Справа № 0907/2-868/11
Провадження № 2/344/10/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі

головуючого Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

до Івано-Франківського міського суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення. В позові вказано, що відповідачка ОСОБА_3, є колишньою дружиною позивача, а ОСОБА_4, ОСОБА_5 є його доньками. 05/03/1996 р. на ім`я позивача було оформлено квартиру АДРЕСА_1. В 2000 році відповідачка виїхала в Італію. В 2004 р. розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу відповідачі та позивач спільно проживали в спірній квартирі. З вересня 2005 р. відповідачка чинила позивачу перешкоди в користуванні спірною квартирою, а згодом і інші відповідачки чинили позивачу перешкоди в користуванні спірною квартирою. Позивач просив суд виселити відповідачів і спірної квартири.

В свою чергу ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою. В зустрічному позові вказано, що позивач в своєму позові перекрутив дійсні обставини їх спору, вказана ним інформація щодо перешкоджання користуванням житлом не відповідає дійсності. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17/05/2013 р. за ОСОБА_3 визнано 378/1000 часток у спірній квартирі та встановлено порядок користування житлом для усіх відповідачів по кімнаті, а позивачу виділено кімнату 12,9 кв.м., визначено спільне користування кухнею, коридором, ванною кімнатою, туалетом, кладовою. В 2014 р. відповідачка зверталась в міліцію з приводу перешкоджання позивачем у користуванні житлом. Тому просила суд про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою.

В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив задовольнити його, з підстав, що в ньому вказані.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в позові та підтримав зустрічний позов, який просив суд задовольнити, з підстав, що в ньому вказані.

Судом встановлено наступні обставини.

05/03/1996 р. на ім`я позивача було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до свідоцтва про народження № 210965 батьками ОСОБА_5 зареєстровано ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про народження № 2109664 батьками ОСОБА_5 зареєстровано ОСОБА_1 та ОСОБА_3

12/10/2004 р. рішенням Івано-Франківського міського суду розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

27/02/2010 р., 17/03/2010 р. позивачу відмовлено в порушенні кримінальної справи за його заявою.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17/05/2013 р. за ОСОБА_3 визнано право на 378/1000 часток в спірній квартирі, за ОСОБА_1, визнано право на 378/1000 часток, за ОСОБА_4 -122/1000, за ОСОБА_5 122/1000 часток; встановлено порядок користування спірною квартирою, за яким позивачу виділено кімнату 12,9 кв.м., визначено спільне користування кухнею, коридором, ванною кімнатою, туалетом, кладовою.

16/08/2013 р. зазначене рішення Івано-Франківського міського суду залишено без змін.

18/02/2014 р. було видано виконавчий лист №344/20249/2013 р. про вселення позивача в спірну квартиру, зобов`язано відповідачів не чинити позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою.

14/10/2014 р. на ім`я відповідачки надано висновок про те, що вона не змогла увійти в спірну квартиру у зв`язку з недопуском її позивачем.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_6 позивач вселився в квартиру в 2014 р.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_7 позивача вселили в квартиру в 2014 р.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_8 минулого року прийшли в квартиру і там хтось перебував, але в квартиру не пустив.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_9 в 2014 р. вона з відповідачкою пішла в квартиру, але не змогла увійти.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_10 відповідачів не пускають в спірну квартиру.

Відповідно до п. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В свою чергу відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідн до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі МакКенн проти Сполученого Королівства, заява № 19009/04, п.41 50, Справа Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Отже негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є непорушення житлових прав відповідачів.

Відповідно до Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом; особа може мати декілька місць проживання.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі Максименко та Герасименко проти України за заявою № 49317/07.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до п. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому.

Так, відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд .

Отже користування спірною квартирою можу бути здійснено співвласниками тільки спільно. Право власності відповідачів на спірну квартиру не може бути порушено, шляхом ухвалення необґрунтованого доказами і правовими підставами судового рішення про позбавлення відповідача права користування його житлом у спосіб їх виселення.

Таким чином позов про виселення із спірної квартири її співвласників є необґрунтованим, а тому є формою зловживання правом на звернення до суду. Однак суд не є засобом для сторін у досягненні незаконних цілей, а тому не толерує вчинення шикани.

Оскільки позивач незаконно не допускає співвласників квартири в належну їм квартиру, порядок користування якою раніше встановлений судом, то він, по-перше, не виконує рішення суду в їх з відповідачами спорі ухваленому до цього судового рішення, по-друге, він незаконно перешкоджає відповідачам в користуванні їх житлом. Відповідно зустрічний позов обґрунтовано належними правовими підставами, а тому він підлягає до задоволення.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд, -

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення, відмовити;

зустрічний позов задовольнити;

вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1;

зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди в користуванні ОСОБА_3 квартирою №30 в будинку №90 по вул. Коновальця в м. Івано-Франківськ, надавши їй ключі від замків у вхідних дверях до квартири.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 243,60 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О.Бородовський