У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 1 липня 2012 року відповідач отримав від нього 1 250 000 грн у борг і зобов'язався його повернути в строк до 1 липня 2013 року, а на підтвердження укладеного договору позики надав розписку. Однак взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконав, грошові кошти не повернув, а тому просив стягнути з відповідача на свою користь 1 250 000 грн суму боргу, 294 тис. грн відсотків за договором позики, 9 365 грн 38 коп. - 3 % річних, 490 грн інфляційних втрат та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 250 000 грн суми боргу, 294 тис. грн відсотків за договором, 9 365 грн 38 коп. - 3 % річних, 490 грн інфляційних втрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати указані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню позики не виконав, а тому позивач має право на стягнення суми позики, відсотків за користування коштами, 3 % річних та інфляційні витрати.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 1 липня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики коштів, про що складено розписку. За умовами розписки ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 кошти у розмірі 1 250 тис. грн строком користування до 1 липня 2013 року.

Станом на серпень 2013 року ОСОБА_4 кошти не повернув.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд дійшов висновку про те, що позивачем було доведено факт позичення коштів, а відповідачем не спростовано даний факт.

Разом з тим відповідач заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, в обґрунтування якого зазначав, що ОСОБА_4 грошових коштів у позивача не брав, розписок не складав та не підписував, жодних боргових зобов'язань перед позивачем не існує, походження розписок йому не відомо.

Згідно із ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, з'ясування обставин написання боргової розписки має істотне значення для вирішення даного спору.

Проте суд на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не з'ясував обставин, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень; не врахував зазначеної вище заяви та не вирішив в установленому законодавством порядку питання про призначення в даній справі експертизи, що є також порушенням ст. ст. 144, 168 ЦПК України, а тому висновок суду про задоволення позову є передчасним.

На порушення зазначених вимог процесуального закону апеляційний суд на зазначені обставини уваги не звернув, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, суд першої інстанції не виконав обов'язок, покладений на нього процесуальним законом, не з'ясував обставин справи та дійшов висновків, які не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права. Апеляційний суд не звернув уваги на порушення, які допущені судом першої інстанції, при розгляді справи в апеляційній інстанції, а тому ухвалені у справі судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко