провадження 2/412/2892/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору, визнання права власності та стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Дельта Банк» 15 липня 2015 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору, визнання права власності та стягнення витрат. Позивач у своєму позові посилається на те, що 01 червня 2006 року між банком ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останньому видавався кредит в сумі 106425 доларів США на придбання нерухомості у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Відповідно до договору позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Але взяті на себе зобовязання відповідач не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитними договорами терміни, утворилась заборгованість. 01 червня 2006 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між вказаним банком та відповідачем як майновими поручителями позичальника був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку банку передане нерухоме майно, а саме: квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; предмет іпотеки належить іпотекодавцю. Борг по кредитному договору відповідачем банку не погашено, банку завдані збитки. Відповідно до умов укладеного 20 травня 2013 року договору купівлі-продажу між ПАТ «Кредитпромбанк» і ПАТ «Дельта Банк», право вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, внаслідок чого позивач змінив ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (став новим кредитором) а тому зараз саме позивач має право і вимагає від відповідача погашення боргу або звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Борг за кредитним договором не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки (нерухоме майно) шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за банком та стягнення судових витрат, задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, погодився з вимогами позову, дійсно відповідач брав кредит, було укладено договори кредиту та іпотеки, але заборгованість утворилася з обєктивних причин, через тяжке матеріальне становище, від погашення кредиту він не відмовляється і зробить це при можливості. Фактично не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Зясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що 01 червня 2006 року між банком ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № 32/29/06-НВклн про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останньому видавався кредит в сумі 106425 доларів США на придбання нерухомості у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі, встановлені відсотки: 13.50% річних на купівлю нерухомості і 24% річних на споживчі цілі з кінцевим строком повернення кредиту 31 травня 2031 року. Відповідно до договору позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Але взяті на себе зобовязання відповідач не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитними договорами терміни, утворилась заборгованість. 01 червня 2006 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між вказаним банком та відповідачем як майновими поручителями позичальника був укладений договір іпотеки № 32/29/101/06-НВклн, відповідно до умов якого в іпотеку банку передане нерухоме майно, а саме: квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; предмет іпотеки належить іпотекодавцю (відповідачу) на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2006 року. Борг по кредитному договору відповідачем банку не погашено, банку завдані збитки. Відповідно до умов укладеного 20 травня 2013 року договору купівлі-продажу між ПАТ «Кредитпромбанк» і ПАТ «Дельта Банк», право вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, внаслідок чого позивач змінив ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (став новим кредитором) а тому зараз саме позивач має право і вимагає від відповідача погашення боргу або звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Борг за кредитним договором не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до умов укладеного 20 травня 2013 року договору купівлі-продажу між ПАТ «Кредитпромбанк» і ПАТ «Дельта Банк», право вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитами та забезпечувальними договорами, внаслідок чого позивач змінив ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (став новим кредитором) а тому зараз саме позивач має право і вимагає від відповідача погашення боргу або звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до зазначеного договору сторони свої зобовязання виконали повністю.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобовязання клієнта перед фактором.

Відповідно до вимог ст. 1082 ЦК України на адресу відповідача рекомендованим листом позивач надіслав повідомлення-вимогу про погашення кредитної заборгованості, але відповіді отримано не було.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України зміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до умов договору відповідач зобовязаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору, який є його невідємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобовязаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення.

Але взяті на себе зобовязання за вказаними кредитним договором позичальник не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманих кредитів та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитним договором терміни.

Ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до вказаного кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених кредитним договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

Станом на червень 2015 року заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № 32/29/06-НВклн складає 3032590 грн. 60 коп., з яких: просрочена заборгованість за сумою (тіло) кредиту 1197261.77 грн., відсотки 1574639.68 грн. і пеня 260689.15 грн. Банк звернувся до відповідача з питанням погашення вказаного боргу, але той відповів відмовою.

01 червня 2006 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 32/29/06-НВклн між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 32/29/101/06-НВклн, відповідно до умов якого в іпотеку банку передане нерухоме майно, а саме: квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; предмет іпотеки належить іпотекодавцю (відповідачу) на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2006 року.

Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до укладеного сторонами договору іпотеки від 01 червня 2006 року визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перерахованих у цьому пункті способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань у порядку, установленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

У звязку із порушенням умов кредитного договору банком на адресу відповідача було направлено вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами, має умови, згідно яких банк має право в односторонньому порядку підвищувати розмір процентної ставки. Позивач, зі свого боку погодився з такими умовами договору, підписавши кредитний договір особисто.

Надаючи грошові кошти в кредит, банком було задоволене потреби відповідачів, надавши в користування грошові кошти, при цьому передбачивши порядок та умови при яких можливі права та обовязки сторін. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил.

Відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розміри процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. По закону, який діяв на момент укладення договору, дозволялося в односторонньому порядку змінювати умови договору, якщо це було передбачено умовами самого договору (ст. 651 ЦК України).

Отже, зупинивши свій вибір на вказаному банку, відповідач погодився на умови надання кредиту та іпотеки як такі, що його влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг йому та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто відповідача і це стосується в рівній мірі і договору іпотеки.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні кредитного договору, договору іпотеки було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаних договорів сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною. Третя особа звернувся до банку з проханням про видачу кредиту, з свого боку банком потреби цієї особи було задоволено та надано кредитні кошти. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися, зокрема враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів, послуг тощо.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. ст. 1051, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобо'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідачів крім вказаних в договорі кредиту та договорі іпотеки сторін, а відповідачі цього не довели, відповіді відповідачам на їх звернення надавалися, відповідачі самі погодилися на всі умови договорів і добровільно підписали їх, твердження відповідачів про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання частини позовних вимог (про звернення стягнення на предмет іпотеки), оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 32/29/06-НВклн від 01 червня 2006 року в розмірі 3032590 грн. 60 коп. - звернути стягнення на предмет іпотеки (нерухоме майно), переданий за договором іпотеки № 32/29/101/06-НВклн від 01 червня 2006 року, яким було забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором № 32/29/06-НВклн від 01 червня 2006 року: квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 85.7 кв. м., житловою площею 63.9 кв. м., шляхом визнання права власності на цю квартиру за позивачем - ПАТ «Дельта Банк», визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 85.7 кв. м., житловою площею 63.9 кв. м., а також стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 3654 грн..

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 514, 516, 526, 625, 627, 629, 632, 1050, 1051, 1054, 1077, 1082 ЦК України, ст. ст. 33, 35, 36, 37, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 32/29/06-НВклн від 01 червня 2006 року в розмірі 3032590 грн. 60 коп. - звернути стягнення на предмет іпотеки (нерухоме майно), переданий за договором іпотеки № 32/29/101/06-НВклн від 01 червня 2006 року, яким було забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором № 32/29/06-НВклн від 01 червня 2006 року: квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 85.7 кв. м., житловою площею 63.9 кв. м., шляхом визнання права власності на цю квартиру за позивачем - Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 85.7 кв. м., житловою площею 63.9 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 3654 грн..

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -