_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/448/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Маломуж А.І.

за участю секретаря - Месропянцевої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про поділ майна подружжя та визнання права власності»,

ВСТАНОВИВ:

12.08.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій з урахуванням уточнень просить суд поділити спільне майно, яке складається з житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул.. Недєліна, 54-Б між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Одеса, вул.. Недєліна, 54-Б за кожним. Припинити право власності ОСОБА_2 на житловий будинок, який розташований за адресою6 м. Одеса, вул. Недєліна, 54-Б.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м.Одеси 27.07.2001 року, про що в книзі реєстрації актів зроблено відповідний актовий запис.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.11.2011року шлюб між ними було розірвано.

За період перебування у шлюбі, як вказує ОСОБА_1, вони з відповідачкою набули нерухоме, а саме: житловий будинок №52-54 по вул.. Недєліна у м.Одесі. Будинок був у такому стані, що проживати в ньому було неможливо. Під час перебування у шлюбі будинок був повністю оновлений, повністю відремонтовані старі стіни, підлога тощо. Всі будівельні роботи, як вказує позивач проводилися ним особисто. До розірвання шлюбу, відповідач переоформила фактично новостворений будинок на своє імя і тримала відповідні документи, житловому будинку присвоєно адресу: м. Одеса, вул.. Недєліна, 54-Б.

У зв'язку з тим, що у добровільному порядку розподілити житловий будинок не вдається можливим, оскільки відповідачка мешкає у цьому будинку та створює йому перешкоди для проживання, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом.

У судове засідання представник позивач не зявився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

У судове засідання відповідач не з'явилась, просила розглядати справу за її відсутності, надала заперечення, в яких вказувала, що між позивачем та нею було досягнуто усну домовленість, відповідно до якої ОСОБА_1 виїджає з будинку та не висуває вимог щодо будинку, де вони проживали, натомість ОСОБА_2 відмовляється від своєї частки на автомобільі НОМЕР_1, НОМЕР_2 та FIAT PUNTO д/н НОМЕР_3.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у позові, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 27 липня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №2-6860/11 від 23.11.2011р. шлюб був розірваний (а.с.5).

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 29 жовтня 2010 року обєкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Недєліна, 54-Б в цілому належить гр. ОСОБА_2 на праві приватної власності. Свідоцтво видане на підставі розпорядження КРА ОМР від 25.10.2010 року №854 замість договору дарування від 18.11.2006 року, посвідченого ОСОБА_3, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу.( а.с.101)

15.11.2010 року вищевказаний обєкт нерухомості було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с. 102).

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 11) поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 71 СК України вказує, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Згідно п. 23 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до договору дарування від 18.11.2006 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 будинок за адресою : м. Одеса, вул. Недєліна, 52-54, тобто 1/10 частину домоволодіння.

Таким чином, суд зазначає, що ОСОБА_2 спірне майно належить на теперішній час (в результаті виділення після дарування частини домоволодіння в окрему одиницю) на підставі свідоцтва про право власності, яке було отримано нею замість договору дарування від 18.11.2006 року, посвідченого ОСОБА_3, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачка набула право власності на спірний будинок як першопричинно на підставі договору дарування від 18.11.2006 року.

Крім того, слід зазначити, що посилання позивача на те, що він повністю оновив та відремонтував даний будинок нічим, окрім наявними фотокартками не підтвердив. Так, в матеріалах справи відсутні чеки, квитанції, накладні на прибання будівельних матеріалів, докази доставки цих матеріалів тощо.

Суд не приймає до уваги показання свідків з питання того за чиї кошти робився ремонт будинку як зі сторони позивача так і відповідача, оскільки вони є суперечнимим та протилежними. Проте, судом приймається до уваги пояснення свідків з питання того, що як позивач так і відповідач протягом сімейного життя працювали та отримували кошти на утримання сімї, що не заперечувалося сторонами по справі. Також, свідок ОСОБА_5 м.О. повідомив, що у відповідачки була квартира та на кошти, отримані від її продажу колишня сім'я робила ремонт у спірному будинку.

З питання проживання однією сімєю чоловіка та жінки позивача та відповідача після розірвання шлюбу суд грунтується на рішенні суду від 13.11.2014 року про стягнення аліментів, де судовим розглядом встановлено, що шлюб розірвано у 2011 році та після розірвання шлюбу відповідачка не отримувала кошти на користь дитини від відповідача.

Окрім того, якщо будинок, що належить одному із подружжя за час шлюбу значно збільшився у своїй вартості за рахунок трудових або грошових затрат одного або двох з подружжя, він може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Проте, позивачем в уточненому позові не заявлено позовної вимоги про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя.

Також, податкові звіти та виписки з рахунку позивача не стосуються предмету спору, оскільки вони датуються 2012-2014 роками, тобто, коли шлюб було вже розірвано.

Також, в ході розгляду справи позивачем не було заявлено клопотань про призначення експертизи, на розгляд якої було б поставлено питання щодо визначення вартості будинку до та після його покращення, яка частина покращень у вартості всього дому.

Крім того, відповідно до звіту про оцінку майна, надану відповідачем ринкова вартість 1/10 частини домоволодіння до виділення в одиницю станом на дату дарування становила 138300,00 гривень.

Відповідно до звіту про оцінку майна житлового будинку за адресою: м.Одеса, вул. Недєліна, 54- Б станом на дату розірвання шлюбу 05.12.2011 року вартість будинку становила 257600,00 гривень.

Проте, за вказаний період часу з 2006 по 2011 рік відбулася інфляція, що також знижує відсотковий рівень зростання вартості будинку.

Відповідно до ч.1 ст. 62 СК, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз унаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна й істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості обєкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного із них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкта.

Проте аналіз наданих позивачем доказів не дає підстав вважати, що збільшення вартості спірного будинку мало місце якраз внаслідок зазначених затрат сторін на ремонт квартири та переобладнання будинку. Позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що вартість будинку істотно збільшилася саме із-за покращення якісних характеристик після проведення ремонту та його переобладнання, а не загального подорожчання даного нерухомого майна та інфляційних явищ.

Таким чином судом, враховується не доведеність позивачем його значного внеску у поліпшення будинку через відсутність відповідних доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе у задоволені позову позивача відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про поділ майна подружжя та визнання права власності» - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Маломуж А. І.