У х в а л а

іменем україни

20 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Штелик С.П., Журавель В.І., Черненко В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтуванні своїх вимог посилалась на те, що у червні 2003 року ОСОБА_5, який є її двоюрідним братом, надав позивачу в борг 10000,00 доларів США. 17 червня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири № 222 по вул. 25-ї Чапаївської дивізії, 3, корп. 3 у м. Одесі, яка належала на праві власності позивачу. Також, 17 червня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладена письмова угода про те, що договір дарування від 17 червня 2003 року є гарантією повернення боргу позивачем і вказана квартира має тимчасово перейти у власність ОСОБА_5, а після отримання всієї суми боргу останній зобов'язався переоформити право власності на спірну квартиру на ОСОБА_4

Посилаючись на те, що у період з 2005 року по 2013 рік вона сплатила борг відповідачу, однак дізналась, що у березні 2013 року ОСОБА_5 подарував спірну квартиру своїй доньці ОСОБА_6, позивач просила суд задовольнити позов, визнати недійсним договір дарування від 17 червня 2003 року та витребувати квартиру з незаконного володіння ОСОБА_6

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про визнання договору від 17 червня 2003 року про отримання грошей у борг, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним, посилаючись на те, що він укладений у простій письмовій формі і не може бути визнаним іпотечним, оскільки сторонами не дотримані вимоги законодавства відносно обов`язкового нотаріального посвідчення даного договору.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2013 року вказані позови об`єднані в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 17 червня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, і витребувано зазначену квартиру з незаконного володіння ОСОБА_6

У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2013 року в частині визнання договору дарування від 17 червня 2003 року недійсним скасовано.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 17 червня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 удаваною угодою.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили договір застави від 17 червня 2003 року в забезпечення договору позики.

Визнано договір застави, укладений 17 червня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним.

В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити в справі нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування від 17 червня 2003 року та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що договір дарування укладений з метою приховати договір забезпечення боргових зобов'язань ОСОБА_4, а відповідний договір застави суд визнав недійсним, як такий, що укладений без дотримання норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства.

Також, суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині витребування спірної квартири з незаконного володіння ОСОБА_6, оскільки остання набула майно не за відплатним договором, а позивач ОСОБА_4 у повному обсязі виконала свої боргові зобов'язання перед ОСОБА_5, який неправомірно відчужив спірну квартиру на користь доньки.

До таких висновків у справі суд апеляційної інстанції дійшов на підставі повного і всебічного з'ясування тих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Касаційна скарга не містить доводів, які б спростовували зазначені висновки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 332 ЦПК України, суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини 2 статті 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду з їх оцінки, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись частиною 3 статті 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, рішення апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: С.П. Штелик

В.І. Журавель

В.А. Черненко