АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 6186 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Цимбал І.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_7 про стягнення коштів по договору про відступлення права вимоги;

за апеляційною скаргою ОСОБА_7

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 липня 2014 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 29.07.2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_7 про стягнення коштів по договору про відступлення права вимоги відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає про порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, яке стосується належності та допустимості доказів та їх оцінки.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, полягає в тому, що факт передачі грошових коштів, який має важливе значення для справи, не підтверджено передбаченими законом доказами. А суд обґрунтував вищезазначений факт недопустимими доказами. Висновок суду про передачу грошових коштів відповідачем 2 позивачу недоведений та суперечить обставинам справи. А щодо відповідача 1 висновки суду відсутні. Суд не зазначив, чи то відповідач 1 сплатив кошти позивачу, ми то він цього робити не повинен.

Враховуючи, що відповідачі не сплатили позивачу жодних коштів за цим договором, суд мав задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Але суд чомусь дійшов протилежних висновків та в задоволенні позовних вимог відмовив.

Всупереч статті 58 ЦПК України, в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні фінансові документи, які б підтверджували сплату грошових коштів за майнові права на спірну квартиру жодним з відповідачів.

Фактично суд ухвалив оскаржуване рішення на основі показів ОСОБА_3, допитаного у судовому засіданні у якості свідка, та свідків, які є його батьками, незважаючи на те, що вони є прямо зацікавленими у вирішенні даного спору на користь свого сина, за відсутності фінансових документів, які ю підтверджували факт передачі грошей.

Зазначаючи в оскаржуваному рішенні про фінансову спроможність батьків ОСОБА_3, що підтверджується наданими ОСОБА_3 документами, суд не надає ніякого аналізу наданим доказам. У наданих суду довідках зазначено валовий дохід батьків відповідача 2, але не зазначено чистий дохід з врахуванням витрат, про які суду нічого не відомо.

Суд при ухваленні рішення вийшов за межі наданих йому повноважень, надавши оцінку фінансовій спроможності батьків відповідача 2 без залучення експерта у відповідній галузі економічних знань та без вивчення необхідних для цього документів.

В той же час, сама по собі фінансова спроможність батьків відповідача не свідчить про передачу позивачу грошових коштів у виконання умов договору. Дані докази не є належними та допустимими у даному спорі. До того ж продаж квартири, належній сестрі ОСОБА_3, здійснено всього за 50000 гривень, а за ствердженням відповідача та свідків позивачу було повернуто 50000 доларів США.

Суд чомусь не надав критичної оцінки цим твердженням відповідача 2 щодо суми переданих коштів, та прийнято їх на віру, не дивлячись на те, що за офіційним курсом долара США, встановленим на дату підписання договору (24.06.2009) Національним банком України - 761,1100, ця сума значно перевищує вартість Ѕ частини об'єкту майнових прав. Цікаво дізнатись, чим керувався відповідач 2, який мав неприязне ставлення до позивача, начебто віддаючи йому зайві грошові кошти.

ОСОБА_3 сам не знає, яку саме суму він начебто передавав позивачу, та постійно змінює свої покази, що свідчить про їх неправдивість.

У своєму рішенні від 29.07.2014 суд навіть не зазначив суму, яку відповідач начебто сплатив позивачу, хоча ця обставина є обов'язковою для доказування. Відповідач ОСОБА_3 вказав, що сплатив позивачу кошти, що дорівнювали половині вартості об'єкту майнових прав, хоча це твердження суперечить зазначеній їм сумі в 50000 доларів США. При цьому він точно не зазначив, яку саме суму грошей він передав та яким чином, хто був при цьому присутній, у якій валюти кошти передавалися та яким чином передача грошей час. оформлювалася.

Батьки відповідача 2 - свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вказали, що надавали йому гроші, але не зазначили у якій сумі, в якій валюті тощо. Цей факт документально не підтверджений. При цьому вони також не підтвердили, що в подальшому ці гроші ОСОБА_3 комусь передавалися. Вони не були свідками передачі грошей позивачу, про яку стверджує ОСОБА_3 Така передача також документально не підтверджена, та окрім усних показів самого ОСОБА_3 ніяким чином не підтверджується. Позивач та відповідач факт передачі грошей заперечували.

Посилання суду на відсутність родинних відносин між позивачем та відповідачем 2, як на підставу вважати, що кошти були сплачені, не витримує критики, оскільки є лише припущенням суду. Відповідач 2 жодного разу не зазначав, що здійснював оплату у гривнях та не зазначав точної суми оплати за договором, хоча вартість майнових прав встановлена договором.

За таких обставин я вважаю, що ОСОБА_3 не довів належними та допустимими доказами передачу позивачу грошових коштів, а суд безпідставно визнав цей факт встановленим. Причиною недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а саме обставин передачі позивачу грошових коштів відповідачами, є порушення судом правил оцінки доказів. Висновки суду які були покладені в основу рішення, є недостовірними та не відповідають доказам, які є у справі, оскільки судом надана невірна оцінка доказам з точки зору їх допустимості та належності. У справі відсутні докази, які б підтверджували передачу грошових коштів при підписанні договору про уступку права вимоги.

Твердження суду про те, що «... розписка не має юридичного значення, оскільки як визнано учасниками процесу по даній розписці грошові кошти не передавалися і її наявність не спростовую висновків суду та тієї обставини, що відповідачем ОСОБА_3 за домовленістю між позивачем було передано грошові кошти виходячи з половини вартості об'єкту майнових прав, після чого позивачем були передані права вимоги на половину останніх ...», ґрунтуються виключно на припущеннях, всупереч статті 60 ЦПК України. Навпаки, вона підтверджує, що грошових коштів у відповідачів не було та вони з позивачем не розраховувалися, тому вони і зобов'язалися віддати гроші згодом у визначений у розписці час.

Також, рішення суду щодо Відповідача 1 жодним чином не мотивовано.

Позовна заява подавалася позивачем щодо стягнення грошових коштів з двох відповідачів в рівних частинах, що в сумі дорівнюють вартості майнових прав щодо квартири, майнові вимоги щодо якої були відступлені.

Суд своїм рішенням відмовив в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Щодо відповідача 2 рішення мотивовано тим, що він нібито сплатив кошти за договором в повному обсязі, що не відповідає дійсності з підстав, зазначених раніше.

Але, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо відповідача 1, суд не визначився з мотивуванням свого рішення: чи то відповідач 1 сплатила кошти в повному обсязі (що заперечувалося позивачем та відповідачами та не підтверджено доказами), чи то суд визнав, що для відповідача 1 договір про відступлення права вимоги був за своєю природою договором дарування (суд посилався на твердження відповідача 1 про це під час розгляду цивільної справи № 2-921/12-ц, провадження № 2/753/234/13/а.с.58).

Таким чином, прийняте рішення щодо відповідача 1 судом не мотивовано у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Суд у своєму рішенні обмежився обґрунтуванням відмови в позові щодо відповідача 2, відмовивши в позові щодо відповідача 1 «по інерції», жодним чином не обґрунтувавши та не мотивувавши своє рішення. При цьому, суд недоречно послався на зустрічний позов по іншій справі, поданий представником ОСОБА_6, що був залишений без розгляду, в якому її представник зазначав, що ОСОБА_2 подарував спірну квартиру. Це посилання є недоречним та суперечить висновкам суду про те, що спірний договір є по своїй правовій природі договором купівлі-продажу.

Таким чином, суд не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи, та відносяться до предмету доказування по цій справі.

В суді апеляційної інстанції представник третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_2 підтримали подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в ній. Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Відповідачка ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать відповідні розписки. Причини неявки вказані особи суду не повідомили. За таких обставин, колегія суддів розцінила їх як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.02.2009 року між АТХК «Київміськбуд» та позивачем був укладений попередній договір до договору купівлі - продажу майнових прав № 16-52/539 на квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 5, 6/.

22.05.2009 року між АТХК «Київміськбуд» та позивачем був укладений договір купівлі - продажу майнових прав № 16-52/БК 39 на квартиру АДРЕСА_1 /а.с.13-15/.

Згідно копій заяв на переказ готівки та копій квитанцій вбачається, позивачем з урахуванням комісії в період з 10.02.2009 року по 19.05.2009 року було сплачено АТ ХК «Київміськбуд» повну вартість об'єкту майнових прав в сумі 609176 грн. 46 коп. /а.с. 7-12/.

24.06.2009 року між позивачем, як первісним кредитором, відповідачами, як новими кредиторами та АТ ХК «Київміськбуд» був укладений договір про відступлення прав вимоги № 16-52/У45 (далі - договір), відповідно до якого позивач за згодою АТ ХК «Київміськбуд» уступає відповідачам майнові права на квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 16/. Відповідно до п. 1.2 договору на день підписання останнього вартість об'єкта майнових прав сплачена у повному обсязі.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, де є третя особа, про стягнення коштів по договору про відступлення права вимоги, посилаючись на те, що відповідачі не сплатили позивачу грошові кошти по договору відступлення права вимоги за об'єкт нерухомості, які були сплачені позивачем продавцю, при укладенні договору купівлі продажу майнових прав. Враховуючи те, що відповідачі не бажають у добровільному порядку сплатити кошти, позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ч. 5 ст. 626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. бцього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Враховуючи те, що договором не встановлена невідплатність останнього, із суті договору також це не випливає, договір відповідно до ч. 5 ст. 626 ЦК України є відплатним.

Згідно копії свідоцтва про право власності відповідачі набули права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 09.12.2009 року, яка була предметом вище вказаних договорів /а.с. 17/.

Позивач зазначає, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором купівлі - продажу, що випливає із суті самого договору за яким позивач фактично продав відповідачам свої права на квартиру і враховуючи, що позивачем були сплачені кошти до укладення договору з відповідачами, останні повинні сплатити кошти позивачу.

Проте, з такими доводами позивача повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідач ОСОБА_3 стверджує та підтвердив дані обставини в якості свідка, що до укладення договору про переуступку права майнової вимоги, останній передав позивачу грошові кошти, які дорівнювали половині вартості об'єкту майнових прав, які в свою чергу йому надали батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, що останні також підтвердили в судовому засіданні в якості свідків, передумови їх надання ОСОБА_3, а також підтвердили походження коштів, можливість їх надання, що також підтверджується наданими ОСОБА_3 документами про фінансову спроможність ОСОБА_10 /а.с. 111-118/.

Крім того, виходячи з пояснень позивача про відсутність родинних відносин між сім'єю останнього та сім'єю відповідача ОСОБА_3, зокрема те, що останніх позивач бачив двічі у житті, суд вважає неспроможними доводи позивача про те, що мала місце безоплатна передача майнових прав незнайомій людині ОСОБА_3, а не його донці ОСОБА_6 у повному обсязі, у зв'язку з тим, що остання на цьому наполягала.

Крім того, відповідач ОСОБА_6 при зверненні до суду через представника із зустрічним позовом про поділ майна, який міститься у досліджених матеріалах справи № 2-921/12-ц, провадження № 2/753/234/13 /а.с. 58/ зазначила, що договір про переуступку права вимоги за своєю правовою природою є договором дарування. Разом з тим, на даний час відповідач ОСОБА_6 навпаки наполягає на тому, що вказаний договір є договором купівлі - продажу на підтвердження чого нею була надана розписка батьку /а.с. 19/. В свою чергу, відповідач ОСОБА_6 протягом тривалого часу інших судових спорів між сторонами, зокрема про поділ майна колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6, тяжби щодо оспорювання договору переуступки прав за позовом третьої особи, жодного разу не повідомляла про наявність такої розписки. Проте, вказана розписка не має юридичного значення, оскільки, як визнано учасниками процесу, по даній розписці грошові кошти не передавалися і її наявність не спростовує висновків суду та тієї обставини, що відповідачем ОСОБА_3 за домовленістю між позивачем було передано грошові кошти виходячи з половини вартості об'єкту майнових прав, після чого позивачем були передані права вимоги на половину останніх.

Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У свої апеляційній скарзі ОСОБА_7 зазначає, що Рішення Дарницького районного суду міста Києва у справі 753/21451/13-ц було винесено на основі показів свідків, які не є належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України «доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обстави, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів».

Ст. 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Ст. 59 передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно ст. 63 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Ст.179 ЦПК визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 2. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Частиною 5 ст. 180 ЦПК України визначено, що якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги.

Під час розгляду справи, в судовому засіданні у якості свідків були допитані ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які є батьками Відповідача -2 і які підтвердили той факт, що кошти у розмірі 50000,00 доларів США (П'ятдесят тисяч доларів СІЛА 00 центів) були передані Позивачеві як компенсація за укладення на користь Відповідача-2 договору відступлення права вимоги, тобто фактично за Ѕ частину квартири. Також ОСОБА_9 та ОСОБА_10 належними та допустимими доказами було підтверджено походження цих коштів і можливість їх передачі Відповідачеві - 2 (докази що підтверджують походження переданих коштів наявні в матеріалах справи).

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 зазначає, що при ухвалені рішення суд вийшов за межі наданих йому повноважень, надавши оцінку фінансовій спроможності батьків ОСОБА_3 без залучення експерта у відповідній галузі економічних знань те без вивчення необхідних для цього документів.

Відповідно до ч.1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Жодна із сторін під час судового розгляду справи, не скористалася своїм правом заявити клопотання про проведення експертизи. Призначати експертизу за власної ініціативи суд не має права.

Окрім того, ч. 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами встановленими ст. 212 цього кодексу.

Тому, погодитися з доводами Позивача щодо того, що Рішення суду було ухвалено на основі показів свідків, які не є належними та допустимими доказами неможливо, так як вони є хибними, оскільки покази свідків відповідно до норм чинного законодавства України по - перше, є одним із способів доказування і приймаються до уваги судом під час вирішення спору, а по-друге свої свідчення вони давали під присягою, а тому у суду немає підстав сумніватися у правдивості цих показів.

ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі на підтвердження своїх доводів та необґрунтованості встановлених судом першої інстанції обставин неодноразово посилається на рішення Дарницького районного суду міста Києва у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, Акціонерного товариства холдингова компанія «Київміськбуд», Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання правочину недійсними, визнання права власності та зобов'язання вчинити дії, однак вона не вказує на те, що вище вказане рішення суду, 26.09.2012 року Апеляційним судом міста Києва було скасоване, та прийняте нове Рішення, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено (копія рішення додасться).

ОСОБА_7 стверджує, що: «Висновки суду, які були покладені в основу рішення є недостовірними та не відповідають доказам, які є в справі, оскільки судом надана невірна оцінка доказам з точки зору їх допустимості та належності. Проте з такими доводами Позивача погодитися неможливо, оскільки встановлені судом першої інстанції обставини ґрунтуються на письмових доказах.

Суд першої інстанції абсолютно вірно на підставі письмових та інших доказів встановив, що 06.02.2009 між АТХК «Київміськбуд» та Позивачем був укладений попередній договір, за умовами якого сторони мали укласти договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 в термін не пізніше 31.03.2009.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що Позивач станом на 19.05.2009 року виконав своє зобов'язання по оплаті квартири за попереднім договором, сплативши грошові кошти в сумі 609 176,46 грн. 22.05.2009 між АТХК «Київміськбуд» та Позивачем був укладений договір купівлі-продажу майнових прав, за яким АТХК «Київміськбуд» продає, а Позивач придбаває майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

24.06.2009 року Позивач уклав договір про відступлення права вимоги з АТХК «Київміськбуд», ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (своєю дочкою), за яким Позивач передав ОСОБА_3 та ОСОБА_6, а ОСОБА_3 та ОСОБА_6 набули в рівних долях, а саме по Ѕ частині права вимоги на об'єкт - майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 вказує на те, що Договір про відступлення права вимоги на квартиру № 16-52/ У 45 від 24.06.2009 є відплатним та зазначає, що ані Віповідач-1,ані Відповідач -2 кошти за цим Договором на користь Позивача не сплатили. Також, ОСОБА_7 посилається, як на доказ, що підтверджує відсутність у Відповідачів коштів для сплати Позивачу за квартиру за Договором про відступлення права вимоги на квартиру № 16-52/ У 45 від 24.06.2009 на розписку, яка була написана Відповідачем - 1 (ОСОБА_6). Вищевказана розписка, на думку апелянта, підтверджує той факт, що під час укладення Договору про відступлення права вимоги на квартиру № 16-52/ У 45 від 24.06.2009р. гроші за квартиру Позивачу не передавалися. В судових засіданнях суд першої інстанції із пояснень Позивача та Відповідача- 1 встановив, що жодні грошові кошти Фактично за цією розпискою не передавалися, а підписання розписки було умовою для підписання Договору про відступлення права вимоги № 16-52/ У 45 від 24.06.2009р. Тобто, зазначена розписка укладалася без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином, тобто є фіктивною, такою, що отримана з порушенням законодавства України, а отже є недопустимим доказом у даній справі. Посилаючись на вказані обставини суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв її до уваги.

Окрім того, прошу колегію суддів звернути уваги на ту обставину, що між Відповідачкою-1 та Відповідачем-2 в судовому порядку відбувався розподіл майна.

Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. чітко вказано, що «вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати час та джерело його придбання». Пункт 24 зазначеної Постанови передбачає, що «до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.».

Проте, Відповідачка-1 жодним чином не згадала під час судового розгляду спору про поділ майна, наявність такого суттєвого та значного боргового зобов'язання, нібито набутого в шлюбі, і це, враховуючи те, що між Відповідачами ділилося все, аж до побутових речей. Відповідно до ч.2 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання.

Така поведінка Відповідачки-1 свідчить лише про те, що на момент розгляду судових справ про поділ майна подружжя (2011-2012 роки) такої розписки не існувало взагалі. До того ж дана розписка достовірно не вказує, що грошові кошти, пов'язані з покупкою квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, у суду першої інстанції були всі законні обґрунтовані підстави вважати, що вказана розписка юридичного значення не має, оскільки як визнано учасниками процесу, зокрема самим Позивачем, грошові кошти по даній розписці не передавалися.

Окрім того, Апеляційним судом міста Києва було розглянуто справу № 22- ц/796/11387/2014 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29.07.2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_7 про стягнення коштів по договору про відступлення права вимоги. За результатами розгляду вказаної справи колегія судів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва дійшла висновку, що Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29.07.2014 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

З урахуванням викладеного, можна дійти висновку, що Дарницьким районним судом міста Києва у справі № 753/21451/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про стягнення коштів по договору про відступлення права вимоги було прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідачів про стягнення коштів по договору про відступлення права вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню є вірним та таким, що відповідає вимогам закону.

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 29 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: