У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Богодухівський хлібозавод «АПІ-ПЛЮС» про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 04 липня 2012 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Богодухівський хлібозавод» (далі - ВАТ «Богодухівський хлібозавод»), правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Богодухівський хлібозавод «АПІ-ПЛЮС» (далі - ПАТ «Богодухівський хлібозавод «АПІ-ПЛЮС») укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав ВАТ «Богодухівський хлібозавод» в особі директора Дегтяренка О.Г. грошові кошти у розмірі 97 тис. грн.

Пунктом 2 договору передбачено, що позика повинна бути передана після підписання договору, готівкою, наступними частинами: у липні

2012 року - 41 900 грн та у серпні 2012 року - 55 100 грн. Відповідно до п. 5 сторони домовились про повернення позики до 30 вересня 2013 року шляхом її перерахування на рахунок позикодавця.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за договором позики ОСОБА_6 просив стягнути з ПАТ «Богодухівський хлібозавод «АПІ-ПЛЮС» позику у розмірі 97 тис. грн, 3 % річних за період з 30 вересня 2013 року по 24 червня 2014 року у розмірі 2 120 грн, коефіцієнт інфляції та індексації у розмірі 10 864 грн та 50 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області

від 23 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 грудня 2014 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Судами встановлено, що 04 липня 2012 року між ОСОБА_6 та ВАТ «Богодухівський хлібозавод», правонаступником якого є ПАТ «Богодухівський хлібозавод «АПІ-ПЛЮС», укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_6 передав ВАТ «Богодухівський хлібозавод» в особі директора Дегтяренка О.Г. грошові кошти у розмірі 97 тис. грн. Згідно з п. 2 договору позика передавалася після підписання договору, готівкою, наступними частинами: у липні 2012 року - 41 900 грн, при цьому ця частина позики передається безпосередньо під час підписання цього договору; та у серпні 2012 року - 55 100 грн. Відповідно до п. 5 сторони домовились про повернення позики до 30 вересня 2013 року шляхом її перерахування на рахунок позикодавця (а. с. 8).

Відповідно до актів на одержання безпроцентної позики згідно з договором позики від 04 липня 2012 року, виданих ВАТ «Богодухівський хлібозавод», ОСОБА_6 у липні 2012 року надав підприємству грошові кошти у розмірі 41 900 грн, у серпні 2012 року - 55 100 грн (а. с. 9−10).

Згідно з актом-довідкою звірки розрахунків між ОСОБА_6 та ВАТ «Богодухівський хлібозавод» від 07 листопада 2012 року заборгованість за ВАТ «Богодухівський хлібозавод» перед ОСОБА_6 склала 97 тис. грн (а. с. 11).

Актом звірки взаємних розрахунків з січня по липень 2013 року між ПАТ «Богодухівський хлібозавод «АПІ-ПЛЮС» та ОСОБА_6 підтверджено внесення ОСОБА_6 у зазначений період грошових коштів на суму 102 765 грн 18 коп. та існування станом на 31 липня 2013 року заборгованості перед позивачем у розмірі 102 765 грн 18 коп. (а. с. 12).

Відмовляючи у позові, суди керувалися тим, що позивачем не надано відповідно до ст. 60 ЦПК України доказів передачі на розрахункові рахунки відповідача двома траншами суми позики та що не є належними у справі доказами: акт звірки взаємних розрахунків за період з січня по липень 2013 року між ПАТ «Богодухівський хлібзавод «АПІ-ПЛЮС» та ОСОБА_6 через те, що у даному акті звірки відсутні посилання на отримання коштів саме за договором позики від 04 липня 2012 року; акт приймання-передачі матеріально-технічної бази підприємства, оскільки останній не містить підпису голови наглядової ради ПАТ «Богодухівський хлібозавод «АПІ-ПЛЮС» Саніна Ю.К. та дати його складання; меморіальні ордери від 31 липня, 23, 30 та 31 серпня 2012 року та квитанція до прибуткового касового ордера від 31 серпня 2012 року, оскільки вони не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, з наданих меморіальних ордерів вбачається, що підприємство проводить різні виплати, а не отримує гроші за договором позики.

Із такими висновками судів погодитися не можна з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що листом ПАТ «Богодухівський хлібозавод «АПІ-ПЛЮС» від 16 травня 2013 року № 36 ОСОБА_6 відмовлено у поверненні позики за договором від 04 липня 2012 року у зв'язку з тим, що договору про укладення безпроцентної грошової позики на суму 97 тис. грн та відображення цієї суми у бухгалтерській та банківській документації у наявності в нового керівництва ПАТ «Богодухівський хлібозавод «АПІ-ПЛЮС» немає, тому позивачу рекомендовано з даного питання звернутися до колишнього керівництва заводу (а. с. 13).

Згідно з копіями касових книг ВАТ «Богодухівський хлібозавод» за 2012 рік від ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 97 тис. грн до ВАТ «Богодухівський хлібозавод» не надходило, що підтверджено постановою про закриття кримінального провадження від 07 жовтня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України (а. с. 129-181, 215).

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон).

Цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством.

Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства, забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності та організує контроль за відображення <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/996-14?nreg=996-14&find=1&text=%E2%B3%E4%EE%E1%F0%E0%E6%E5%ED%ED%FF&x=7&y=4>м на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Разом з тим на порушення вказаних вимог закону суди не надали оцінки договору позики та актам звірки розрахунків, не перевірили, чи діяв головний бухгалтер, підпис якого стоїть на актах одержання грошових коштів та актах звірки розрахунків, у межах своїх повноважень щодо ведення бухгалтерського обліку підприємства.

Судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що відображення у бухгалтерській документації грошових коштів є обов'язком юридичної особи, і відповідне невідображення у бухгалтерській та банківській документації відповідача суми позики, залученої від фізичної особи на підставі укладеного у письмовій формі договору позики, не свідчить про відсутність надходження коштів.

Крім того, актом звірки взаємних розрахунків за період з січня по липень 2013 року ПАТ «Богодухівський хлібозавод «АПІ-ПЛЮС» підтвердило отримання від позивача грошових коштів та існування перед ним заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st58> належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Із матеріалів справи вбачається, що оригінали договору позики, зазначених актів, меморіальних ордерів та квитанцій судам не надавалися та не досліджувалися. При цьому позивач неодноразово зазначав, що оригінали документів знаходяться у відповідача.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суди не з'ясували, між ким виникли правовідносини, оскільки з фотокопії договору позики від 04 липня 2012 року вбачається, що договір укладено між ОСОБА_6, як фізичною особою та ВАТ «Богодухівський хлібозавод» (а.с.8). Разом з тим, відповідно до акта звірки взаємних розрахунків за січень 2013 - червень 2013 року вбачається, що розрахунки, у тому числі і за вказаним договором позики, проводилися між ОСОБА_6, як фізичною особою-підприємцем та ВАТ «Богодухівський хлібозавод».

Суди не встановили повно, всебічно та обґрунтовано обставини справи, не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, не надали належну оцінку наявним у справі доказам, порушили норми цивільного процесуального права, тому рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 23 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
О.М. Ситнік