Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1259/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Петрова О. Ф.
Доповідач Головань А. М.
УХВАЛА

Іменем України

10.06.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - Голованя А.М.

суддів - Гайсюка О.В., Фомічова С.Є.

при секретарі - Дімановій Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення розрахункових сум, компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням термінів її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди і

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 03 вересня 2013 року вона працювала на посаді бармена у ФОП ОСОБА_2 та 29 травня 2014 року була звільнена за власним бажанням.

При звільненні їй за березень, квітень, травень 2014 року не виплачена заробітна плата в розмірі 2 478,95 грн. Просила стягнути вказану суму, компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 126,28 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 2000 грн. (а.с. 2,3)

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборговану заробітну плату на суму 2 478,93 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 126, 28 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 12 473, 28 грн. та на відшкодування моральної шкоди 500 грн., а всього - 15 578,51 грн. Вирішено питання розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує, зокрема, на те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки трудові права позивача порушеними не були, а рішення суду ґрунтується на неналежних доказах.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4, яка підтримала доводи скарги, заперечення позивача ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 09 вересня 2013 року ОСОБА_3, на підставі належним чином зареєстрованого договору, укладеного із ФОП ОСОБА_2 було прийнято на посаду бармена, а 29 травня 2014 року її звільнено з роботи відповідно до ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог про захист порушених трудових прав.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України всі суми, що належать працівникові до виплати від підприємства, установи, організації, повинні бути виплачені саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому платежі при звільненні, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У п.25 цієї ж постанови Пленуму зазначено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Аналогічна позиція в частині перебігу строку звернення до суду викладена і в рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, у якому суд дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, при вирішенні спорів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суду необхідно установити: 1) наявність боргу; 2) відсутність спору щодо його розміру; 3) вину підприємства; 4) дотримання позивачем трьохмісячного строку звернення до суду.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи.

За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовимипереказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Процедура виплати грошей через касу передбачена Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року № 637, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 року за № 40/10320, яке визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями).

Пунктом 3.4. цього Положення передбачено, що видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3) або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником.

У разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю, касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або у видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, то одержувачі також пред'являють паспорти чи документи, що їх замінюють, і розписуються у відповідній графі документа.(п.3.5 Положення)

Статтею 110 КЗпП України, яка узгоджується з положеннями ст. 30 Закону України "Про оплату праці", встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. До того ж власник або уповноважений ним орган зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Але, не визнаючи розмір заборгованих сум, відповідач не надав суду оригіналів розрахунково-платіжних відомостей, що засвідчували б виплату позивачу заробітної плати за березень, квітень та травень 2014 року.

Заперечуючи проти позову відповідач посилається на копії зазначених відомостей отримання зарплати, які на його думку, підтверджують виплату позивачу зарплати.

Разом з тим, позивач стверджує, що заробітну плату за вказаний період вона не отримувала, а надані суду копії платіжних відомостей є підробленими.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Отже, наявність копій платіжних відомостей та пояснення представника відповідача про те, що на підприємстві відсутні оригінали бухгалтерських документів, які б могли підтвердити відсутність заборгованості по заробітній платі у зв'язку з їхнім викраденням, не може бути беззаперечним доказом того, що заробітна плата за вказаний у позову період часу була виплачена позивачу.

Посилання відповідача на те, що ним було сплачено єдиний соціальний внесок з нарахованої позивачу заробітної плати саме по собі не свідчить про її виплату працівнику.

Оскільки, пред'являючи вимогу до відповідача, працівник не зобов'язаний доводити відсутність проведення з ним розрахунку, а саме підприємець зобов'язаний довести факт розрахунку з позивачем, то є всі підстави вважати доведеною обставину невиплати ОСОБА_3 заробітної плати за березень, квітень та травень 2014 року у розмірі 2 478,95 грн.

Таким чином, зважаючи на те, що позивача було звільнено з 29 травня 2014 року і належні їй суми не були виплачені, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по дату ухвалення судового рішення в розмірі 12 473,28 грн.

Також, суд виходячи із положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст.1, ч.1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» стягнув компенсаційні виплати, виходячи із розміру заборгованих сум, в розмірі 126,28 грн.

Крім того, судом було обгрунтовано встановлено, що невиплата заробітної плати та розрахункових сум призвела до моральних страждань позивача,

Тому, врахувавши характер та обсяг страждань, яких вона зазнала, їх тривалість суд, керуючись ст. 237-1 КЗпП, дійшов правильного висновку про стягнення грошових сум на відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 500 грн.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що суд в порушення закону не прийняв як доказ копії платіжних відомостей, не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом при вирішенні позову порушені або неправильно застосовані норми матеріального чи процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 квітня 2015 залишити без змін

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскарженою шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: