УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Гримич М.К., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення боргу за договорами банківського вкладу, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення боргу за договорами банківського вкладу (депозиту) в іноземній валюті в розмірі 26 291,83 доларів США та у Національній валюті України в розмірі 104 284 грн 93 коп.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що упродовж 2009-2012 років між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено ряд договорів банківського вкладу на підставі яких банк відкрив ОСОБА_6 депозитні рахунки, на які останньою внесено грошові кошти в іноземній валюті в загальному розмірі 26 тис. доларів США. На підставі договору про відступлення права вимоги від 21 травня 2014 року до ОСОБА_6 перейшло право вимоги по договору банківського вкладу, укладеному 25 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8, згідно умов якого на депозитному рахунку було розміщено 100 тис. грн.

14 травня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 направили на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги про дострокове розірвання договорів та повернення коштів, проте банк відмовився повернути ОСОБА_6 кошти, посилаючись на окупацію території Автономної Республіки Крим, а вимогу ОСОБА_8 взагалі залишив без розгляду.

Позивач вважає вказані дії відповідача такими, що суперечать вимогам закону і тому просила суд стягнути суми депозитів та нараховані проценти в судовому порядку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами встановлено наступні обставини.

Упродовж 2009-2012 років на території Автономної Республіки Крим в м. Євпаторії між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено ряд договорів банківського вкладу.

Так: 14 травня 2009 року сторони уклали договір (вклад «Стандарт»), за умовами якого ОСОБА_6 розмістила на депозитному рахунку вклад в сумі 5 тис. доларів США на 1 місяць під 11 % річних (а. с. 9-10, 11, 12); 28 лютого 2011 року сторони уклали договір (вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою), за умовами якого ОСОБА_6 розмістила на депозитному рахунку вклад в сумі 5 тис. доларів США на 3 місяці під 7,75 % річних (а. с. 13-14, 15); 28 квітня 2011 року шляхом акцептування ПАТ КБ «ПриватБанк» пропозиції ОСОБА_6 було укладено договір банківського вкладу, що підтверджується заявою на оформлення вкладу «Стандарт» з щомісячною виплатою процентів, за умовами вказаного договору ОСОБА_6 розмістила на депозитному рахунку вклад в сумі 5 тис. доларів США на 3 місяці під 7,25 % річних (а. с. 16, 17); 06 серпня 2012 року сторони уклали договір «Стандарт», за умовами якого ОСОБА_6 розмістила на депозитному рахунку вклад в сумі 11 тис. доларів США на 366 днів під 8,5 % річних (а. с. 18-10, 20).

25 жовтня 2012 року шляхом акцептування ПАТ КБ «ПриватБанк» пропозиції ОСОБА_8 на території Автономної Республіки Крим в м. Євпаторії було укладено договір банківського вкладу, що підтверджується заявою на оформлення вкладу «Депозит+, 6 міс.». За умовами вказаного договору ОСОБА_8 розмістила на відкритому в ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитному рахунку вклад в сумі 100 тис. грн під 17 % річних (а. с. 21, 22, 23). Умовами вказаного договору також передбачено автоматичне продовження його строку при відсутності заяви клієнта про відмову від продовження строку.

Згідно з договором відступлення права вимоги від 21 травня 2014 року ОСОБА_8 передала ОСОБА_6 право вимоги за вказаним вище договором банківського вкладу від 25 жовтня 2012 року(а. с. 36-39).

У травні 2014 року позивач по справі ОСОБА_6 та первісний кредитор ОСОБА_8 направляли на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги про дострокове розірвання договорів банківського вкладу та повернення коштів (а. с. 28-33).

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовив позивачу ОСОБА_6 у поверненні суми депозиту та процентів, посилаючись на припинення своєї діяльності на території Автономної Республіки Крим у зв'язку з окупацією, а вимогу ОСОБА_8 не розглянув.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності на час розгляду справи невиконаних грошових зобов'язань ПАТ КБ «ПриватБанк» перед вкладником ОСОБА_6 Суд також послався на законодавство Російської Федерації, наявність організації «Фонд захисту вкладників» яка взяла на себе зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати у тому числі клієнтам Кримських філій ПАТ КБ «ПриватБанк», і те, що виплата компенсацій вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк» буде здійснюватися за рахунок майна відповідача на території Автономної Республіки Крим. Фактично суд першої інстанції дійшов до висновків, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі і позивач з даним позовом може звернутися до Російської Федерації як до держави, що здійснює окупацію.

Апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи суду першої інстанції про неналежного відповідача у справі та встановив, що вказані вище договори укладалися між фізичними особами та юридичною особою ПАТ КБ «ПриватБанк», місцезнаходження якої розташовано у м. Дніпропетровську, а відтак покладення на філію банку відповідальності щодо неповернення грошових коштів за договорами банківського вкладу не ґрунтується на нормах Закону, зокрема ст. 95 ЦК України.

Разом з тим, апеляційний суд взяв до уваги те, що на підтвердження заявлених ОСОБА_6 позовних вимог останньою надано довідку від 13 травня 2014 року, що була видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк», з якої вбачається, що ОСОБА_6 має 5 рахунків в іноземній валюті, на яких знаходяться грошові кошти в загальній сумі 26 291,83 доларів США. Дана довідка на думку апеляційного суду не може слугувати належним та допустимим доказом у розумінні ст. 60 ЦПК України, на підтвердження існування на час розгляду справи невиконаних грошових зобов'язань відповідача перед позивачем оскільки номери рахунків позивача та дати їх оформлення, зазначені у вищевказаній довідці, не співпадають з номерами рахунків та датами їх відкриття, зафіксованими у наданих позивачем депозитних договорах.

Крім того, апеляційний суд встановив, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що договір відступлення права вимоги від 21 травня 2014 року за яким ОСОБА_8 передала ОСОБА_6 право вимоги за договором депозиту (банківського вкладу) від 25 жовтня 2012 року було укладено сторонами з дотриманням норм діючого законодавства.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду вважала, що позивач не довела наявності у неї права на звернення до суду з даним позовом та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Такі висновки апеляційного суду є передчасними.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до п. 2. 1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України № 516 від 03 грудня 2003 року (далі - Положення № 516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення № 516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України № 566 від 30 грудня 1998 року, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів;

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

Пунктом 3.3 Глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ / заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

В порушення зазначених нормативних актів, вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України № 566 від 30 грудня 1998 року, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного Банку України № 174 від 01 червня 2011 року, а також вимог ч. 2 ст. 27, ст. ст. 58-59, 64 ЦПК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням, тощо.

Банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов'язань перед позивачем за вказаними вище договорами від: 14 травня 2009 року; 28 лютого 2011 року; 28 квітня 2011 року; 06 серпня 2012 року, не спростував відомостей про відкриття по таких договорах особових рахунків, наявності платіжних банківських документів про внесення вкладів позивачем на загальну суму 26 тис. доларів США (а. с. 9-20).

Апеляційний суд при розгляді справи обмежився лише правовим аналізом зазначеної вище довідки від 13 травня 2014 року, що була видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк», та дійшов до передчасних висновків про недоведеність позову, незважаючи на викладені вище обставини.

Крім того, висновки апеляційного суду що договір відступлення права вимоги від 21 травня 2014 року не відповідає нормам діючого законодавства, як наслідок не породжує прав і обов'язків його сторін, є безпідставними, оскільки рішення апеляційного суду не містить посилки не конкретні норми права на підставі яких суд дійшов до таких висновків (ст. ст. 512-517 ЦК України).

У зв'язку з наведеним, апеляційним судом порушено принципи закріплені ст. 303 ЦПК України та допущено ухвалення у справі судового рішення, яке суперечить вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України. Оскаржуване в касаційному порядку рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:М.К. Гримич В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська