Номер провадження: 22-ц/785/4056/15
Головуючий у першій інстанції Максимович Г. В.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Погорєлової С.О., Сидоренко І.П.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з названим позовом, в якому просила суд винести рішення, яким зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права власності майном, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим в повному обсязі, виходячи з наступного.

Так, задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції, керуючись ст. 71-72 ЖК України визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1,виходячи з того, що відповідач не користувався жилим приміщенням, не звертався з проханням про вселення в жиле приміщення, а тому не проживання його в жилих приміщеннях в домоволодінні без поважних причин більше як пів року є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Однак, колегія не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції , оскільки суд не вірно визначив характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами та не застосував норму матеріального права, на підставі якої має вирішуватися

спір.

Так, судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка а також домоволодіння, яке складається з житлового будинку з прибудовою літ. А,а, котельні літ. Б, літньої кухні (дерев'яної) літ. В, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 29.12.2010 року.

У вказаному домоволодінні з 02.03.2012 року зі згоди позивачки зареєстрований відповідач ОСОБА_2.

Судом першої інстанції не враховано, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07.12.2005 року.

Встановлений факт повністю кореспондується з поясненнями позивача, що останній мешкає постійно у спірному будинковолодінні з 2001 року, безпосередньо разом зі своїми родичами побудували новий будинок, в якому зараз мешкає позивачка, а він останніх два роки через сварки вимушений проживати в літній кухні літ.В, що є складовою спірного домоволодіння відповідно технічного паспорту (а.с.12-16) що підтверджується , також, поясненнями свідків, допитаних у суді першої інстанції.

При цьому, позивач заявила вимоги про усунення перешкод в праві власності та про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням в будинковолодінні на підставі ст.ст. 116,155 ЖК України та ст.ст. 316,319,321,405 ЦК України, однак, мотивуючи їх тим, що відповідач ніколи не проживав у спірному будинку

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

При цьому, необхідно враховувати, що вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов'язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України, на що посилалась в своєму позові позивач.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певним засобам доказування не можуть підтверджуватись іншими способами доказування.

Зважаючи на дані положення норм матеріального та процесуального права , колегія вважає, що заявлені вимоги , не кореспондуються з нормами права на які посилається позивачка.

З урахуванням зібраних матеріалів справи, доводів сторін, пояснень свідків, колегія суддів встановила, що, відповідач ОСОБА_2був членом сім'ї ОСОБА_3, зареєстрований постійно у вказаному будинку зі згоди позивача, приймав безпосередню участь у реконструкції будинковолодіння, користується будинком та прилеглими спорудами по сьогоднішній день.

Враховуючи вищенаведені обставини та вимоги закону, колегія приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, передбачених ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження заявлених вимог.

Відповідно ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За встановлених обставин, колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено з грубим порушенням норм матеріального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 березня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

С.О. Погорєлова