Ухвала

іменем україни

3 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору удаваним, визнання квартири спільним сумісним майном та розподіл квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з

указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебуваючи

у шлюбі з ОСОБА_4, ними була придбана квартира АДРЕСА_3 та зазначила, що 12 січня 2004 року, під час продажу зазначеної квартири, ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_4 договір дарування, на підставі якого останній зареєстрував право власності на спірну квартиру на своє ім'я.

Посилаючись на наведене, позивач просила суд визнати

договір дарування удаваним, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку вищевказаної квартири.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від

25 вересня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня

2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 м. Краматорськ Донецької області, укладений 12 січня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Визнано квартиру № 60, розташовану за вказаною адресою, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 5 листопада 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб.

Перебуваючи у шлюбі сторони стали власниками квартири АДРЕСА_1.

12 січня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири № 60 за вказаною адресою, на підставі якого останній зареєстрував право власності на спірну квартиру на своє ім'я.

22 січня 2014 року шлюб між позивачем та ОСОБА_4 було розірвано.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, апеляційний суд обґрунтовано посилався на те, що волевиявлення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було спрямоване на виникнення права власності на спірне майно, як такого, що придбане за рахунок їх спільних коштів, а також з того, що покупцями спірної квартири є подружжя, оскільки останні фактично уклали договір купівлі продажу квартири, за яку ОСОБА_5 отримав обумовлену грошову суму.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Із копії розписки від 12 січня 2004 року вбачається, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 3 100 доларів США в якості оплати за продану квартиру АДРЕСА_2 у

м. Краматорську Донецької області (а.с. 10).

Встановлюючи, що між вказаними сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу квартири, суд апеляційної інстанції правильно посилався на вищевказані докази, надані позивачем, в тому числі на пояснення ОСОБА_5, який підтвердив, що він з ОСОБА_4 підписали договір дарування квартири саме для зменшення суми оплати спірної квартири при її оформленні (реєстрації права власності).

Таким чином, з урахуванням зазначених обставин апеляційний суд дійшов вірного висновку, що договір дарування квартири відповідно до вимог ст. 235 ЦК України є удаваним.

Отже, правильними є висновки апеляційного суду про те, що спірна квартира № 60 за вказаною адресою набута сторонами за час шлюбу та за їх спільні кошти і вона належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому їх частки у цьому майні є рівними, що узгоджується із вимогами

ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України та ст. 368, 372 Цивільного кодексу України.

Також, вирішуючи питання про застосування строків позовної давності в межах яких позивач звернулась до суду за захистом свого права, апеляційним судом надано правильну оцінку тому, що ОСОБА_3 дізналась про порушення її прав тільки у січні 2014 року, під час розгляду справи про усунення перешкод у користуванні власністю за позовом ОСОБА_4 (а.с. 62), тому зроблено вірний висновок про звернення позивача до суду в межах цього строку.

Крім цього, матеріали справи не містять письмової заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дотримався встановленого

ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, з'ясував усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, тому судове рішення відповідає вимогам

ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги, стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції, та не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов В.М. Коротун А.В. Маляренко О.В. Ступак