РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2015 року м.Кременчук

Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді Андрієць Д.Д.

за участю секретаря Бєлєнького О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Крім неї у квартирі також зареєстрований та проживає її колишній чоловік ОСОБА_2 Відповідач своєю агресивною поведінкою перешкоджає їй в повній мірі користуватися належним їй житлом та майном, оскільки влаштовує сварки, знищує особисті речі, погрожує їй та змінює замки, що призвело до її фактичного виселення з квартири. В добровільному порядку відповідач знятися з реєстраційного обліку та виселитися відмовляється.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд, усунути перешкоди в користуванні квартирою № 46 в буд. 63 по проспекту 50 річчя Жовтня в м. Кременчуці Полтавської області шляхом виселення ОСОБА_2; зобовязати Управління Державної міграційної служби УМВС України в Полтавській області зняти з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Пояснили, що позивач не має можливості розпоряджатись та користуватись належною їй на праві власності квартирою, оскільки відповідач чинить їй перешкоди. Зокрема, він принижує позивача, знищує її речі. На запитання суду позивач відповіла, що на даний час у неї є ключі від квартири.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 просили суд відмовити в задоволенні позову. ОСОБА_2 заперечував факт знищення речей позивача. Відповідач пояснив суду, що не чинив ї не буде чинити позивачу жодних перешкод у користуванні квартирою, якщо вона побажає в ній проживати. Представник відповідача звертала увагу суду на те, що до ОСОБА_2 не застосовувалися заходи громадянського впливу.

Третя особа Управління Державної міграційної служби УМВС України в Полтавській області в судове засідання не зявилася, надала суду клопотання про розгляд справи без участі її представника. При ухваленні рішення покладалась на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_5 в судому засіданні пояснила, що відповідач перешкоджає позивачу у користуванні квартирою, шляхом заніми замків у квартирі, спричиняє конфлікти та сварки.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, приходить до наступних висновків.

Судом достовірно встановлено, що сторони по справі з 13.10.2000 року по 07.09.210 року перебували в зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу, 27.02.2001 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору дарування квартири від 27.02.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за номером 1846. Право власності позивача на дану квартиру підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу УДМС, ГУДМС України в Полтавській області від 29.09.2015 року відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 06.04.2009 року.

Отже відповідач вселився в спірну квартиру на правах члена сімї власника та у звязку з припиненням сімейних відносин з власником квартири не втратив права користування займаним приміщенням.

Позивач останні пять років проживає в домоволодінні свого сина ОСОБА_7 в с. Олефірівка, Кременчуцького району, вул. Берегова, 18 А, однак заявляє про свій намір проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач, який на даний час проживає у даній квартирі, забезпечив позивача необхідним комплектом ключів від вхідних дверей, що надає їй можливість безперешкодного доступу до вказаного помешкання.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У силу ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно до ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Ч.4 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій щодо неможливості для інших осіб проживання з ним в одній квартирі, будинку і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. При цьому, неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання.

Водночас, статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На підставі аналізу наведених положень законодавства та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем систематичного порушення відповідачем правил соціалістичного співжиття, що роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а також безрезультатність заходів запобігання і громадського впливу.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження застосування до відповідача заходів запобігання і громадського впливу.

Наявна в матеріалах справи відповідь Кременчуцького МВ УМВС України в Полтавській області не може бути розцінена судом як заходи запобігання і громадського впливу, оскільки правоохоронними органами не було встановлено обставин, з яких можна було б зробити висновок про систематичне порушення відповідачем правил співжиття.

Право на звернення до суду за захистом передбачено ч.1 ст.3 ЦПК України та встановлюється, що кожна особа має право в порядку встановленому кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом не встановлено фактів, які б свідчили про систематичне вчинення відповідачем ОСОБА_2 дій, які б унеможливлювали спільне проживання з позивачем в одному помешканні.

За таких обставин, суд не вбачає правових підстав, визначених ст. 116 ЖК УРСР для виселення відповідача.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Також суд вважає безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1 про зняття відповідача з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 і відмовляє в їх задоволені.

Керуючись ст.ст. 14, 57-59, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд міста Кременчука шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: