Номер провадження: 22-ц/785/4956/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

При секретарі: Добряк Н.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Одеській області про визнання недійсними довіреності договору купівлі-продажу, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, зобовязання зняти з державної реєстрації, визнання права власності на автомобіль та зобовязання зареєструвати автомобіль,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014р. ОСОБА_5 звернулась до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Одеській області (далі-УДАЇ Одеської області) про визнання недійсними довіреності, правочину купівлі-продажу, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, зобовязання зняти з державної реєстрації, визнання права власності на автомобіль та зобовязання зареєструвати автомобіль.

ОСОБА_5 зазначала, що їй на праві власності належав автомобіль марки Nissan Qashqai, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

19.03.2014р. вона під психологічним тиском з боку ОСОБА_2 вимушена була проти своєї волі підписати довіреність на його їмя у нотаріуса на право розпоряджання автомобілем.

На підставі цієї довіреності ОСОБА_2, діючи від її імені, 21.03.2014р. за договором купівлі-продажу продав автомобіль своєму батькові - ОСОБА_3

05.09.2014р. вона скасувала у нотаріуса довіреність від 19.03.2014р., проте право власності на автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3 А,П., чим були порушені її майнові права.

Посилаючись на ці обставини, позивачка з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 216, 231, 238, 317, 321, 387, 392 ЦК України, просила: визнати недійсними нотаріально посвідчену довіреність від 19.03.2014р., договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 21.03.2014р. та свідоцтво про реєстрацію автомобіля за ОСОБА_3; зобовязати УДАЇ Одеської області зняти автомобіль з державної реєстрації за ОСОБА_3; визнати право власності на автомобіль за нею та зобовязати УДАЇ Одеської області зареєструвати автомобіль на ії імя.

Відповідачі та їх представник позов не визнали, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31.03.2015р. позов ОСОБА_5

А.А. задоволено частково: визнано недійсними - довіреність від 19.03.2014р. на імя ОСОБА_2 та укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договір купівлі - продажу автомобіля від 21.03.2014р. й свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на імя ОСОБА_3; визнано за ОСОБА_5 право власності на зазначений автомобіль; в решті позову відмовлено.

У апеляційній скарзі представник відповідачів, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, неповне зясування усіх обставин справи, ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяння повному, обєктивному та неупередженому розгляду справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про повну відмову у задоволенні позову.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5, указуючи на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу відхилити та залишити рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та визнаючи довіреність від 19.03.2014р., договір купівлі-продажу автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_3 недійсними на підставі ст. 231 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що як установлено ним, наміру продавати автомобіль позивачка не мала, що довіреність, яку вона видала ОСОБА_2 19.03.2014р. була проти її справжньої волі, унаслідок застосування до неї в період з 22.02.2014р. по 19.03.2014р. психологічного тиску з боку останнього, повязаного з вчиненням ОСОБА_2 психологічного й фізичного тиску до її матері ОСОБА_6, що доведено поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8А та письмовими доказами.

Згідно ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України у п.21 постанови №9 від 06.12.2009р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснив, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сімї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обовязково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

За таких обставин, суд першої інстанції, зясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані докази, давши їм належну правову оцінку, вірно визнав, що страх та побоювання позивачки за стан здоровя рідних, унаслідок психологічного тиску й спроби застосування фізичної сили з боку відповідача ОСОБА_9А до її матері, примусили ОСОБА_5 до вчинення нею правочину та видачі відповідачу ОСОБА_2 довіреності на право розпорядження її автомобілем, що є підставою для визнання довіреності на імя ОСОБА_2 та укладеного ОСОБА_2 на її підставі договору купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_3П й виданого свідоцтва про реєстрацію автомобіля на останнього, недійсними.

Такі висновки суду є правильними, вони достатньо мотивовані й підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи, відповідають вимогам закону та дійсним обставинам справи, рішення суду в цій частині, що оскарджується, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для залишення зазначеної частини рішення без змін.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі представником відповідачів та висловлені ними в судовому засіданні, зводилися до твердження, що 22.02.2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу цього автомобіля, за що він сплатив позивачці 22 500 доларів США., про що позивачка власноручно написала розписку, видала техпаспорт на автомобіль та ксерокопію свого паспорту, однак, суд зібраним щодо цього доказам дав невірну оцінку.

Ці доводи є необґрунтованими. З матеріалів справи вбачається, що пояснення ОСОБА_2 про укладення 22.02.2014р. договору купівлі-продажу спірного автомобіля та сплату за нього 22 500 грн. обєктивно нічим не підтверджені. В той же час висновки суду про відсутність такого правомірного правочину між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є неподання належних письмових доказів про це й обєктивно підтверджується тим фактом, що саме в цей день мати позивачки була затримана та доставлена до Шевченківського відділення міліції м. Одеси, і як стверджують апелянти у апеляційній скарзі, щодо матері позивачки ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8, які працювали приватними маклерами проводилося досудове розслідування, яке було порушено за фактом шахрайського заволодіння ОСОБА_6 та ОСОБА_8 грошовими коштами ОСОБА_2, шляхом укладання договору купівлі-продажу кв. №242 у житловому будинку за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 81, спричинивши потерпілому збитки на суму 373 500 грн.

З поясненнь позивачки ОСОБА_5, показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та частково з поясненнь відповідача ОСОБА_2 убачається, що саме з цього дня останній почав вимагати від матері позивачки повернути гроші, передати йому автомобіль, в іншому випадку вона сяде і надовго, й саме у звязку з погрозами ОСОБА_2, що мали місце в період з 22.02.2014р по 19.03.2004р., позивачка була вимушена передати йому ключі, технічний паспорт та сам автомобіль, оформлювати документи на автомобіль, у тому числі і у нотаріуса, проте грошей за автомобіль позивачка не одержувала.

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_5, починаючи з 05.03.2014р., неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами, в яких повідомляла про злочинні дії ОСОБА_2 та працівників міліції, щодо її матері, неї самої та її майна, але її заяви не знайшли відповідного реагування.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 22.02.2014р. о 22 год. 08 хв. була доставлена до Шевченківського ВМ Приморського РВ Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області та щодо неї за заявою ОСОБА_2 проводиться досудове розслідування за ст. 190 ч.4 КК України.

Наведені докази та обстановка, яка склалася при оформлені позивачкою розписки від 22.02.2014р. та довіреності на вказаний автомобіль, обєктивно та беззаперечно свідчать, що вказану розписку та правочин (довіреність від 19.03.2014р) позивачка склала з вадами волі, а тому укладеній на її підставі договір купівлі - продажу і свідоцтво про реєстрацію права власності на автомобіль за ОСОБА_3- всі ці правочини є недійсними з моменту їх укладання.

Інші доводи вищевикладене не спростовують, вони не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалене рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи, що відповідачі оспорюють право власності позивачки на спірний автомобіль, суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 292 ЦК України правильно задовольнив вимоги ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на автомобіль.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для його скасування, як про це йдеться мова у апеляційній скарзі, немає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

ОСОБА_10

ОСОБА_11