АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 647/1996/15-ц Головуючий в суді 1 інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 22-ц/791/3066/15 Доповідач: Склярська І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року листопада місяця 30 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі :

Головуючого Склярської І.В.

Суддів: Цуканової І.В.

ОСОБА_2

За участі секретаря Павловської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 19 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа орган опіки та піклування Бериславської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини та оформлення проїзного документу, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 13 лютого 2010 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_6, 15 жовтня 2014 року. Між нею та відповідачем фактично шлюбні відносини припинені. Дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Їх донька народилася з діагнозом: гіпоксично-ішемічне ураження центральної нервової системи, синдром пригнічення, субклінічний гіпотеріоз, недоношеність 33-34 тижня. Дитина потребує медичного обстеження та лікування, а також позивачка вважає за можливе щоб дитина зустрілася з тіткою та дідусем , бабусею, крім того, матеріальна підтримка, яку позивач отримає від родини у РФ під час перебування дозволить її понести менші витрати, в тому числі за газопостачання.

Відповідач перешкоджає виїзду їх дитини за межі України, у звязку з чим, просить:

1)визнати відмову ОСОБА_4, на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1 безпідставною;

2)надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження серії 1-КГ №199642, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4, на неодноразовий виїзд з України в Російську Федерацію до досягнення нею шістнадцятирічного віку у супроводі матері;

3)дозволити ОСОБА_5 без згоди ОСОБА_4 у разі необхідності отримати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження серії 1-КГ №199642,паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

19 жовтня 2015 року ОСОБА_5 зменшила позовні вимоги, просила:

1)визнати відмову ОСОБА_4, на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1 безпідставною;

2)надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження серії 1-КГ №199642, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4, на виїзд з України в Російську Федерацію до строком до 31 грудня 2016 року в супроводі матері;

3)дозволити ОСОБА_5 без згоди ОСОБА_4 у разі необхідності отримати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження серії 1-КГ №199642,паспорт громадянина України для виїзду за кордон/проїзний документ;

а також стягнути з ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 19 жовтня 2015 року позов задоволено частково, надано дозвіл неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про народження серії 1-КГ №199642, на тимчасовий виїзд з України до Російської Федерації строком на шість місяців з моменту набрання судовим рішенням законної сили у супроводі матері ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_3, надано дозвіл ОСОБА_5 на оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон/проїзного документа на неповнолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати в розмірі 243,60 грн., в іншій частині позову відмовлено в звязку з його необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_8, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачка не довела необхідність лікування дитини у закордонних установах, можливість проживання в РФ за матеріальною допомогою сестри, сама позивачка фінансово не спроможна забезпечити виїзд дитини за кордон та реалізувати мету даної поїздки. Також вважає, що проїзні документи дитини видаються компетентним органом на підставі згоди батьків, або на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України без згоди другого з батьків, а тому вимога в частині надання позивачці дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду за межі України без згоди відповідача є зайво заявленою і не підлягає вирішенню судом.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, представників позивачки та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з положень ст.313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року, постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 (зі змінами).

За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками,проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

У декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року у преамбулі, принципах 4, 5 та 8 закріплено, що людство зобов'язане давати дитині краще, що воно має, дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Дитині, яка є неповноцінною у фізичному, психічному або соціальному відношенні, повинні забезпечуватися спеціальні режим, ІНФОРМАЦІЯ_4, необхідні з огляду на її особливий стан. Дитина повинна за всіх обставин бути серед тих, хто першими одержують захист і допомогу.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

При цьому питання про виїзд неповнолітньої за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітньої громадянки України за кордон.

Отже, у рішенні суду має бути зазначено термін вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 лютого 2010 року (а.с. 13) Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії (а.с.14)

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №167857, виданої комунальним закладом «Херсонська дитяча обласна клінічна лікарня» від 11 листопада 2014 року вбачається, що ОСОБА_6 народилася з діагнозом: гіпоксично-ішемічне ураження центральної нервової системи, синдром пригнічення, субклінічний гіпотеріоз, недоношеність 33-34 тижня (а.с.17) Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 09 червня 2015 року діагноз ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 синдром рухливих порушень (а.с.25).

Відповідно до запрошення ТОВ МЦ «Айболіт» Російської Федерації м. Казань, ОСОБА_6, 15 жовтня 2014 року запрошено на обстеження в межах багатопрофільного медичного центру (а.с.26).

Законодавством України не обмежено отримання медичного обстеження чи лікування у вітчизняних чи закордонних установах.

Отже отримання медичного обстеження дитиною в РФ відповідає інтересам дитини та меті виїзду.

Крім того, враховуючи родинні відносини позивачки з сестрою ОСОБА_9, яка на законних підставах проживає в РФ, колегія суддів вважає, що зустріч неповнолітньої дитини з рідними, отримання допомоги також відповідає її інтересам та меті виїзду.

Доводи апелянта про фінансову неспроможність позивачки забезпечити виїзд дитини за кордон та реалізувати мету поїздки свідчать про те, що позивачці дійсно потрібна будь-яка допомога, яку вона зможе отримати від рідних, які проживають в РФ.

Таким чином, необхідність медичного обстеження та зустріч з рідними і отримання від них допомоги щодо дитини доведена позивачкою та частково підтверджена відповідачем, який доказів понесення витрат на лікування, можливість медичного обстеження, лікування дитини в Україні та його оплату суду не надав.

Доводи апеляційної скарги щодо матеріальної неспроможності позивачки лікувати дитину за межами України та ненадання доказів, того що дитини потребує лікування у закордонних установах до уваги не приймаються, оскільки метою виїзду позивачкою зазначено необхідність медичного обстеження, її зустрічі з рідними та отримання допомоги з-за складного матеріального становища позивачки.

Разом з тим, обовязок повернути дитину в Україну по завершенню визначеного судом тимчасового терміну перебування в РФ покладений законом на позивачку.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо вимог про надання позивачці дозволу на виготовлення проїзного документа на дитину для виїзду за межі України без згоди відповідача, які на його думку є зайвими, оскільки ці вимоги ґрунтуються на положеннях ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну». Також відповідно до ч.4 п.4 Порядку провадження за заявами про оформлення паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, затвердженого наказом МВС України від 12.12.2004 року №1603, зареєстровано в Міністерстві юстиції Україні 20 січня 2005 року за №68/10348 ( з наступними змінами), за наявності заперечень батьків або законних представників неповнолітніх дітей, які залишаються в Україні, паспорт/проїзний документ оформлюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, виходячи з умов ст.1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації, строк перебування в РФ обмежується 90 днями, а тому рішення суду в частині визначення строку виїзду підлягає зміні. Замість слів « строком на шість місяців з моменту набрання судовим рішенням законної сили» зазначити слова: строком на 90 (девяносто) днів з моменту перетину кордону з Російською Федерацією.

Також статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну», визначений перелік документів громадянина України на право виїзду з України і вїзду в України, в якому зазначений: проїзний документ дитини. Оформлення паспорту замість проїзного документа оформлюється на терміни і у випадках, зазначених у п.8 вищевказаного Порядку, а оскільки мета виїзду зазначена позивачкою під випадки, перелічені у п.8 Порядку не підпадає, то й підстави для одночасного оформлення і паспорту і проїзного документу відсутні, у звязку з чим колегія суддів приходить до висновку про необхідність виключення з третього абзацу резолютивної частини вказаного рішення суду слова «паспорта громадянина України для виїзду за кордон».

Враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо відмови суду в задоволенні позовних вимог, тобто в цій частині рішення не оскаржується, колегія суддів , в силу принципу диспозитивності йому юридичної оцінки не надає.

Це ж рішення суду в частині задоволених інших позовних вимог підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного ст.ст.2,4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну», ст.1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації, керуючись ст. 303, ч.1 п.3 ст.307, ч.1 п.4 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 19 жовтня 2015 року змінити, замість слів « строком на шість місяців з моменту набрання судовим рішенням законної сили» зазначити слова: строком на 90 (девяносто) днів з моменту перетину кордону з Російською Федерацією.

Виключити з третього абзацу резолютивної частини вказаного рішення суду слова «паспорта громадянина України для виїзду за кордон»

Це ж рішення суду в частині задоволених інших позовних вимог залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: