Справа № 462/6854/14 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/3717/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
Категорія справи: 55
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П., Копняк С.М.,

при секретарі Куцик І.Б.

з участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача Козак А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 01 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Львівський науково-дослідний інститут" про стягнення заборгованості при звільненні та середнього заробітку за час затримки виплати належних коштів при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 01 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Львівський науково-дослідний інститут" на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв"язку із порушенням термінів їх виплат у розмірі 1796 грн. 44 коп.

В решті вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач - ОСОБА_2. Вважає рішення суду незаконним з огляду на невідповідність такого нормам матеріального і процесуального права. Також вважає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 01 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Статтею 303 ч.1 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з 27.08.1974 року позивач перебував у трудових відносинах з ДП "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут".

28.04.2012 року ОСОБА_2 звільнений з роботи за власним бажання у відповідності до ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Встановлено, що ОСОБА_2 на момент виконання трудових обов"язків звертався у судовому порядку з вимогою про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплачену суму заробітної плати за період з серпня 2007 року по квітень 2012 року у розмірі 52728,96 грн. в порядку наказного провадження поданий 11.04.2012 року, який виконаний у примусовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні остаточний розрахунок, який становить у сумі 12545,42 грн. з позивачем проведено не було. Розмір згаданої заборгованості відповідачем не оспорювався, в зв"язку з чим Франківським районним судом міста Львова 25.05.2012 року видано судовий наказ № 2н/1326/804/2012, який виконаний у примусовому порядку, що підтверджено постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 про закінчення виконавчого провадження ВП №33522297 від 29.01.2014 року.

З довідки Б-910 від 03.09.2014 року № 295 вбачається, що невиплачена компенсація за втрату частини заробітної плати у зв"язку з порушення термінів її виплати за виплачену зарплату становить 1796,44 грн.

Задовольняючи позов частково, та стягуючи з Державного підприємства "Львівський науково-дослідний інститут" на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв"язку із порушенням термінів їх виплат у розмірі 1796,44 грн., суд виходив з тих підстав, що позивач наділений правом вимагати стягнення компенсації втрати доходів за порушення строків їх сплати, і така сума сторонами не оспорюється.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, суд виходив з тих підстав, що після закінчення виконавчих проваджень, 17.10.2012 року та 29.01.2014 року, які виконані в наказному провадженні, про виплату позивачу заборгованості по заробітній платі за період з серпня 2007 року по квітень 2012 року (закінчено виконавче провадження 17.10.2012 року), та про стягнення остаточного розрахунку при звільненні у сумі 12545,42 грн. (закінчено виконавче провадження 29.01.2014 року), позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду для вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.ст.1, 33 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 зазначено, що положення ч.2 ст. 233 Кодексу Законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

На підставі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 визначено, що положення ч.1 ст.233 Кодексу Законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, тобто, в даному випадку фактом виплати належних при звільненні сум позивачу мало місце 17.10.2012 року та 29.01.2014 року.

Таким чином Конституційним Судом України визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналогічна Правова позиція викладена Верховним Судом України в Постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний суд може поновити ці строки.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 (з змінами та доповненнями) встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Судом першої інстанції при постановленні рішення на усі вищезгадані норми звернуто увагу. Вірно встановлено, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду для вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, оскільки причин поважності пропуску такого судом не встановлено. Законодавцем визначено чіткі строки виплати для звернення до суду про порушене право.

Також, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що компенсація за втрату частини заробітної плати у зв"язку з порушенням термінів її виплати за виплачену зарплату не є видом заробітної плати, в зв"язку з чим до неї не можуть застосовуватися строки для звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати, тобто, без обмеження будь-яким строком.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення Залізничного районного суду м.Львова від 01 квітня 2015 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, ч.1, п.1 ст. 308, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

С.М. Копняк