Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1186/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Тимченко Л. М.
Доповідач Кіселик С. А.
УХВАЛА

Іменем України

09.06.2015 Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

Головуючого : судді Кіселика С.А.

суддів : Авраменко Т.М., Суржика М.М.

за участю секретаря судового засідання Гончар О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2015 року у справі за позовом представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Автофінанс" про визнання недійсними та зміну умов договору, що обмежують права споживача, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 грудня 2014 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся в інтересах позивача до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання частково недійсним та зміну умов договору, що обмежують права споживача, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 жовтня 2014 року він уклав з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 01/14-00055 з додатками. Згідно умов укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу ) на строк та на умовах, передбачених договором. Предметом лізингу є міні - трактор Дон Фенг 244, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком до договору, вартістю 108 900 грн. Просить суд внести зміни до умов пунктів 1.7 (предмет договору передається протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів), 3.4.1 (скорочення строку лізингу), 4.1 (строк передачі обчислюється з дати отримання авансового платежу та комісії), 7.2 (страхування предмету договору лізингу та ризиків), 7.3 (договір страхування), 14.5 (односторонній порядок відповідача передати свої права третім особам), як таких, що обмежують права споживача та порушують принцип добросовісності, розумності та справедливості є зобов'язаннями на шкоду інтересам позивача. Крім того позивач просить суд також визнати недійсними умови пунктів 3.3.3 (право відповідача переглядати розмір лізингових платежів), 3.3.8 (право розірвати договір тільки у відповідача), 8.3(право відповідача вимагати зміни розміру лізингових платежів), 8.4 (повідомляти позивача про суму лізингового платежу), 8.13 (індексація розміру лізингової плати), 8.14(односторонній порядок збільшення розміру лізингового платежу), 8.16 (дострокове погашення платежу не раніше, ніж через 12 місяців), 8.17 (зміна розміру лізингових платежів) договору фінансового лізингу від 14 жовтня 2014 року, оскільки вони є несправедливими та належать до числа несправедливих умов.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповного з'ясування обставин справи та у зв'язку із тим, що висновки викладені у рішенні не відповідають обставинам справи і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов (а.с.59 - 65).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 уклав із відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 01/14-00055 з додатками. Згідно умов укладеного договору фінансового лізингу (надалі - договір) лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу ) на строк та на умовах, передбачених договором. Предметом лізингу є міні - трактор Дон Фенг 244, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком до договору, вартістю 108 900 грн. 14 жовтня 2014 року позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти в сумі 60000 грн, в рахунок оплати авансового платежу та частково в рахунок оплати комісії за організацію та оформлення договору. 16 жовтня 2014 року позивач перерахував на користь відповідача 5340 грн. в рахунок недоплаченої раніше суми комісії. Згідно пункту 1.7 договору предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу (50% від вартості предмету лізингу), комісії за організацію та оформлення даного Договору (10% від вартості лізингу) та комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Комісія за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмету лізингу) позивачем на час розгляду справи не сплачена, тобто момент відрахування строку для передачі предмету лізинга позивачу, не настав.

Частиною 1 статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" (Закон) фінансовий лізинг - це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч.2 ст.2 Закону).

Зміст позовної заяви свідчить про те, що в обґрунтування вимог про визнання договору фінансового лізингу частково не дійсним, внесення змін до цього договору та визнання окремих умов договору недійсними, позивач посилається на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а зокрема на порушення пунктів 6,10,11,13 частини 3 цієї статті та наполягає, що окремі положення укладеного між ним та відповідачем договору є несправедливими, не відповідають принципу добросовісності і їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Судом не встановлено недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Несправедливими відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) ;

3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Згідно ч. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Як зазначалось вище, позивач обґрунтовуючи позов посилається на порушення п.п. 6, 10, 11, 13 ч. 3 ст. 18 цього Закону.

Дослідивши умови договору колегія суддів не вбачає їх несправедливими в розумінні положень визначених ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". А отже, умови укладеного між сторонами договору не підлягають ні зміні, ні визнанню їх недійсними.

Провівши системний аналіз положень вищезазначеної статті Закону колегія суддів дійшла висновку, що під несправедливими умовами Закон визначає передбачену договором наявність підстав, у однієї сторони, навіть при належному виконанні іншою стороною своїх зобов'язань, права змінювати договір, на власний розсуд, за відсутності такого права у іншої сторони.

Дослідивши укладений між сторонами договір колегія суддів дійшла висновку, що умови які б давали лізингодавцю, на власний розсуд змінювати його умови, в договорі відсутні, а надання права лізингодавцю переглядати умови договору обумовлено настанням відповідних подій зазначених у договорі, що погоджено із лізингоодержувачем.

Так, позивач просить визнати недійсним пункт 3.3.3 договору відповідно якого лізингодавець залишає за собою право переглядати розмір лізингових платежів під час дії договору на умовах передбачених ст. 8 договору, при цьому порядок розрахунку періодичних лізингових платежів позивач під сумнів не ставить, а пункт 8.3 Договору передбачає право лізингодавця вимагати зміни розміру лізингових платежів у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів.

Тобто, право переглядати розмір лізингових платежів у лізингодавця виникає за відповідної умови, а не на його власний розсуд.

Право на розірвання договору в односторонньому порядку (п.3.3.8) також передбачено за умови невиконання лізингоодержувачем умов Договору, а не на власний розсуд лізингонадавача. А отже, твердження позивача щодо надання лізингонадавачу права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (п.6 ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів»), є безпідставним.

Умови щодо індексації лізингової плати (п. 8.13) також не є несправедливими у розумінні ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки дана індексація передбачається у разі настання відповідних обставин, які перелічені в даному пункті договору, а не на власний розсуд відповідача.

Не є несправедливими також і пункти 8.16 та 8.17 Договору, та інші положення договору які позивач просить змінити, а саме: п.п. 1.7, 4.1, 3.4.1, 7.2, 14.5 оскільки жодне із положень ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" не може бути застосовано до цих умов Договору.

Доводи позивача, що з умовами укладеного договору він був ознайомлений лише після внесення авансового платежу нічим не підтверджуються, крім тверджень про це представника позивача. Представником не надано доказів установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Тобто, відсутні дані щодо порушення, при укладанні договору, п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, враховуючи ту обставину, що позивачем до теперішнього часу не сплачено комісію за передачу предмету лізингу, що тягне за собою відсутність підстав для набуття позивачем права на отримання трактора, колегія суддів вважає сумнівними пояснення представника позивача щодо готовності позивача внести на рахунок відповідача всієї суми вартості предмету лізингу ще на момент укладання договору.

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: