкрито санаторій імені Чубаря, який використовувався для лікування колишніх політкаторжан. У 1938 р. санаторію було присвоєно ім'я ім. В.П. Чкалова, він став місцем лікування льотного складу Червоної Армії. До 1976 р. будівля використовувалася як один із корпусів санаторію (за виключенням 1941 - 1944 р. р.). Протягом 1976 - 2002 р. р. будівля використовувалася як приміщення аптеки № 176, розташованій на території санаторію ім. Чкалова. У 2002 р. будинок було придбано сільськогосподарським ТОВ "Ірен-Агронатурпродукт" за договором купівлі-продажу, укладеним з ВАТ "Фармація" (т.1, а.с. 32-38).

Згідно договору купівлі-продажу від 10.11.06 р. сільськогосподарське ТОВ "Ірен-Агронатурпродукт" продало будинок ОСОБА_7, який здійснив відповідну державну реєстрацію (т.2, а. с. 165-166, 167, 168). В п. 1 вказаного договору вказано що ОСОБА_7 придбав аптеку

№176, що знаходиться в АДРЕСА_1. Вказаний об'єкт нерухомості належить продавцю на підставі Договору купівлі-продажу № 21/1, укладеного між ВАТ "Фармація" та С/Г ТОВ "Ірен-Агронатурпродукт" 24.12.2002 р., зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 11695647, номер запису 3071 в книзі 58неж-14, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12435111, виданого Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 08.11.2006 року. В п. 7 договору купівлі-продажу вказуються обмеження щодо використання приміщення будівлі під виробництва, склади та сховища. Вказані заборони стосуються будівлі, яка є насамперед нежилою. Тобто об'єкт був зареєстрований як нежиле приміщення, і його було продано як нежиле.

Право власності позивача ОСОБА_7 на нежитлову будівлю - аптеку №176, зареєстровано у КП "ОМБТІ та РОН" 17 листопада 2006 року, реєстраційний номер 11695647, номер запису:3071, в книзі:59неж-87 (т.2, а.с. 168).

Технічний паспорт від 08.11.06 р., складений напередодні укладення вищевказаного договору купівлі-продажу між сільськогосподарським ТОВ "Ірен-Агронатурпродукт" та ОСОБА_7, вказує, що його було складено відносно будівлі аптеки № 176 по АДРЕСА_1 Житлові приміщення в даному технічному паспорту не вказуються (т. 1, а. с. 102 - 107).

13.12.06 р. між ОСОБА_7 та Управлінням було укладено охоронний договір № 13-12/Н-1 (т.1, а. с. 17 - 21). Відповідно до п. 1 охоронного договору, власник (ОСОБА_7С.) бере на себе зобов'язання щодо охорони будівлі-пам'ятки на АДРЕСА_1 (колишня дача, корпус № 7 санаторію ім. Чкалова, аптека № 176). Власник зобов'язується: - не робити будь-яких прибудов до пам'ятки, не переробляти її як зовні, так і в середині (п. 6); - своєчасно проводити поточний та капітальний ремонт пам'ятки (її частини) (п. 10); - проводити реставраційні, ремонтні та інші роботи відповідно до науково-проектної документації, затвердженої в установленому порядку, за письмовим дозволом органу охорони (п. 11). Зі змісту вказаного охоронного договору вбачається, що під охорону взято об'єкт, який в колишньому був дачею, потім корпусом санаторію та аптекою. З охоронного договору вбачається що предметом охорони є пам'ятка містобудування та архітектури, який не є жилим будинком на час його укладення. П. 26 охоронного договору передбачено, що всі зміни, доповнення і додатки до зазначеного договору дійсні лише після їх виконання в письмовому вигляді і підписання уповноваженими на це особами.

Статтями 6, 24 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що до повноважень органів охорони культурної спадщини обласних державних адміністрацій належить, зокрема: - визначення меж територій пам'яток місцевого значення та затвердження їхніх зон охорони; - встановлення режиму використання пам'яток місцевого значення, їхніх територій, зон охорони; - укладення охоронних договорів на пам'ятки. Використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичної, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо Режим використання пам'яток встановлюють обласні державні адміністрації щодо пам'яток місцевого значення. Забороняється змінювати призначення пам'ятки, її частини та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.01 р. № 1768 був затверджений "Порядок укладення охоронних договорів на пам'ятки культурної спадщини" (далі - Порядок). В п. 1 Порядку вказано, що охоронний договір встановлює режим використання пам'ятки культурної спадщини. В охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам'ятки, види і терміни виконання реставраційних,

консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам'яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини (п. 5). Власник пам'ятки повинен забезпечити виконання режиму використання пам'яток та пов'язаних з ним будівель (п. 7). Пунктом 8 Порядку передбачено, що зміни до укладених охоронних договорів, погоджені з відповідним органом охорони культурної спадщини, вносяться шляхом укладення додаткових угод і набирають чинності з моменту їх підписання.

В п. 5 Охоронного договору, зазначеному в Додатку до Порядку, вказано: " 5. Використовувати пам'ятку (частину пам'ятки)__________________ виключно під ____________________________".

(назва) (точно вказати вид використання)

Таким чином, відповідно до наявних у справі матеріалів встановлено, що спірна будівля - пам'ятка містобудування та архітектури, розміщена за адресою: АДРЕСА_1 була побудована як дача. Однак, після націоналізації на початку 1920 р. і до 1976 р. будівля використовувалася як один із корпусів санаторію ім. В.П.Чкалова. У 1991 р. за рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів спірний об'єкт нерухомості взято під охорону як пам'ятку містобудування та архітектури місцевого значення - колишню дачу. Протягом 1976 - 2002 р.р. будівля використовувалася як приміщення аптеки № 176, яка була розташована на території санаторію ім. Чкалова. В подальшому у 2002 р. аптеку було придбано сільськогосподарським ТОВ "Ірен-Агронатурпродукт", яке у свою чергу в 2006 р. продало аптеку ОСОБА_7. Доказів того, що протягом вказаного періоду будівля за законодавством України увійшла до складу житлового фонду як жилий будинок не надано. Тому колегія суддів не приймає доводи позивача ОСОБА_7 про відсутність доказів переведення спірної будівлі із жилої в нежиле.

За вказаних обставин, вказаний об'єкт нерухомості - пам'ятка містобудування та архітектури місцевого значення у встановленому діючим законодавством порядку не визнано жилим будинком, тому за змістом ст. 381 ЦК України вказаний об'єкт не може бути визнаний садибою.

Хибним є й висновок суду першої інстанції про те, що використання поняття "аптека № 176" в правовстановлюючих документах, зокрема, в охоронному договорі на пам'ятку культурної спадщини № 13-12/Н-1 від 13.12.2006 р., по відношенню до пам'ятки культурної спадщини, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 яка є об'єктом права приватної власності ОСОБА_7, суперечить чинному законодавству України.

Пояснення позивача ОСОБА_7 про те, що в ухвалах апеляційного суду Одеської області від 25.06.14 р. та від 27.06.14 р., постановленим по іншім справам, вказано, що зазначена пам'ятка архітектури є жилим будинком з моменту його спорудження не приймаються до уваги, виходячи з положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України. У справах, за результатами розгляду якої були апеляційним судом Одеської області були постановлені ухвали від 25 червня 2014 р. та від 27 червня 2014р., склад осіб які беруть участь у справі, інший ніж по даній справі (т.1, а.с. 198-203, т. 2, а.с. 198-204).

Таким чином, визнаючи нежитлове приміщення будівлі, яка належить позивачу ОСОБА_7, житловим, суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції.

Також з матеріалів справи вбачається, що будівля колишнього корпусу № 7 санаторію ім. Чкалова (аптеки №176) та прилегла до неї земельна ділянка розташована на території парку-пам'ятки садово-паркового мистецтва, який є об'єктом природно-заповідного фонду, наданої для експлуатації та обслуговування будівель санаторію на підставі Державного акту на право постійного користування землею, зареєстрованого в Книзі записів актів на право постійного

користування землею №227 від 30 серпня 2002 року (т.2, а.с. 115-117, 149-151).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Одеського обласної ради народних депутатів від 18 травня 1972 року за № 234 "Про віднесення пам'яток природи області до заповідних територій згідно нової класифікації" парк санаторію ім. Чкалова в АДРЕСА_1 є парком-пам'яткою садово-паркового мистецтва місцевого значення.

Згідно з типовим охоронним зобов'язанням від 28 листопада 2001 року парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва "Парк санаторію ім. Чкалова" площею 17,9040 га, охороняється яка національне надбання клінічним санаторієм ім. В. П. Чкалова (т.2, а.с. 155-156).

Тобто земельна ділянка, яка розглядається в паспорті на комплекс "Садиба Гершенкопа-Санца", є не частиною садиби, а об'єктом природно-заповідного фонду, про що свідчить паспорт об'єкта культурної спадини - садиба Гершенкопа-Санца, вид архітектура, садове-паркове мистецтво, де зазначено, що його власником та користувачем є Клінічний санаторій ім. В.П. Чкалова (т.1, а.с. 23) .

Як вбачається з п. 1 договору купівлі-продажу віл 10 листопада 2006 року аптека №176 розташована на земельній ділянці, площа якої не визначена та яка знаходилася у фактичному користуванні продавця - С/Г ТОВ "Ірен-Агронатупродукт" (т. 2, а.с. 165).

Згідно із чч. 1 та 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

На підставі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували відведення колишнім власникам, зокрема, С/Г ТОВ "Ірен-Агронатупродукт" та позивача ОСОБА_7 в встановленому законом порядку земельної ділянки під будівлю колишнього корпусу № 7 санаторію ім. Чкалова (аптеки №176), її розмір та визначали її межі із суміжними землекористувачами, зокрема парка-пам'ятки садово-паркового мистецтва "Парк санаторію ім. Чкалова", а також дані земельно-кадастрової документації.

При передачі у квітні 1976 року приміщення будівлі - санаторного корпусу №14Б від Санаторія ім. В.П. Чкалова до аптечного управління виконкому Одеської обласної ради, прилегла до будівлі земельна ділянка не передавалась, що вбачається з акту від 06 квітня 1976 року (т.2, а.с. 126).

В пункті 7 вказаної постанови Пленуму Верховний Суд України роз'яснив, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існу вав до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або ство рюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкоду вання заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вима гати відшкодування завданої цим моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК).

За змістом ч. 2 ст. 152 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавлен ням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завда них збитків.

Частина 3 ст. 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що пору шують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспо рюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду із позовною заявою, позивач ОСОБА_7 фактично просив виділити і від вести йому земельну ділянку з цільовим призначенням землі історико-культурного призначення,

За положеннями частин 1-3 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земель них ресурсів.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користуван ня і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, райо нів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Проте до компетен ції суду не належить право розпоряджатися землею територіальної громади, право на відведення земельної ділянки та визначення цільового призначення земельної ділянки.

Як вже зазначалось, що у зазначеній обліковій документації (паспорті) корпус №7 фігурує не як самостійний об'єкт, а складова комплексу пам'яток "Садиба Гершенкопа-Санца". Однак у складі паспорту на комплекс (щойно виявлений об'єкт культурної спадщини "Садиба Гершенкопа-Санца") відсутня облікова документації на одну зі складових частин комплексу - парк. Саме у окремій обліковій документації на парк (як об'єкт садово-паркового мистецтва) повинні зазначатися відомості про площу та межі території, на якій він розташовується, а також подаватися опис парку та визначення його історико-культурної цінності (предмет охорони). Тобто на сьогодні відсутнє обґрунтування необхідності виділення декількох дерев, що ростуть поблизу будівлі колишнього корпусу № 7, у окремий об'єкт культурної спадщини - парк.

Колегія суддів звернула увагу й на те, що згідно із наявним у справі паспортом об'єкта культурної спадщини - фонтан в садибі Гершенкопа-Санца ця складова комплексу (щойно виявлений об'єкт культурної спадщини "Садиба Гершенкопа-Санца") належить Клінічному санаторію ім. В.П. Чкалова (т.1, а.с. 58).

Крім того, з моменту складання паспорту об'єкт зазнав зміни зовнішнього вигляду та технічних параметрів будівлі колишнього корпусу № 7 санаторію ім. Чкалова. В процесі самочинного переобладнання нежитлової будівлі під житло власником була вчинена по суті реконструкція об'єкту, що спричинила значну зміну об'ємно-просторової композиції будівлі та часткову втрату автентичності пам'ятки, що підтверджується матеріалами справи, зокрема технічним паспортом на нежитлове приміщення, площею 417, 1 кв.м., в буд №85 по Французькому бульвару в м. Одесі, яке належить позивачу ОСОБА_7, виготовленому КП "ОМБТІ та РОН" 29 листопада 2011 року (т.1, а.с. 157-162).

При цьому позивач ОСОБА_7 навколо нежитлового приміщення колишньої аптеки №178 з внутрішньої сторони санаторію самочинно збудував капітальний сполошний металевий паркан сірого цвіту, довжиною 39 м., що перешкоджає санаторію у вільному землекористуванні, що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2013 року, яким його зобов'язано знести вказаний металевий паркан (т. 2, а.с. 210-213).

На вищевикладені обставини й звертало увагу Управління охорони об'єктів культурний спадщини, надаючи відповіді про відмову у визнанні історичної садиби "Гершенкопа-Санца" цілісним нерухомим об'єктом культурної спадщини місцевого значення з 27 грудня 1991 року на численні заяви позивача ОСОБА_7 та інших установ, які звертались в його інтересах (т.1, 8-9, 167-168, 169).

Дійсно, згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд., але власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 2), власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 5), діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.7), та особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом (ч. 8).

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

Через категорії "межі здійснення суб'єктивних цивільних прав" та "обмеження здійснення суб'єктивних цивільних прав" у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Межі здійснення цивільних прав фактично виражаються у формулі "дозволено все, що прямо не заборонено законом", а обмеження (заборони), які мають найбільш загальний характер і які особа-власник повинна враховувати у своїй поведінці, конкретизуються у ст. 13 ЦК України.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3).

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч. 2-5 ст. 13 ЦК.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Виконання цивільного обов'язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК).

Згідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_7 при здійсненні своїх прав недодержується вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, й примушує відповідача, Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, здійнити дії, вчинення яких не є обов'язковими для неї, та які порушують положення законодавства про охорону об'єктів культурної спадщини, а також суттєво порушує права Держаного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" щодо користування та охорони парка-пам'ятка садово-паркового мистецтва місцевого значення "Парк санаторію ім. Чкалова", площею 17,9040 га.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_7 не доведено належними та допустимими доказами те, що Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації порушує, не визнає або оспорює його права.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушує права позивача у справі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, вимоги позивача ОСОБА_7 є незаконними, необґрунтованими й не підлягають задоволенню.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ст. ст. 3, 10, 60, 179, 212, 213, 214. 215 ЦПК України, нори матеріального права, а саме, ст. ст. 15, 319, 381 ЦК України, положень Закону України "Про охорону пам'яток культурної спадщини", у відповідності до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й скасування ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги Управління охорони культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, Держаного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" Міністерства охорони здоров'я, та заяви прокуратури Одеської області та прокуратури Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Держаного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова про приєднання до апеляційної скарги Державного закладу "Спеціалізований (спеціальний) Клінічний санаторій імені В.П. Чкалова" задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення

У задоволенні позову ОСОБА_7 до Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації про визнання історичної садиби "Гершенкопа-Санца" цілісним нерухомим об'єктом культурної спадщини місцевого значення з 27 грудня 1991 року та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік