Справа № 307/2674/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів - Кеміня М.П., Джуги С.Д.

при секретарі - Маринець Д.М.

з участю - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 19 лютого 2015 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому, посилаючись на те, що останній скосив сіно на належній йому земельній ділянці та забрав його, просив стягнути з відповідача на свою користь вартість сіна у розмірі 1 102 грн., моральну шкоду у розмірі 3 500,00 грн. та судові витрати.

У заяві від 18 липня 2014 року позивач зазначає, що ціна позову становить 3 000,00 грн., судового збору - 300,00 грн. (а.с. 10).

Рішенням Тячівського районного суду від 19 липня 2015 року (а.с. 63-65) у задоволенні позову про відшкодування шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції з мотивів, наведених ним у позовній заяві, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції та визнано сторонами, земельна ділянка в урочищі «Під Лисина» с.Нересниця Тячівського району площею 0,12 га тривалий час перебувала у користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_3, проте правовстановлюючих документи на цю земельну ділянку у них не було. 11 грудня 2013 року ОСОБА_1 набув права власності на вказану земельну ділянку.

Проте, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що будь-які відомості про встановлення меж зазначеної земельної ділянки довгостроковими межовими знаками відсутні; не було визнано судом, що саме між діями відповідача та заподіяною шкодою існує безпосередній причинний зв'язок та вина відповідача є доведеною, оскільки не доведено, що на момент сінокосіння відповідачу було відомо про те, що земельна ділянка приватизована позивачем. Такі висновки суду першої інстанції є помилковими з огляду на наступне.

Розпорядженням голови Тячівської РДА від 01 березня 2012 року надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка знаходиться за межами населеного пункту Нересниця, в урочищі «Під Лисина», площею 0,12 га для ведення садівництва (а.с. 75).

11 грудня 2013 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану на території Нересницької сільської ради, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва (а.с. 3).

Відповідно до п.4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 22 червня 2011 року № 703 (втратив чинність 12 лютого 2014 року) речові права та їх обтяження на земельні ділянки реєструються у державному реєстрі прав.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки проводиться після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно з ч.1 ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до ДЗК включаються, зокрема, такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив'язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі тощо.

Відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні (ч.1 ст.21 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»).

Враховуючи наведене, а також наявність у позивача свідоцтва про право власності на земельну ділянку, вбачається, що земельна ділянка є сформованою у встановленому законодавством порядку, в тому числі із встановленням її меж.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при самовільному сінокосінні на користь землекористувача (власника) стягується вартість неодержаного сіна, обчислена за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві, за винятком витрат виробництва, пов'язаних із збиранням урожаю, а також витрат на відновлення якості земель відповідно до їхнього призначення.

З урахуванням довідки фермерського господарства ім.Лавришин від 25 червня 2014 року (а.с. 5), вартість неодержаного позивачем сіна з належної йому на праві власності земельної ділянки площею 0,12 га становить 1 102,00 грн. Відповідачем під час розгляду справи зазначена вартість не оспорювалася, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, завданої внаслідок порушення її прав.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховуються обставини, які мають істотне значення (характер правопорушення, глибина фізичних і душевних страждань та ін.), а також вимоги розумності та справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Враховуючи те, що позивач зазнав матеріальних втрат, внаслідок дій відповідача, що спричинили душевні страждання, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 500,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн. (а.с. 70, 99). Розмір судового збору, визначений пропорційно до задоволених позовних вимог, якій підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 139,22 грн.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.88, 307, 309, 316 ЦПК України, ст.23 ЦК України, ст.ст.15, 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 19 лютого 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (мешканця АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (мешканця АДРЕСА_1), 1 102,00 (одна тисяча сто дві грн.) на відшкодування матеріальної шкоди, 500,00 (п'ятсот грн.) - моральної шкоди та 139,22 (сто тридцять девять грн. 22 коп.) судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В. Джуга С.Д.