У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Боймиструка С.В., Буцяка З.І.,

секретар судового засідання: Демчк Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим будинком №11 по вул. Молодіжна у с. Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати в сумі 114,70 грн.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідачка вказує на його незаконність, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону. Судом не враховано, що вона як бувший член сімї власника має право на користування спірним житлом, оскільки добровільно житло не залишала, а змушена була переїхати з дітьми на проживання до батьків через конфлікти в позивачем. Зазначає, що припинення сімейних відносин з власником квартири, в контексті ст. 64 ЖК України, не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Вказує, що судом не враховано, що діти мають проживати та бути зареєстровані з матірю.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив з того, що відповідачка втратила право користування будинком, оскільки за місцем реєстрації по вул. Молодіжна 11 у с. Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області була відсутня та не проживала понад однин рік без поважних причин.

З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду Рівненської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто єдиною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є її не проживання в даному житлі понад рік без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що з 21.08.1998 року по 31.08.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають двох дітей: сина ОСОБА_1, 27.05.1999 р. н. та дочку ОСОБА_3 22.05.2008 р. н.

Відповідачка та неповнолітні діти зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Здовбиця, Здолбунівського району Рівненської області, власником якої є ОСОБА_2 саме за згодою власника.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що відповідачка більше пяти років в спірному будинку не проживає, так як разом з неповнолітніми дітьми проживає у будинку своїх батьків за іншою адресою.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не проживає в спірному будинку з поважних причин не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Як вбачається із пояснень відповідача ОСОБА_1 про те, що у 2009 році вона з власної ініціативи залишила спірний будинок у звязку із проведенням в ньому капітального ремонту, а після завершення ремонту не змогла повернутись до будинку у звязку із конфліктами між нею та чоловіком.Крім того, три роки назад із спірного будинку забрала свої речі та меблі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте будь яких належних та допустимих доказів проте, що позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні житлом матеріали справи не містять.

Навпаки, із матеріалів справи вбачається, що рішенням Здолбунівського районного суду від 27.05.2014 року (а.с.33-34) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом за не доведеністю факту такого перешкоджання в користуванні житлом позивачем. Вказане рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України дані обставини доказуванню не підлягають.

Разом з тим, постанови та відповіді правоохоронних органів на неодноразові звернення відповідачки не є достатнім доказом поважності причин не проживання у спірному будинку (а.с. 50-53), а стверджують лише факт неприязних і конфліктних відносин між сторонами на побутовому рівні у 2010-2012 роках, в липні 2014 року та не вказують на чинення перешкод у користуванні будинком і поважність причин не проживання відповідачки у спірному будинку.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що проживання дітей визначено разом з матірю, а тому вона має право проживати у спірному будинку разом з дітьми з таких підстав.

Відповідно до ст. 27 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27 лютого 1991 року (далі по тексту - Конвенція), батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно п.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Як вбачається з матеріалів справи позивач не заперечує, щоб діти - ОСОБА_1 та Ярослава проживали у спірному будинку, вимог про виселення дітей - не заявляє.

За таких обставини, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтовані, оскільки факт реєстрації дітей разом з батьком не порушує права дітей щодо їхнього спільного проживання з одним з батьків.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст..ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 квітня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: