Справа № 496/3540/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2015 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

при секретарі Мамренко Г.Г.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду № 24 в місті Одесі,

справу за позовом

ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області, Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар ) ГУМВС України в Одеській області, Біляївського районного суду Одеської області про відшкодування моральної шкоди,

Установив:

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до Державної казначейської служби України, Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області, Біляївського РВ /з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар/ ГУМВС України в Одеській області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Ухвалою суду від 06 серпня 2014 року відкрито провадження по справі. 17 лютого 2014 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Біляївський районний суд Одеської області. Ухвалою судді судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 12 січня 2015 року вищевказану цивільну справу передано до Суворовського районного суду м. Одеси для розгляду.

13 травня 2015 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги та просив загалом стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, на його користь моральну шкоду, завдану незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, в розмірі 142 000,67 грн., також до уточнень додав додаткові пояснення на заперечення проти позову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що 07 грудня 2010 року відносно нього була порушена кримінальна справа за ознаками ч. 1 ст. 129 КК України.

Постановою від 10 грудня 2010 року мені ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою від 18 грудня 2010 року ОСОБА_1 був залучений у якості обвинуваченого за ч.1 ст. 129 КК України.

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2011 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину, відповідальність за який передбачена ч. 1 ст. 129 КК України та призначено покарання у вигляді 2 (двох) років обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком у 2 (два) роки.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2011 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2011 року був змінений, проте міра покарання, призначена ОСОБА_1 залишилася без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2012 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2011 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2011 року були скасовані, а справа була направлена на новий судовий розгляд.

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2013 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину, відповідальність за який передбачена ч. 1 ст. 129 КК України та призначено йому покарання у вигляді арешту строком на 2 (два) місяці.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 серпня 2013 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2013 року був скасований, а справа була направлена прокурору для організації додатково розслідування.

Постановою слідчого СВ Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 було закрите за відсутності у його діяннях складу злочину.

Позивачу були заподіяні моральні страждання, що були викликані психічним впливом, що в свою чергу призвело до погіршення можливостей реалізації звичок та бажань, у позивача погіршилися відносини із оточуючими людьми, оскільки вони не хотіли не тільки мати з ним справу, а й взагалі не хотіли з ним розмовляти так як вважали його злочинцем. Фактично внаслідок порушення кримінальної справи та його засудження він був незаконно звільнений із роботи.

З огляду на вказані обставини, та враховуючи те, що згідно висновку №4804 судової психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи №496/3540/14-ц визначено орієнтовний розмір грошового відшкодування за завдану ОСОБА_1 незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду моральної шкоди становить 116, 64 мінімальних заробітних плат, ОСОБА_1 просить стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 142000 гривень 67 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та уточненнях до позовної заяви та додаткових письмових поясненнях, просили позов задовольнити.

Представник прокуратури ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити у їх задоволенні з мотивів викладених в запереченнях проти позову, в якому зокрема посилалась на те, що моральна шкода не доведена належними та допустимими доказами, не доведено чіткий розмір моральної шкоди, котрий підлягає відшкодуванню.

Представники Державної казначейської служби України, Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар ) ГУМВС України в Одеській області, Біляївського районного суду Одеської області в судове засідання не зявились, про розгляд справи в суді неодноразово повідомлялись у встановленому порядку, причин неявки суду не сповістили, з заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертались.

Заслухавши пояснення сторін, котрі зявились в судове засідання, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07 грудня 2010 року відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа за ознаками ч. 1 ст. 129 КК України. (а.с. 5).

Постановою від 10 грудня 2010 року мені ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. (а.с. 6).

Постановою від 18 грудня 2010 року ОСОБА_1 був залучений у якості обвинуваченого за ч.1 ст. 129 КК України. (а.с. 7).

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2011 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину, відповідальність за який передбачена ч.І ст. 129 КК України та призначено покарання у вигляді 2 (двох) років обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком у 2 (два) роки. (а.с. 13-16).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2011 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2011 року був змінений, проте міра покарання, призначена ОСОБА_3 залишилася без змін. (а.с. 17-20).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2012 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 12 травня 2011 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 02 серпня 2011 року були скасовані, а справа була направлена на новий судовий розгляд. (а.с. 21-24).

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2013 року ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні злочину, відповідальність за який передбачена ч. 1 ст. 129 КК України та призначено йому покарання у вигляді арешту строком на 2 (два) місяці. (а.с. 25-27).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 серпня 2013 року вирок Біляївського районного суду Одеської області від 18 квітня 2013 року був скасований, а справа була направлена прокурору для організації додатково розслідування. (а.с. 27-30).

Постановою слідчого СВ Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 було закрите за відсутності у його діяннях складу злочину. (а.с. 31,32).

Вказані обставини сторони по справі, котрі зявились в судове засідання, фактично не заперечували та підтверджуються дослідженими судом постановами, вироками та ухвалами судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та ін.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України.

Згідно з частиною 2 статті 1176 ЦК Україниправо на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 2 згаданого Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

При цьому перелічені в ст. 1 та ст. 2 Закону події повинні знаходитись між собою в причинно-наслідковому звязку.

Стаття 3 цього ж Закону передбачає, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно висновку судового експерта ОНДІСЄ ОСОБА_4 №4804 судової психологічної експертизи від 12 листопада 2014 року орієнтовний розмір грошового відшкодування за завдану ОСОБА_1 незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду моральної шкоди становить 116, 64 мінімальних заробітних плат (а.с. 53-56). Враховуючи зазначене, суд не приймає до уваги заперечення прокуратури в частині визначення суми моральної шкоди, оскільки сума моральної шкоди, згідно висновку експерта, є стабільною і може змінитись лише зі зміною мінімальної заробітної плати.

Судом приймається запропонована у висновку судово-психологічної експертизи формула обчислення розміру компенсації дійсної моральної шкоди як така, що науково обґрунтована та найбільш придатна до застосування до викладених обставин.

Ситуація, що стала підставою цього позову, за звичайних умов суспільного життя є неодмінно психотравмуючою за своєю сутністю. Вона створює переживання, емоційну напруженість, порушує життєві плани та змінює звичайний життєвий устрій (необхідність участі в судовій тяганині, відвідування експертних, судових органів). Відстоювання своїх цивільних прав займає в позивача тривалий час, потребує значних фізичних та психологічних сил. Внаслідок обставин, що є предметом розгляду в цій справі, позивач зазнав значних матеріальних збитків, які, в свою чергу обумовлюють порушення звичайного темпу, змісту та цілеспрямованості його життєдіяльності. Суд вважає, що заявлена позивачем сума компенсації моральної шкоди є співмірною з тими негативними наслідками, що наступили для позивача, та відповідає критерію розумності.

Враховуючи вищевикладене, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, приходить до висновку про необхідність стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 142 000,67 грн.

Керуючись ст.3, 10, 11, 14, 57- 64, 77, 169 , 209, 212 - 215, 218, 222, 294 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області, Біляївського РВ (з обслуговування Біляївського району та м. Теплодар ) ГУМВС України в Одеській області, Біляївського районного суду Одеської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання , досудового слідства, прокуратури і суду задовольнити.

Стягнути з Державної казначейської служби України (), юридична адреса :01601,м.Київ,вул..Бастіонна,6), за рахунок коштів державного бюджету України, на користь ОСОБА_1, ІПН №, моральну шкоду, завдану незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду , в розмірі 142 000,67 грн.

Стягнути судовий збір в сумі 1420,00 грн. в дохід держави з Державної казначейської служби України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд Суворовського району міста Одеси шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя