Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1416/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Гонтаренко Т. М.
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

11.06.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Дьомич Л.М., Письменного О.А.

при секретареві: Постоєнко А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі по тексту ПАТ КБ "ПриватБанк") про відшкодування шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що 18 червня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №234295-CRED, відповідно до якого вона отримала у Банку строковий кредит у розмірі 10000,00 грн. з кінцевим терміном повернення 10 грудня 2009 року. Свої зобов'язання за договором вона виконувала протягом 2008-2009 років шляхом передачі коштів уповноваженому банківському працівникові ОСОБА_4 для погашення кредиту, на загальну суму 12 826,09 грн. У лютому 2010 року позивач отримала позовну заяву ПАК КБ «Приват Банк» про стягнення з неї на користь банку заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2008 року, укладеного на суму 15 000,00 грн. В цей період позивачем була подана заява до правоохоронних органів для розслідування факту привласнення ОСОБА_4 грошових коштів. В результаті розслідування кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_4 їй, як потерпілій у справі, стало відомо, що кошти, передані нею ОСОБА_4 протягом 2008-2009 років щомісячно в сумі 712,56 грн., були спрямовані на погашення кредиту лише частково на суму 4 492,37 грн., а решта коштів на суму 8333,72 грн. ним привласнені і не внесені в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість. Вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2012 року ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2, 3 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, та встановлено, що він вніс завідомо неправдиві відомості в умови кредитного договору, а саме змінив суму, надану в кредит з 10000,00 грн. на 15000,00 грн., а різницю в сумі 5000,00 грн. привласнив та розпорядився грошима на власний розсуд. Крім того, незаконними діями відповідача ОСОБА_4 їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає у тяжких моральних стражданнях, пов'язаних з порушенням її законних прав, втратою нормальних життєвих зв'язків, поваги та довіри до людей і просила стягнути з відповідача ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2015 року позов задоволено частково. Визнано кредитний договір від 16 червня 2008 року №234295-CRED, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват Банк», частково недійсним, а саме на суму 5000,00 грн. Стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» врахувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 червня 2008 року суму в розмірі 8333,72 грн. та визнання ПАТ КБ «Пиват Банк» договору від 18 червня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват Банк», виконаним в повному обсязі, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 18 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач на умовах платності, строковості та повернення отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. (а.с.13-14). У січні 2010 року з підстав неналежного виконання позичальником зобов'язань за укладеним договором, банком до ОСОБА_3 був заявлений позов про стягнення заборгованості. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 06 листопада 2012 року №3085/02, зробленого в межах розгляду кримінальної справи, в кредитному договорі від 18 червня 2008 року №234295-CRED, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, додатку №1 від 18 червня 2008 року до зазначеного кредитного договору, заявці на отримання кредиту від 12 червня 2008 року в сумі 15000, 00 грн., заяві ОСОБА_3 про підтвердження зарахування кредитних коштів на картрахунок в сумі 15000,00 грн. виконані не самою ОСОБА_3, а іншою особою (а.с.84-87). Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29 листопада 2012 року позов ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_3 про стягнення з неї на користь банку заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду (а.с. 89). Вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2012 року ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2, 3 ст.191, ч.1 ст.366 КК України та встановлено, що ОСОБА_4, працюючи на посаді експерта з експресс-кредитування відділу мікрокредитування у Світловодському відділена №40 Кіровоградського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою заволодіння коштами клієнта банку уклав від її імені кредитний договір на суму 15 000,00 грн., а ОСОБА_3 повідомив, що вона уклала договір на суму 10000,00 грн., незаконно заволодів рештою грошових коштів в сумі 5000,00 грн., а також привласнив кошті в сумі 8333,72 грн., які ОСОБА_3 передавала ОСОБА_4 для внесення в касу банку для погашення кредитної заборгованості (а.с.18-20).

Так, відповідно до ч.3,4,5 ст. 203 ЦК України загальними вимогами для визнання правочину чинним є волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що в трудові обов'язки працівника ОСОБА_4 не входило приймати та оформляти будь-які платежі, він не є уповноваженою особою установи Банку на здійснення розрахунково-касових операцій, тому збитки, спричинені ОСОБА_3 ОСОБА_4 не повинні відшкодовуватись банком.

Частиною 4 статті 61 ЦПК України встановлено що вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями, відділеннями касових операцій у національній та іноземній валюті визначено Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою постановою НБУ від 14.08.2003 року №337. Пунктами 3, 4, 9 розділу 1 визначено, що до касових операцій, які регламентуються цією Інструкцією, належить, зокрема, приймання готівки національної та іноземної валюти від клієнтів для зарахування на власні рахунки та рахунки інших юридичних і фізичних осіб або на відповідний рахунок банку. Касове обслуговування банком клієнтів та оброблення готівки має здійснюватися в операційній касі. На операціоністів-касирів покладаються функції відповідальних виконавців.

Тобто, працівник банку (касир-операціоніст) діє від імені банку і на нього покладені функції санкціонування операції (згідно розпорядження на проведення операцій в даному відділенні), її оформлення і виконання, тобто операції по обслуговуванню фізичних та юридичних осіб. Тому, лише касири-операціоністи наділені повноваженнями діяти від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» в оформленні та виконанні касових операцій. Жоден інший співробітник ПАТ КБ «ПриватБанк» не наділений повноваженнями щодо приймання та оформлення платежів.

Посилаючись на ч.1 ст.1172 ЦК України, згідно з якою юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним трудових обов'язків, позивач просила зарахувати кошти, якими заволодів ОСОБА_4 у сумі 8333,72 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та вважати його виконаним.

Колегією суддів встановлено, що працівник відповідача ОСОБА_4, займаючи посаду експерта з експрес-кредитування, не був уповноваженою особою установи Банку на здійснення розрахунково-касових операцій, тому заявлені вимоги в частині зарахування коштів у сумі 8333,72 грн. до ПАТ КБ «ПриватБанк» є безпідставними.

Відносини сторін по даній справі з приводу отримання та проведення сплати коштів по договору, врегульовані письмовим зобов'язанням. Установа відповідача не може бути відповідальною за дії недобросовісного працівника банку ОСОБА_4, який зловживаючи своїм службовим становищем, використав довірливі стосунки з позивачем, чим завдав йому шкоду, оскільки дії ОСОБА_4 не пов'язані з виконанням його трудових (службових) обов'язків саме в сфері касових операцій, тим більше, що доказів сплати чергових платежів працівником банку позивачеві не видавались.

Тому, суд дійшов вірного висновку про те, що фактично відносини, які склалися між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з приводу внесення платежів до каси банку, є домовленістю сторін, які базувалися на принципі довіри, об'єктивно позивач могла усвідомлювала наслідки такої домовленості, що підтверджує відсутність касових документів про сплату кредитних коштів.

Доказів виконання зобов'язань по кредитному договору у повному обсязі матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення в частині, що оскаржується, з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: