У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Рожин Ю.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: відповідача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до Старорафалівської сільської ради, Управління Держземагентства у Володимирецькому районі, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Кузнецовська міська державна нотаріальна контора; про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя і визнання права власності на ? частину спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Володимирецького районного суду від 20 березня 2015 року первісний позов ОСОБА_2, ОСОБА_1 задоволено частково: Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля "Volkswagen-Passat 1.8", номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,1023 га для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за межами населеного пункту на землях Старорафалівської сільської ради, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля "Volkswagen-Passat 1.8", номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,1023 га для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за межами населеного пункту на землях Старорафалівської сільської ради, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4, в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено повністю: Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1023 га для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за межами населеного пункту на землях Старорафалівської сільської ради, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 матеріали та обладнання, загальною вартістю 118 434 гривень, що використані для спорудження незавершеного будівництвом садового будинку і господарських будівель, розташованих на земельній ділянці площею 0, 1023 га для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за межами населеного пункту на землях Старорафалівської сільської ради, в т.ч. садового будинку, фундаменту (вимощення) під садовий будинок, доріжки з бетону загальною площею 28 кв.м.; огорожі з металевої сітки на бетонному вимощенні; металевих в металевих стовпах воріт з хвірткою довжиною 4,2 м., сараю, дощатої огорожі довжиною 9,3 м, дощатої в залізобетонних стовпах хвіртки довжиною 0,9 м, металевої в металевих стовпах хвіртки довжиною 0,9 м, бетонне вимощення під спорудження бесідки. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,1023 га для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за межами населеного пункту на землях Старорафалівської сільської ради Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4, та розташовані на цій земельній ділянці покращення, а саме матеріали та обладнання, загальною вартістю 118 434 гривень, що використані для спорудження незавершеного будівництвом садового будинку і господарських будівель, в т.ч. фундаменту (вимощення) під садовий будинок та доріжку з бетону загальною площею 28 кв.м.; огорожі з металевої сітки на бетонному вимощенні; металевих в металевих стовпах воріт з хвірткою довжиною 4,2 м., сараю, дощатої огорожі довжиною 9,3 м, дощатої в залізобетонних стовпах хвіртки довжиною 0,9 м, металевої в металевих стовпах хвіртки довжиною 0,9 м, бетонне вимощення під спорудження бесідки. Вирішено питання про судові витрати. В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають про ухвалення рішення в частині задоволення зустрічного позову з порушенням норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося, що відповідачем не було надано суду будь-яких фактичних даних щодо збільшення вартості земельної ділянки з моменту її набуття до моменту смерті їхнього батька. При цьому клопотань про проведення експертизи щодо визначення вартості земельної ділянки нею не заявлялось. Вважають, що відповідачем також не було надано жодного належного доказу щодо її участі в понесених витратах на купівлю будівельних матеріалів, які використовувались для спорудження погосподарських будівель.

Клопотання позивачів про витребування у ОСОБА_3 відомостей щодо її доходу в період з 1 січня 2004 року по 29 січня 2013 року безпідставно відхилено, що свідчить про неповноту з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Просили рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову скасувати, а в його задоволенні відмовити за безпідставністю вимог. Також просили визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1023 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташовану на території Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 6 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково: оскаржуване рішення скасовано і в задоволенні їхнього позову до Старорафалівської сільської ради, Управління Держземагентства у Володимирецькому районі, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Кузнецовська міська державна нотаріальна контора; про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 в частині визнання об'єктом права спільної сумісної власності земельної ділянки та визнання права власності на ? частину земельної ділянки відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в частині визнання спільною сумісною власністю та визнання права власності на ? частину будівельних матеріалів, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1023 га, яка розташована на землях Старорафалівської сільської ради, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_4, задоволено та визнано спільною сумісною власністю будівельні матеріали та право власності на ? частину будівельних матеріалів, вартістю 118 434 гривень.

30 вересня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своєю ухвалою касаційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнив частково: рішення Апеляційного суду Рівненської області від 6 травня 2015 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивачів, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що вони прийняли спадщину після смерті батька з розрахунку по ? частині автомобіля та по ? частині земельної ділянки. Оскільки правовстановлюючі документи на спірне майно не збереглися, тому їхні права на частину земельної ділянки та автомобіля підлягали визнанню в судовому порядку.

Задовольняючи зустрічний позов, місцевий суд урахував обґрунтованість доводів відповідача про проживання зі спадкодавцем однією сім'ю без реєстрації шлюбу, в зв'язку з чим визнав об'єктом права спільної сумісної власності земельну ділянку і матеріали та обладнання. Через це визнано за нею право на ? частину земельної ділянки та на всі матеріали і обладнання, що розташовані на ній.

З правильністю таких висновків згодна і колегія суддів.

Матеріалами справи встановлено, що протягом часу із 1 січня 2004 року по 29 січня 2013 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 5).

Ці факти встановлено рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 8 квітня 2014 року, а тому не потребують доказування в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України як преюдиційні обставини (а.с. 43-46).

У користуванні ОСОБА_4 з 2001 року перебувала земельна ділянка площею 0, 1023 га з цільовим призначенням: для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за межами Старорафалівської сільської ради Володимирецького району. Право на ділянку йому було відступлено ОСОБА_5 на підставі заяви від 23 квітня 2001 року (а.с. 38). Того ж числа він набув право на членство у садово-городньому товаристві "Відродження" (а.с. 39).

23 грудня 2010 року, тобто під час спільного проживання однією сім'єю з відповідачем, Управлінням Держкомзему у Володимирецькому районі на підставі розпорядження голови Володимирецької районної державної адміністрації від 18 жовтня 2010 року №422 ОСОБА_4 видано Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_4 (а.с. 33-33, зв.).

Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Проте частина 1 ст. 62 СК України вказує, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 23 своєї постанови №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; засоби виробництва тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Позивач, бувши допитаною як свідок, а також свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтвердили, що ОСОБА_4 та відповідач мешкали разом як чоловік і жінка. Вони придбавали садову земельну ділянку фактично разом, на той час ділянка була занедбана, там розміщувалися старий будиночок, рвана теплиця, практично ніякої культурної рослинності висаджено не було. Згодом вони розпочали ремонтувати будинок, встановили огорожу із сітки-рабиці, металеві ворота з хвірткою, залили бетоном доріжки та майданчик під облаштування альтанки, залили фундамент для збільшення площі садового будинку, спорудили сарай із будівельних блоків, змонтували дерев'яну огорожу. Було придбано електроопори і проведено електроенергію за їхні спільні кошти, за що було здійснено оплату у 5 500 гривень. Роботи виконувалися подружжям спільно, у 2008-2010 роках, за рахунок коштів з сімейного бюджету. Разом вони висадили кущові насадження, плодові дерева, квіти, обробляли щороку земельну ділянку, на ній висаджувалися овочеві культури, вносилися добрива, а також завезено на ділянку чорноземний ґрунт.

Крім того, судом правильно оцінені свідчення ОСОБА_9, ОСОБА_10 та допитаного як свідка ОСОБА_2, які заперечували проти проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та відповідача, однак у судовому засіданні визнали ті факти, що остання працювала на належній ОСОБА_4 земельній ділянці, брала участь у будівництві сараю, огорожі, облаштуванні ділянки та будівель, обробляла землю.

Ці показання збігаються із даними, що містяться у товарних чеках про придбання будівельних матеріалів, а також у матеріалах технічної інвентаризації на садовий будинок, де зазначено про роки будівництва будівлі, погосподарських споруд, вбиральні тощо - це 2001 і 2009 роки, тобто під час спільного проживання (а.с. 57-59, 77). Також обставини участі відповідача у збільшенні цінності спірного майна підтверджуються витребуваними апеляційним судом довідками про її заробітну плату і пенсійне забезпечення протягом 2004 - 2013 років та товарними чеками про придбання сітки-рабиці, металевих дверей, цементу та щебеню у 2009 році (а.с. 205-206).

Помимо викладеного, на а.с. 40 міститься довідка голови садово-городнього товариства "Відродження" від 21.01.2015 р. б/н, де вказано, що в 2010 році під час користування земельною ділянкою ОСОБА_4 було встановлено опору та підведено електроенергію (прописом дописано: "Оплата становить п'ять тисяч п'ятсот гривень").

Судом правильно встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0, 1023 га для ведення індивідуального садівництва, що розташована за межами населеного пункту на землях Старорафалівської сільської ради, становить 773, 3 гривень.

Вартість будівель та споруд, розміщених на ділянці, які є її невід'ємними частинами - садового будиночку, фундаменту (вимощення) під садовий будиночок, доріжки з бетону загальною площею 28 кв.м; огорожі з металевої сітки на бетонному вимощенні; металевих у металевих стовпах воріт з хвірткою довжиною 4, 2 м, сараю, дощатої огорожі довжиною 9, 3 м, дощатої в залізобетонних стовпах хвіртки довжиною 0, 9 м, бетонного вимощення під спорудження альтанки міститься в матеріалах технічної інвентаризації та становить 112 934 гривні (а.с. 75-78). Разом із вартістю підведення лінії електропередач (5 500 гривень) загальна вартість матеріального поліпшення склала 118 434 гривні, що колегія суддів, погоджуючись із висновками місцевого суду, вважає істотним збільшенням цінності земельної ділянки та розташованих на ній матеріалів і обладнання.

Сторонами не заперечується те, що будівлі (споруди), які розташовані на земельній ділянці, в експлуатацію не прийняті і про них відсутній запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Наведені показання свідків у сукупності з письмовими доказами у справі правильно оцінені судом першої інстанції і ним зроблено обґрунтований висновок про те, що за час проживання однією сім'єю внаслідок спільних зусиль ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельна ділянка разом із розміщеними на ній матеріалами і обладнаннями значно зросла у своїй вартості, тобто її цінність істотно збільшилася у результаті трудових й грошових затрат їх обох.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина 2 ст. 372 ЦК України вказує про теж саме, тобто, що у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як убачається, іншого розміру часток при поділі спільного сумісного майна ані законом, ані договором між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 передбачено не було.

За таких обставин судом правильно визнано спірну земельну ділянку з розміщеними на ній матеріалами і обладнаннями об'єктом спільної сумісної власності відповідача і ОСОБА_4, а також визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину спірної земельної ділянки і розміщених на ній матеріалів та обладнання.

Щодо визнання судом права ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на ? частину автомобіля "Volkswagen-Passat 1.8", номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, та права на ? частину земельної ділянки площею 0,1023 га для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за межами населеного пункту на землях Старорафалівської сільської ради, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4, то колегія суддів також погоджується із рішенням суду в цій частині.

З витребуваної апеляційним судом спадкової справи №134-2013, заведеної після смерті ОСОБА_4, вбачається, що 27 листопада 2013 року до Кузнецовської міської державної нотаріальної контори звернулися позивачі із заявою про прийняття спадщини як спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_4 - його сини.

До складу спадкового майна входять земельна ділянка площею 0,1023 га для ведення індивідуального садівництва, яка розташована за межами населеного пункту на землях Старорафалівської сільської ради, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4, та автомобіля "Volkswagen-Passat 1.8", номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2. Право спадкодавця на цей автомобіль вбачається з листа №799 від 03.10.2014 року Центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Кузнецовськ, Володимирецького, Зарічненського районів УДАІ УМВС України в Рівненській області (а.с. 17).

Правовстановлюючі документи на спадкове майно у позивачів та в нотаріуса відсутні.

Не містять матеріали спадкової справи і даних про відмову спадкоємцям у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Роз'яснення абз. другого-третього п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначають, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Очевидно, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів та відомостей. Пунктом 4.18. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 і зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, передбачено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, яке підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За таких обставин хоча положення ч. 4 ст. 49 Закону України "Про нотаріат" і передбачають оформлення відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії постановою, однак сама по собі її відсутність не перешкоджає зверненню ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за захистом своїх цивільних прав у судовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає правомірним звернення позивачів до суду за захистом своїх суб'єктивних цивільних прав, оскільки відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно очевидно унеможливлює видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що застосуванню при вирішенні спірних правовідносин підлягають норми матеріального права, які їх регулюють, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково первісний позов і повністю - зустрічний позов.

Доводи апеляційної скарги про ненадання відповідачем доказів про збільшення вартості земельної ділянки з моменту її набуття до моменту смерті спадкодавця на увагу не заслуговують, оскільки матеріали справи містять достатньо належних і допустимих доказів про ці обставини.

Не можна погодитися і з посиланнями позивачів на відсутність доказів про участь ОСОБА_3 в понесених витратах на купівлю будівельних матеріалів, які використовувались для спорудження погосподарських будівель.

Так, на вимогу апеляційного суду відповідачем надано довідки про доходи (заробіток і пенсію) та товарні чеки про придбання будівельних матеріалів і обладнання за час із 2004 по 2013 роки.

Крім цього, фактичні дані про купівлю нею цементу, бордюрів, дощок, інших пиломатеріалів тощо досліджувалися і перевірялися судом першої інстанції.

Згідно зі ст.ст. 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Викладені в оскаржуваному рішенні висновки відповідають фактичним обставинам, встановленим на підставі поданих сторонами доказів, і ґрунтуються на нормах матеріального права. Порушення норм процесуального законодавства, що призвело би до неправильного вирішення справи, при проведенні оцінки доказів не встановлено.

Додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні свого рішення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відхилити, а рішення Володимирецького районного суду від 20 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: