Справа № 392/528/15-ц
Провадження № 2/392/341/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року Маловисківський районний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Березія Ю.А., при секретарі Красній Г.Г., з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мала Виска справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення позики,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом, вимагаючи стягнення з відповідача 26500 гривень позики, 31800 гривень відсотків за користування позикою та судові витрати, посилаючись на те, що 10 березня 2014 року між сторонами було укладено договір позики на суму 1000 доларів США на строк до 10 квітня 2014 року, яким передбачено нарахування відсотків за користування позикою у розмірі 10% щомісячно. Позивач стверджує про те, що відповідач своєчасно не повернула позику і порушила зобовязання.

В судовому засіданні позивач і її представник підтримали позов, посилаючись на вищевикладені обставини.

Відповідач позов не визнала, посилаючись на те, що 22 червня 2013 року вона позичила у громадянки ОСОБА_1 2000 доларів США: одну тисячу вона повернула, а одну залишалась винною. Розписку про отримання грошей в сумі 1 тисяча доларів США вона написала вдома і віддавши її ОСОБА_1 попросила повернути розписку від 22.06.2013 року на 2 тисячі доларів США, але ОСОБА_1 її не повернула, посилаючись на втрату. Відповідач стверджує, що вона не отримувала від громадянки ОСОБА_1 грошей за останньою розпискою.

Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 1046, частини 2 статті 1047, статті 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що 10 березня 2014 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно якого позичальник ОСОБА_3 отримала в борг від позикодавця ОСОБА_1 гроші в сумі 1000 доларів США під 10% до 10 квітня 2014 року, що підтверджується розпискою (а.с. 8).

Відповідач ОСОБА_3 порушила умови укладено договору і не повернула суму боргу в 1000 доларів США і нараховані відсотки в сумі 10% від отриманих за договором, що підтверджується поясненнями позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні і запереченнями відповідача ОСОБА_3, тому відповідно вимог частини 1 статті 1050 ЦК України є законні підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_3 суми боргу та відсотки за користування грішми позивача.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 оспорювала факт укладання договору позики, посилаючись на те, що грошові кошти насправді не були одержані нею від позикодавця, але ці доводи відповідача суд відкидає, враховуючи, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідач ОСОБА_3 не надала суду письмові докази, які підтверджують факт не отримання нею грошей, або повернення позики і таким чином не довела вказане заперечення.

Вирішуючи спір в частині визначення суми боргу, судом враховані наступні обставини.

Відповідно до частини 1 статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Відповідно до роздруківки банківської установи про встановлення курсу купівлі-продажу іноземної валюти за гривню, станом на 25 березня 2015 року курс долара США до гривні складав: за 1 долар США 26,5 гривень.

Таким чином, розмір заборгованості за договором позики від 10.03.2014 року становить: 1000 доларв США х 26,5 = 26500 гривень.

Крім того, в договорі позики зазначено, що відповідач ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_1 1 тисячу доларів під 10% до 10.04.2014 року.

Оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що нарахована позивачем сума відсотків за 12 місяців, тобто з 10.03.2014 року по 26.03.2015 року в 31800 гривень не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, оскільки в договорі не зазначено, що за користування позикою позичальник щомісячно повинен сплачувати 10% від суми позики.

Тому, до стягнення підлягає така нарахована сума відсотків: 26500 х 10% = 2650 гривень.

Судові витрати слід присудити позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись частиною 1 статті 192, статтею 1046, частиною 2 статті 1047, статтею 1048 ЦК України, статтями 213 215 ЦПК України,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 26500 гривень позики, 2650 гривень відсотків за користування позикою та 265 гривень сплаченого судового збору, всього 29 415 (двадцять девять тисяч чотириста пятнадцять) гривень.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 318 гривень недоплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга подається протягом 10 днів від дня отримання копії рішення.

Головуючий

суддя