УХВАЛАІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Шепелюк Раїса Юріївна, про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що 20 жовтня 1987 року між ним та ОСОБА_5 укладено шлюб.

Спільних дітей у сторін немає.

5 листопада 1996 року у період перебування в шлюбі був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно із яким ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6, придбали у рівних частках квартиру АДРЕСА_1, яка складається із двох житлових кімнат, житловою площею - 23,2 кв.м., та підсобних приміщень.

Згідно із договором дарування від 17 листопада 2004 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв у дар 1/2 частину вищезазначеної квартири.

6 січня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування спірної квартири.

14 жовтня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 відмовляється від розподілу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою, не визнає його право на квартиру АДРЕСА_1, з урахуванням уточнень просив визнати недійсними договори купівлі-продажу та дарування указаного майна і визнати за ним право власності на Ѕ його частину.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року, уточнені позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано недійсним договір дарування від 17 листопад 2004 року на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Визнано недійсним договір дарування від 6 січня 2009 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, із висновком якого погодився апеляційний суд, правильно застосувавши положення ст.ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України, ст.ст. 57, 60, 63, 65, 68, 69-71 СК України, ст.ст. 15, 16, 369, 372, 392 ЦК України, враховуючи роз'яснення, висловлені у постановах Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1998 року № 16 та «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, на підставі поданих сторонами доказів, виходив із того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без згоди позивача розпорядилися часткою квартири, яка йому належала, при укладенні договорів дарування від 17 листопада 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та від 6 січня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Колегія суддів погоджується із таким висновком.

За змістом ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Крім того, підставою для скасування рішення є порушення лише тих процесуальних норм, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Та обставина, що в матеріалах справи відсутня копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не впливає на правильність рішення, оскільки цю обставину визнала у судовому засіданні і сама ОСОБА_5

До того ж, у справі наявні інші докази, з яких убачається, що сторони перебували у шлюбі саме з 20 жовтня 1989 року (а.с. 43-43).

Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції, та не спростовують висновків судів і не дають підстав вважати, що ними при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про часткове задоволення позову.

Виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст. 11 ЦПК України, та заявлених позовних вимог, рішення судів попередніх інстанцій є правильними та законними, ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель
Судді:В.А. Черненко
С.П. Штелик