Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: відповідача та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду від 21 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Радивилівської районної державної адміністрації та Державна міграційна служба України в особі Радивилівського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Рівненській області; про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Радивилівського районного суду від 21 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено: надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_3.ІНФОРМАЦІЯ_1, в присутності матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на час літніх канікул в період з 01.06.2015 року по 28.08.2015 року на час зимових канікул в період з 01.01.2016 року по 10.01.2016 року.

Надано дозвіл ОСОБА_2, жительці м. Радивилів вул. Тиха, 50 Рівненської області, на виготовлення дитячих документів на ім'я її малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 243,60 гривень судового збору.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідач покликався на його незаконність через порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначав, що позивач страждає психічними розладами, які потребують лікування. Згодом ці розлади супроводжувалося вживанням алкоголю, що стало систематичним явищем. Вона ображала його і бабусю дитини, влаштовувала бійки, з'являлась в громадських місцях в стані алкогольного сп'яніння. Тому відповідними органами її було направлено в Дубенський диспансер психо-соціальної реабілітації, про що свідчить документ № 15-36/178 від 30.03.2011 року, який залишено без уваги.

Заперечуючи проти висновків суду, покликався на те, що ОСОБА_2 не перебувала у відпустці по догляду за дитиною, оскільки син знаходився на його та бабусиному утриманні.

Позивач виїхала за кордон на роботу, залишивши без попередньої домовленості дитину на його утриманні. Вона періодично приїжджає із-за кордону, однак перебуваючи в Україні, веде антигромадський спосіб життя, що відображено в реєстраціях Радивилівського РВ УМВС України в Рівненській області №450 від 18.02.2014 року та № 455 від 18.02.2014 року.

Вважав, що позивачем не надано доказів щодо виконання нею передбачених ст.ст. 150-155 СК України обов'язків та тих обставин, що поїздка за кордон здійснюється саме в інтересах дитини, а не у з'ясуванні особистих відносин з батьком.

Суд незаконно обмежив його батьківські права та обов'язки під час зимових та літніх канікул, а також право дитини брати участь у заходах як члена обласної збірної зі спортивно-технічних видів спорту.

Крім того, судом безпідставно взято до уваги характеристику позивача за місцем проживання, довідку з районної лікарні, довідку роботодавця, які вважав формальними і такими, що не відповідають дійсним обставинам.

З цих підстав просив рішення Радивилівського районного суду від 21 квітня 2015 року скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності і обґрунтованості позову, оскільки відповідач заперечує проти тимчасового виїзду малолітньої дитини за кордон до місця тимчасового проживання та роботи матері з метою відпочинку і оздоровлення, а своєї згоди на нотаріальне посвідчення клопотання обох батьків він не надає.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Як встановлено матеріалами справи, і ці обставини не оспорюються, сторони мають внаслідок спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу дитину сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

Сторони батьківських прав щодо дитини не позбавлені.

Син ОСОБА_4 протягом останніх двох років шести місяців проживає разом з батьком, перебуває на його утриманні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проживає і працевлаштована у ОСОБА_5 за адресою: 38:608 Ветліна Смерек, 71 ОСОБА_5, працюючи портьє у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Меркуріон" (а.с. 14-18).

Вважаючи, що відповідач своєю відмовою у добровільному посвідченні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон порушує її права на участь у вихованні дитини, утриманні та піклуванні про сина, його культурно - соціальний розвиток, позивач у грудні 2014 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини в її присутності без згоди батька на час літніх канікул з 1 червня 2015 року по 28 серпня 2015 року та на час зимових канікул з 1 січня 2016 року по 10 січня 2016 року, а також про надання дозволу на виготовлення дитячих проїзних документів на ім'я малолітнього сина.

Відповідно до ч. 1 ст. 141, ст. 142, ч. 2 ст. 150, ст. 153 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Діти мають рівні права та обовязки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобовязані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, зокрема якщо хтось із них перебуває у надзвичайній ситуації (лікарні, місці затримання та позбавлення волі тощо).

Норми ч. 3 ст. 313 ЦК України передбачають право фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Стаття 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року №724) встановлює, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду.

Згідно зі ст. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року №724) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Тобто позивачем обовязково повинно бути вказано ідентифікуючі дані осіб одного з батьків та дитини, що не досягла 16 років; іноземну державу, куди мають намір виїхати один з батьків разом з дитиною, що не досягла 16 років, а також зазначено про разову часову тривалість перебування у цій державі дитини, що не досягла 16 років, разом з одним із батьків. При цьому часовий проміжок перебування дитини може бути встановлений лише один раз, а не двічі чи більше, оскільки для кожного випадку виїзду за кордон необхідні нотаріально посвідчена згода другого з батьків або рішення суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України.

Норми ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачають розгляд судом цивільних справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Згідно з ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Встановлено, що ОСОБА_2 не додержано вимог закону при зверненні до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини, що не досягла 16 років, разом із одним з батьків.

Оскільки суд апеляційної інстанції не вправі порушувати принцип диспозитивності цивільного судочинства і виходити за межі предявлених позовних вимог, однак у звязку з незастосуванням норм матеріального права, які підлягали застосуванню, вбачаються підстави для виходу за межі доводів ОСОБА_1, тому апеляційну скаргу слід частково задовольнити.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про хворобу психіки позивача на увагу не заслуговують.

В силу правил ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Тобто в Україні діє презумпція психічного здоров'я особи, доки не буде доведено інше.

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він покликається, ОСОБА_1 не надав, а судом їх здобуто не було.

Більше того, на а.с. 13 міститься довідка Радивилівської районної лікарні від 03.07.2014 року №922, де зазначено про те, що позивач на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Не можна погодитися і з посиланнями ОСОБА_1 на антигромадську поведінку позивача, оскільки спростовуються характеристикою Радивилівської міської ради від 02.07.2014 року №02-11/169 (а.с. 11). За її змістом вона зарекомендувала себе з позитивного боку, тактовна і ввічлива до інших, до юридичної відповідальності за матеріалами адміністративної комісії при міськвиконкомі не притягувалася, скарг від сусідів не надходило, громадський порядок не порушувала.

Спростовуються й доводи автора скарги про невиконання ОСОБА_2 своїх прав і обов'язків, що передбачені ст.ст. 150-155 СК України, а також щодо недоведеності тих обставин, що поїздка за кордон буде здійснена саме в інтересах дитини.

Не заслуговують на увагу як з необґрунтовані покликання відповідача на хибність висновків суду щодо оцінки доказів у справі характеристики позивача за місцем проживання, довідки з районної лікарні, довідки роботодавця.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішенні спірних відносин, є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового про відмову позивачу в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Радивилівського районного суду від 21 квітня 2015 року скасувати.

ОСОБА_2 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Радивилівської районної державної адміністрації та Державна міграційна служба України в особі Радивилівського районного сектору Управління державної міграційної служби України в Рівненській області; про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: