АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4265/15 Головуючий 1 інст. Ворона С.В.
Справа № 2/2008/141/12 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Макарова Г.О.,

суддів: Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Сементовської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про припинення права користування приміщенням, усунення перешкод у здійснені права власності та розпорядження майном шляхом звільнення приміщення, зняття з реєстрації та виселення,-

встановила:

27.02.2012 року позивач ТОВ НАЗ-ОЛЕ звернулося до Вовчанського районного суду Харківської області з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припинення права користування приміщенням, усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження майном шляхом звільнення приміщення, зняття з реєстрації та виселення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2008 року на праві власності належить комплекс бази відпочинку імені ОСОБА_4, а саме нежитлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: Харківська область, Вовчанський район, Хотімлянська сільська рада.

До складу вказаних приміщень входить приміщення № 40 спального корпусу №4, в якому, як згодом з'ясувалось, безпідставно проживають відповідачі.

Зазначене приміщення було передане їм у користування згідно з договором від 01 вересня 1995 року попереднім власником комплексу - Державним підприємством «Завод імені ОСОБА_5» (далі - ДП «Завод імені ОСОБА_5») - на період трудових відносин з ОСОБА_2, яка зобов'язалася звільнити займане приміщення протягом трьох днів у разі припинення трудових відносин, передавши приміщення його власнику. ОСОБА_2 припинила роботу на базі відпочинку ім. О.В. Соіча 16 жовтня 2000 року та повинна була звільнити приміщення № 40 у спальному корпусі № 4 разом із сім'єю 19 жовтня 2000 року. Оскільки спірне приміщення відповідачі не звільнили й займають його неправомірно, позивач просив визнати їх такими, що втратили право користування приміщенням, усунути перешкоди в здійсненні ним права власності шляхом зняття відповідачів із реєстраційного обліку та виселення їх із цього приміщення.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2012 року, у задоволенні позову ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» відмовлено.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2013 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2013 року рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» задоволено частково, ухвалено усунути перешкоди в здійсненні ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» права власності на приміщення № 40 у спальному корпусі № 4 бази відпочинку ім. О.В. Соіча, що розташована на території Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області (колишня адреса: вул. Новодонівська, № 1 с. Хотімля, Вовчанський район, Харківська область), шляхом виселення ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з вказаного приміщення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року рішення апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2013 року скасовано, справу передано на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «НАЗ-ОЛЕ», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року касаційну скаргу ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» відхилено. Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2014 року залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року, касаційну скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ», задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду харківської області від 02 червня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог, посилаючись на те, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неправильному встановленні фактичних обставин справи, неправильному застосуванні норм матеріального права, що підлягають застосуванню при вирішенні справи про захист права приватної власності.

Так, зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, в описовій та мотивувальній частині рішення суд вказав, що відповідачі є належними користувачами приміщення, пославшись на наявність укладеного договору від 01 вересня 1995 року між відповідачами та колишнім власником ДП Завод ім.В.О.Малишева та водночас пославшись на рішення апеляційної інстанції від 14 квітня 2011 року про визнання цього договору нікчемною угодою, яка не створює будь-яких наслідків. Між тим, якщо договір визнано нікчемним, застосуванню підлягає ч.1 ст. 216 ЦК України і кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що одержала на виконання цього правочину. Таким чином, приймаючи рішення, суд з однієї сторони погодився з рішенням про визнання договору нікчемним, а з другої послався на норми ЦК України, які регулюють права наймача та наймодавця, вважав строк дії договору чинним, а права і обов'язки наймодавця такими, що перешли до апелянта, як до власника приміщення. Правильно пославшись в описовій частині рішення, що приміщення, яке належить позивачу є нежилим, не врахував, що це приміщення не може розглядатися як житло і до нього не можуть бути застосовані норми ЦК України, що регулюють найм житла. Також суд не перевірив законність реєстрації відповідачів в приміщенні, що має статус нежитлового. Пославшись в рішенні, що договір купівлі-продажу був обтяжений проживанням відповідачів, суд не вказав, з яких саме законних підстав вбачається таке обтяження, тому вказаний висновок є бездоказовим, необґрунтованим і суперечить вимогам ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Вважає, що, оскільки між сторонами не укладався правочин про користування приміщенням, а договір, який було укладено між відповідачами та колишнім власником не є дійсним, у відповідачів відсутнє право мешкати та бути зареєстрованими у займаному ними приміщенні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно з вимогами частини 1 статті 303 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» суд першої інстанції виходив з того, що спальний корпус № 4 бази відпочинку імені ОСОБА_4 належить до житлового фонду, відповідачі вселилися до вказаного приміщення у встановленому порядку у зв'язку з перебуванням у трудових відносинах з ДП «Завод імені ОСОБА_5», були зареєстровані й проживали у спірному приміщенні до закріплення його за ними, іншого житла для проживання не мають і що до нового власника нежитлових приміщень, у тому числі будівлі спального корпусу № 4 бази відпочинку імені ОСОБА_4, перейшли всі права та обов'язки наймодавця.

Але з цим висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 8, ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 1, 3 ст. 58, ч. 2 ст. 59, ст. 179, ч. 3, 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідності із рішеннями Верховного Суду України.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. (ч.ч.1,2).

Відповідно до ч.4 ст.338 Цивільного процесуального кодексу України, висновки і мотиви, з яких скасоване рішення, є обовязковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 814 Цивільного кодексу України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Особливості правового регулювання найму (оренди) житла визначаються нормами статей 810, 812 ЦК України.

За змістом ст. 812 Цивільного кодексу України, предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 821 Цивільного кодексу України, договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Із системного аналізу ст. ст. 810, 812, 821 Цивільного кодексу України, вбачається, що положення зазначених норм матеріального права підлягають застосуванню виключно до правовідносин, що випливають з договору найму (оренди) житла.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Згідно зі ст. 127 Житлового кодексу Української РСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Як встановлено судовим розглядом та вбачається з матеріалів справи:

На підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2008 року, зареєстрованого у реєстрі за № 603, ТОВ НАЗ-ОЛЕ на праві власності належать нежитлові приміщення бази відпочинку та очисних споруд, що складається з 14 будівель, нежитлових будівель та будівель очисних споруд.

До переліку 14 будівель, розташованих за адресою: Харківська область, Вовчанський район,територія Хотімлянської сільської ради, база відпочинку ім. Соіча (колишня адреса Харківська область, Вовчанський район, територія Хотімлянської сільської ради, вул.Новодонівська,1) відноситься будівля спального корпусу № 4 літ.Б-5, площею 2384,30 кв.м.

ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із ДП «Завод імені ОСОБА_5».

01 вересня 1995 року між ОСОБА_2 і базою відпочинку ім. О.В.Соіча в особі директора був укладений договір, відповідно якому база відпочинку у звязку з прийняттям ОСОБА_2 на роботу надала приміщення кв. 40 площею 25 кв.м. для заселення сімї з 4-х осіб.

У разі припинення трудових відносин з базою відпочинку ОСОБА_2 зобовязалась у 3-денний строк звільнити приміщення і здати його базі відпочинку.(а.с.9)

Сторони не заперечували, що надане сімї ОСОБА_2 приміщення № 40 знаходиться у спальному корпусі № 4.

У трудових відносинах з базою відпочинку ім. О.В.Соіча ОСОБА_2 перебувала з 20.05.1992 року по 16.10.2000 року та з 22.04.2002 року по 01.06.2008 року, а її чоловік ОСОБА_2 з 02.04.1990 року по 09.01.2006 року та з 04.05.2006 року по 03.02.2007 року (за строковими трудовими договорами).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстровані за адресою: квартира № 40, вул. Новодонівська, № 1, сю Хотімля, Вовчанський район, Харківська область, з 01 липня 1992 року, а їх дочка ОСОБА_7, яка у подальшому змінила прізвище на «Батуліна» - з 15 грудня 2007 року (а. с. 12?14, т. 1).

Наказом ДП «Завод імені ОСОБА_5» від 16 жовтня 2000 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 11, т. 1).

На підставі рішення Виконавчого комітету Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області від 14 липня 2005 року Хотімлянською сільською радою 15 липня 2005 року ДП «Завод імені ОСОБА_5» видано свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі бази відпочинку, у тому числі корпус № 4 бази відпочинку по вул. Новодонівській, № 1 у с. Хотімля Вовчанського району Харківської області.

Рішенням Виконавчого комітету Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області від 13 жовтня 2005 року № 62 зареєстровано гуртожиток робітників бази відпочинку імені ОСОБА_4 за вказаною адресою (а. с. 229, т. 1).

Протоколом сумісного засідання об'єднаного профспілкового комітету і адміністрації ДП «Завод імені ОСОБА_5» від 19 квітня 2007 року № 78 надано згоду на користування відповідачами житловою площею як службовою у двокімнатній квартирі № 40 у корпусі № 4 бази відпочинку ім. О.В. Соіча до вирішення питання щодо зміни правового статусу цього корпусу (а. с. 47, т. 1).

На підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 26 лютого 2008 року, укладеним на виконання рішення господарського суду Харківської області від 12 вересня 2007 року у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, установленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» продав ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» нежитлові приміщення бази відпочинку імені ОСОБА_4, що розташовані на території Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області (колишня адреса: вул. Новодонівська, № 1 с. Хотімля, Вовчанський район, харківська область), у тому числі будівлю спального корпусу № 4 (а. с. 5?8, т. 1).

Матеріали справи не містять будь-яких даних про наявність у бази відпочинку житлового фонду, у тому числі службового, або переведення у статус житлового приміщення спального корпусу № 4 чи будь-яких приміщень цього корпусу, у тому числі приміщення під № 40.

Посилання відповідачів на закріплення ДП Завод імені ОСОБА_5 займаного ними житла та обтяження вказаною обставиною договору купівлі-продажу, на підставі якого позивач набув право власності на нежитлові приміщення, у тому числі і на те, в якому проживає їх сімя не може бути прийнято до уваги судовою колегією.

Дійсно ДП Завод імені ОСОБА_5 і база відпочинку ім. О.В.Соіча не ставила питання про виселення сімї ОСОБА_8 та інших осіб, яким у звязку з перебуванням у трудових відносинах були надані приміщення спального корпусу № 4 і на спільному засідання обєднаного профспілкового комітету і адміністрації ДП Завод ім. Малишева обговорювалось питання про закріплення за цими особами займаних приміщень.

Проте, на час передання нежитлових приміщень бази відпочинку в іпотеку та подальшого їх продажу ТОВ НАЗ-ОЛЕ, питання про надання спальному корпусу № 4 чи займаним відповідачами та іншими особами у цьому корпусі приміщенням статусу житлових вирішено не було.

Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 26.02.2008 року був укладений на виконання рішення господарського суду Харківської області від 12.09.2007 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить Державі України ( користувач Державне підприємство Завод ім. В.О.Малишева.

Вказаний договір не містить умов обтяження права власності, яке за цим договором набуло на нежитлові приміщення ТОВ НАЗ-ОЛЕ, правом відповідачів на проживання в будь-якому з цих приміщень.

Листом від 03.03.2011 року ДП Завод імені ОСОБА_5 підтвердив позивачу, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого підприємству Хотімлянською сільською радою Вовчанського району 14.07.2005 року на будівлі бази відпочинку імені ОСОБА_4 спальний корпус № 4 зареєстрований у статусі нежитлового приміщення і в подальшому ДП Завод імені ОСОБА_5 не звертався до Хотімлянської сільської ради з питання зміни статусу нерухомого майна та переведення окремих будівель до житлового фонду.(а.с.25).

Листом за № 433 від 31 липня 2013 року Вовчанське бюро технічної інвентаризації підтвердило, що спальний корпус № 4 літ. Б-5, розташований за адресою Харківська область, Вовчанський район, територія Хотімлянської сільської ради, База відпочинку ім. Соіча зареєстрований за ТОВ НАЗ-ОЛЕ на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2008 року, та має статус нежитлової будівлі згідно останнього витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно № 33825582 від 13.04.2012 року.

Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався відповідно до ст. 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

Гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, у якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

У даному випадку спір виник з приводу виселення відповідачів із приміщення, що розташоване на території бази відпочинку.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції керувався тим, що спальний корпус бази відпочинку, в якому розміщене спірне приміщення, належить до житлового фонду, оскільки рішенням Виконавчого комітету Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області від 13 жовтня 2005 року зазначений спальний корпус бази відпочинку був зареєстрований як гуртожиток робітників цієї бази, та що відповідно до ст. 814 ЦК України до нового власника житла перейшли всі права та обов'язки наймодавця.

Разом із тим суд залишив поза увагою, що спальний корпус бази відпочинку, в якому проживають відповідачі, відповідно до рішення Виконавчого комітету Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області від 14 липня 2005 року зареєстрований як нежитлове приміщення та на підставі зазначеного рішення 15 липня 2005 року Хотімлянською сільською радою видане свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі вказаної бази відпочинку та що відповідне рішення Виконавчого комітету Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області від 13 жовтня 2005 року про реєстрацію зазначеного спального корпусу як гуртожитку прийнято поза межами його компетенції виходячи з вимог ч. 2 ст. 127 ЖК Української РСР, за якою жилі будинки, які використовуються під гуртожитки, підлягають реєстрації у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Наведені обставини свідчать про те, що спірне приміщення не має статусу житлового, а тому до нього не може застосовуватись норми матеріального права, які регулюють відносини найму (оренди) житла, а саме ст.ст. 814,821 ЦК України, що також зазначено у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 25 лютого 2015 року, у справі № 6-6цс15, висновки якого є обовязковими.

На вказаний висновок судової колегії не впливає і наданий відповідачами акт обстеження умов проживання її сімї, оскільки зазначені в ньому відомості свідчать тільки про те, що займане відповідачами приміщення використовується для проживання, а не про те, що цьому приміщенню у встановленому законом порядку надано статус житлового.

Безпідставним є і посилання суду першої інстанції в рішенні та у запереченнях відповідачів на обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Харківської області , а також прохання представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_9 на застосування строків позовної давності.

Ухвалюючи рішення, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, належним чином не досліджено доказів, наданих сторонами, та не надано цим доказам відповідної правової оцінки.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи викладене, вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню в цій справі, оскільки орган, до компетенції якого відноситься зняття фізичних осіб з реєстрації , не є у справі відповідачем, а крім того само по собі рішення про виселення осіб з займаного приміщення є підставою для зняття їх з реєстрації за адресою цього приміщення.

Відповідно до ст.11 вказаного Закону та «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» затвердженого Наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 р. за № 2109/22421 реєстрація місця проживання та зняття з реєстрації здійснюється органом реєстрації, яким є Державна міграційна служба.

За таких обставин судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково , рішення суду першої інстанції скасувати з підстав, передбачених п.п.1,3,4 ч.1, ч.2 ст.309 ЦПК України і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ НАЗ-ОЛЕ задовольнити частково: усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на спірне приміщення шляхом виселення відповідачів із спірного приміщення.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. З урахуванням зазначеного з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 підлягає стягненню сума сплаченого та документально підтвердженого судового збору у розмірі по 160 грн. 83 коп., з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 309, 313, 316, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» задовольнити частково.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 квітня 2012 року скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припинення права користування приміщенням, усунення перешкод у здійснені права власності та розпорядження майном шляхом звільнення приміщення, зняття з реєстрації та виселення задовольнити частково.

Усунути перешкоди з боку ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у здійснені ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» права власності на приміщення № 40 спального корпусу № 4 бази відпочинку ім.. ОСОБА_4, що розташована на території Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області.

Виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 із приміщення № 40 спального корпусу № 4 бази відпочинку ім. О.В. Соіча, що розташована на території Хотімлянської сільської ради Вовчанського району Харківської області (колишня адреса: с. Хотімля, Вовчанського району, Харківської області вул. Новодонівська, № 1).

В решті позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» судовий збір у розмірі по 160 ( сто шістдесят) грн. 83 коп., з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: -