Справа № 355/203/15ц Головуючий у І інстанції Литвиненко О.Л.
Провадження № 22-ц/780/3548/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 16.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

16 червня 2015 рокуколегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Антоненко В.І., Голуб С.А.,

При секретарі: Франюк Т.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 29 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні часткою у житловому будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 43/100 частини будинку за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про вселення та зобов»язання не чинити перешкод у користуванні часткою у житловому будинку, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом ОСОБА_4 03.10.1990 року вона має у власності 43/100 частки житлового будинку по вул. Набережній, 41 в смт. Баришівка Київської області. Згідно технічного паспорту від 10.04.2009 року даний будинок складається з двох квартир загальною площею 137,3 кв.м.. Будинок має два окремі входи. Відповідач ОСОБА_3 являється співвласником даного будинку. Відповідач замінив замки на вхідних дверях квартири, що їй належить, чинить перешкоди у користуванні майном та не допускає її до спірного будинку.

Тому просила суд вселити її у будинок по вул. Набережна, 41 в смт. Баришівка Київської області, зобовязати ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні будинком по вул. Набережна, 41 в смт. Баришівка Київської області та стягнути судові витрати.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на 43/100 частини будинку за набувальною давністю. Свої позовні вимоги мотивував тим, що він з ОСОБА_2 є співвласниками будинку 41 по вул. Набережній в смт. Баришівка Київської області. Зазначений будинок сторони отримали у спадщину після смерті батька ОСОБА_5. ОСОБА_2 проживала в будинку та була зареєстрована в ньому до 29.08.1968 року. Уклавши шлюб з ОСОБА_6, вона поселилась в будинку, який належав сімї ОСОБА_6. Починаючи з 1968 року ОСОБА_2 в спірному будинку не проживала, ніяких витрат по його утриманню не несла. В подальшому будинок, який належав сімї ОСОБА_2 потрапив під знесення. Власнику будинку та дочці відповідачки в замін будинку було виділено квартиру в будинку покращеного планування та виплачено грошову компенсацію Відповідачка та її чоловік відмовились отримувати квартиру та вимагали придбати для сімї відповідачки приватний будинок або виділення коштів на його придбання. Фінансове становище КПКП «Молнія», на якому працював чоловік відповідачки та дружина позивача не дозволяло придбати будинок. 29.11.1999 року відбулось засідання правління КПКП «Молнія», яким сімї ОСОБА_7 виділено кошти на придбання будинку. ОСОБА_3 користується нерухомим майном, належним відповідачці протягом 25 років. Оскільки сімї відповідачки виділено кошти і вона придбала житловий будинок 24 по вул. Коцюбинського в смт. Баришівка Київської області,.

Тому вважав, що набув право власності за набувальною давністю на нерухоме майно та просив суд визнати за ним право власності на 43/100 частини будинку 41 по вул. Набережна в смт. Баришівка Київської області, що належить ОСОБА_2

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 29 квітня 2015 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду І інстанції, позивачка за первісним позовом подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду І інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді І інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.10.1990 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5, померлого 04.02.1990 року, є його дочка ОСОБА_2. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з 43/100 частини житлового будинку по вул. Набережній, 41 в смт. Баришівка Київської області.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.04.1999 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_5, померлого 04.02.1990 року, є його син ОСОБА_3. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з 57/100 частини житлового будинку по вул. Набережній, 41 в смт. Баришівка Київської області.

Згідно технічного паспорту від 10.04.2009 року даний будинок має два входи, загальна площа якого становить 137,3 кв.м.

Судом встановлено, що житловий будинок по вул. Набережній, 41 в смт. Баришівка Київської області між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не розділений в натурі, має два окремі входи, але їм не присвоєно статус квартири чи окремий особовий рахунок.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд І інстанції виходив з того, що позивачкою не надано жодного доказу про те, що відповідач змінив замки на вхідних дверях спірного спадкового будинку, що чинить перешкоди у його користуванні і не допускає її до будинку та про необхідність її вселення у спірний будинок.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд І інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надав суду докази добросовісного заволодіння майном відповідачки ОСОБА_2, а саме 43/100 частинами житлового будинку по вул. Набережній, 41 в смт. Баришівка Київської області та його державної реєстрації.

Колегія погоджується з висновками суду І інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Стаття 155 ЖК України передбачає, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що подані позивачкою докази не є належними та не підтверджують факт вчинення відповідачем перешкод у користуванні частиною спірного будинку.

Зокрема, копія заяви, подана позивачкою до Баришівського РВ ГУ МВС України у Київській області про умисне знищення майна відповідачем, не підтверджує наявність зі сторони Ждан В,М. перешкод у користуванні спадковим майном.

За таких обставин, колегія дійшла висновку про те, що рішення суду І інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених в мотивувальній його частині.

В іншій частині рішення суду І інстанції не оскаржувалось, а тому не було предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.

Колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України колегія відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. ст.308, 315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 29 квітня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: