Справа №489/4785/15-ц 30.11.2015 30.11.2015 30.11.2015
Справа № 489/4785/15-ц
Провадження №22ц/784/2890/15 Головуючий у 1 інстанції Спінчевська Н.А.
Категорія 5 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
30 листопада 2015 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого Лисенка П.П.,
суддів: Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,
із секретарем судового засідання Тищенко Л.С.,
представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4,
представника відповідача ОСОБА_5
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, -
у с т а н о в и л а :
20 липня 2015 року ОСОБА_2 предявила зазначений позов до ОСОБА_4, який обґрунтовувала наступним.
До 01 листопада 2003 року їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1.
01 листопада 2003 року вона продала названу квартиру, а виручені гроші передала синові та невістці, відповідачці по справі.
16 грудня 2003 року ті вселили її в квартиру № 38 будинку 4«а» по вул. Квітневій у м. Миколаєві, запевнивши, що за правовстановлюючими документами саме вона є її власником.
При цьому, самих документів на житло їй не передали.
Зразу ж після вселення в квартиру, вона зареєструвала її як місце свого постійного проживання, і мешкає в ній до цього часу.
Крім неї в зазначеній квартирі ніхто не проживав і не був зареєстрований.
Підтвердженням цього є те, що весь цей час усі комунальні платежі та витрати на утримання житла в придатному для проживання стані сплачувала і сплачує з власних коштів лише вона.
Виписані обставини давали їй обґрунтовані підстави вважати, що спірною квартирою вона володіє та користується на законних підставах, як повноправний власник.
Проте, як виявилося у червні 2015 року, вже після розірвання шлюбу між сином та невісткою, ті ввели її в оману, бо дійсним власником квартири є відповідач, а не вона.
Посилаючись на те, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним більше ніж протягом 10 років, просила визнати за нею право власності на спірну квартиру за набувальною давністю.
Проте, в червні 2015 року у неї виникла потреба в спірному житлі, оскільки вона бажає проживати в ній разом із членами своєї сімї, про що вона попередила позивача.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2015 року у задоволені позовних вимог відмолено за їх безпідставністю.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і ухвалити новее - про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки той ухвалив його з беззастережним дотриманням вимог чинного цивільного законодавства.

Так, відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що законних підстав для визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю немає, оскільки доказів добросовісності заволодіння та безтитульності володіння нею відсутні.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинства.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Відповідно до статей 292, 303 ЦПУ України , сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтями 307, 308-311 ЦПК України і з'ясовує: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки су5ду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного вище та дослідивши надані сторонами доказами, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з нормами чинного цивільного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, а тому є законним та обґрунтованим.

Так, в силу статті 41 та пунктів 1, 7 статті 92 Конституції України, статей 316-317, 319, 321, 328 ЦК України - громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону, а також бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд, в незалежності від місця його проживання та місцезнаходження майна.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону і моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Разом з тим, власність зобов'язує, що означає відсутність у власника права використовувати його на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

При цьому, держава не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається в порядку, визначеному законом, і тільке така власність підлягає захисту, у тому числі і судовому.

Дійсно, законодавець передбачив і такий спосіб набуття права власності, як набуття права на неї за набувальною давністю.

Так, згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Верховний Суд України в ухвалі від 10 червня 2009 року зазначає, що враховуючи положення ст. 5 ЦК України про дію законів у часі та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та приймаючи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р. Аналогічну позицію висловловив і Вищий господарський суд України, у постанові від 22.01.2008 № 8/509-НМ, де зазначив: що правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном (в тому числі нерухомим) почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися з 01.01.2001 року.

Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 9 його постанови №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та у п. 6 ОСОБА_6 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року - при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

Характеризуючи одну з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю, якою є добросовісне володіння річчю слід наголосити про наступне, володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

При цьому, вирішуючи спори про набувальну давність необхідно ураховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З буквального тлумачення виписаних положень можна зробити висновок про те, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.334 ЦК України можливе лише за наявності сукупності усіх необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності і безтитульності володіння.

Відсутність хоча б однієї з них, робить позов юридично безперспективним.

Як вбачається з матеріалів даної справи, законним власником спірної квартири на підставі біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02 січня 2002 року № 5275, зареєстрованого в ММБТІ 17 січня 2002 року за реєстровим № 17802 є відповідач. У 2003 році на прохання сина позивача, з яким відповідач на той час перебувала у шлюбі, за своєї доброї волі вона надала квартиру свекрусі для тимчасового проживання, до придбання тою власного житла. Та про це достовірно знала, оскільки реєструвала своє місце проживання в квартирі за спільною заявою з відповідачем, як власником житла. Про це ж свідчить і оплата позивачкою комунальних послуг на особові рахунки, відкриті на імя відповідача (а.с. 9-13, 38,59, 61-62,63,).

Таким чином, відсутні дві обовязкові умови набуття права власності за набувальною давністю, а саме, добросовісність володіння чужою річчю та безтитульність володіння нею. Позивач, як володілець спірної квартири, вже при вселенні в неї достовірно знала про те, що житло належить не їй, а колишній невістці і, що вона проживає в ній за усної згоди тої. В установленому законом порядку ці факти вона ніколи не оспорювала. Іншого ж, позивач належними та допустимими доказами не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є її обовязком, у той час як відповідач надала такі докази своїм запереченням.

У звязку з цим позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягав.

При цьому, те, що відповідач не була зареєстрована у спірній квартирі і ніколи в ньому не проживала, та, що тільки позивач несла усі витрати на утримання квартири - не припиняє право приватної власності ОСОБА_4 на неї і не створює таке право для ОСОБА_2, бо інше суперечило б положенням ст. 317 ЦК України.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу про допущені судом 1 інстанції у застосуванні норм матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини, не можуть братися до уваги, оскільки вони є наслідком помилкового тлумачення саме названою особою цих норм.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: