Справа №473/644/15-ц 08.06.2015 08.06.2015 08.06.2015
Провадження №22-ц/784/1295/15
Провадження № 22-ц/784/1295/14 Головуючий першої інстанції Висоцька Г.А.
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

08 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

при секретарі судового засідання Харитонової І.В.

за участю представника позивача Ремешевського Є.А.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2015 року, ухвалене по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 19 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитно - заставний договір №NKVZAN00050855, за умовами якого банк передав позичальнику кредитні кошти у сумі 54 115 грн. 72 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 18 вересня 2013 року включно.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач виконував свої зобов'язання за договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 14 січня 2015 року, становить 78 317 грн. 00 коп. та складається із заборгованості за кредитом - 20 950 грн. 41 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 06 грн. 94 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 53 392 грн. 17 коп., а також штрафу (фіксована частина) - 250 грн. 00 коп., штрафу (процентна складова) - 3 717 грн. 48 коп., позивач просив позов задовольнити, стягнути з відповідача вказану заборгованість та 783 грн. 17 коп. судових витрат.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитно - заставному договору № NKVZAN00050855 від 19 вересня 2008 року станом на 14 січня 2015 року, а саме: заборгованість за кредитом - 20 950 грн. 41 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 06 грн. 94 коп., а також штраф (фіксована частина) - 250 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) - 1 412 грн. 50 коп., пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 7 292 грн. 56 коп., а всього - 29 912 грн. 41 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 299 грн. 12 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник позивача вказує на безпідставність зменшення міськрайонним судом нарахованого банком розміру пені та штрафу (процентної складової) та просить рішення суду змінити в цій частині позовних вимог, задовольнивши вказані вимоги в повному обсязі, а в іншій частині рішення міськрайонного суду залишити без змін.

Рішення в частині вирішення вимог про стягнення тіла кредиту, процентів за користування кредитом не оскаржується, а тому відповідно до ст.303 ЦПК України колегією суддів в цій частині не переглядається, оскільки апеляційна інстанція обмежена доводами апеляційної скарги.

Перевіривши правильність рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Задовольняючи частково позов, міськрайонний суд виходив із того, що між сторонами існують договірні правовідносини, умови якого порушив відповідач, а тому, відповідно до ст.ст.525-526,530,551,611,615,625,1046-1050,1054,1055 ЦК України та умов кредитно - заставного договору, він повинен відповідати за неналежне виконання зобов'язання і нести негативні наслідки таких його дій, а саме, сплатити: заборгованість по тілу кредиту, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами, а також штраф (фіксовану та процентну складові). Ухвалюючи рішення щодо вимог про стягнення пені, суд виходив з того, що слід застосувати позовну давність в один рік незалежно від наявності заяви сторони про її застосування.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції. Водночас вважає висновок суду щодо застосування позовної давності помилковим, виходячи з наступного.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов'язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилам ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Разом з наведеним, слід мати на увазі, що вирішуючи спори даної категорії, слід беззастережно дотримуватися положень цивільно-процесуального законодавства.

Так, судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст.ст.10,59,60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (ст.159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст.58 - 59, ч.3 ст.61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскаржене судове рішення ухвалено не в повній відповідності з виписаним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2008 року між Закритим акціонерними товариством комерційний банк «ПритватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 (позичальник) укладено кредитно - заставний договір №NKVZAN00050855, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 54 115 грн. 72 коп. на придбання автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.04 % річних на строк до 18 вересня 2013 року включно.

Зі змісту позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк», по якій було відкрито провадження у справі слідує, що відповідач свої зобов'язання за договором щодо повернення кредитних коштів не виконав, внаслідок чого станом на 14 січня 2015 року виникла заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 78 317 грн. 00 коп., з яких:

- 20 950 грн. 41 коп. - заборгованість за кредитом;

- 06 грн. 94 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами;

- 53 392 грн. 17 коп. - пеня;

- 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина) й 3 717 грн. 48 коп. штраф (процентна складова), які банк просив стягнути з відповідача.

Заяви про відмову від названих позовних вимог або їх уточнення в установленому законом порядку позивач до суду першої інстанції не подав.

Пояснення представника позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції щодо нарахування штрафу з врахуванням положень додаткової угоди №1 до кредитного договору №NKVZAN00050855 від 19 вересня 2008 року, яка укладена між сторонами 02 січня 2013 року, не можна вважати належною зміною позовних вимог.

Разом з тим, з доводів позивача, викладених в його позовній заяві вбачається, що останній просив стягнути пеню за весь період прострочки виконання зобов'язання позичальником в розмірі 53 392 грн. 17 коп. та штраф (фіксована та процентна складова) в загальному розмірі 3 967 грн. 48 коп. за правилами встановленими в договорі в первісній редакції. Будь - яких зазначень про нарахування штрафу за правилами встановленими додатковою угодою №1 до кредитного договору №NKVZAN00050855 від 19 вересня 2008 року не було.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого банком (а.с.4-7), заборгованість по пені з 04 грудня 2008 року по 14 січня 2015 року становить 66 729 грн. 94 коп. Між тим, відповідно до положень додаткової угоди №1 від 02 січня 2013 року (а.с.15) пеня станом на 02 січня 2013 року була зменшена на 30 296 грн. 77 коп., а відповідно вона не могла бути стягнута у даній справі.

Таким чином, розмір пені повинен складати 36 433 грн. 17 коп. (66 729 грн. 94 коп. - 30 296 грн. 77 коп.).

Отже, встановивши ці обставини, колегія суддів приходить до висновку про порушення відповідачем договірних зобов'язань та наявність підстав для повернення позичальником кредитних коштів.

Втім, що стосуються пені, то міськрайонний суд виходив з того, що вона нарахована позивачем обгрунтовано, проте частково поза межами встановленої законом позовної давності та є всі правові підстави для самостійного застосування судом позовної давності, навіть, за відсутності заяви сторони про її застосування.

З такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь - якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_3 із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу не звертався.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, міськрайонний суд за власною ініціативою не мав права застосувати позовну давність.

Такий висновок застосування ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення пені за відсутності про це заяви сторони, указано в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року, прийнятій у справі №6 - 25цс15.

Указане рішення Верховного Суду України, ухвалено в порядку перегляду судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, тому відповідно до ст.360 - 7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх судів України.

Оскільки міськрайонний суд помилково застосував позовну давність щодо вимог про стягнення неустойки, то її слід довести до виписаного вище, рішенням апеляційної інстанції.

Разом з тим, за правилами ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, якими, зокрема, може бути ступень виконання зобов'язань боржником, майновий стан чи інші інтереси позичальника.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасно виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементом загального конституційного принципу верховенства права.

Вимога позивача про стягнення пені в розмірі, який в декілька разів перевищує заборгованість спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст.551 ЦК України.

Отже, ч.3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків (постанова Верховного Суду України, ухвалена по справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року).

Враховуючи те, що діючим законодавством не наводиться чіткий перелік таких обставин та це питання повинно вирішуватися на підставі аналізу конкретної ситуації, тому колегія суддів вважає, що оскільки розмір заборгованості за кредитним договором становить 20 957 грн. 35 коп. (заборгованість по кредиту і процентам), а нарахована пеня - 30 296 грн. 77 коп., яка перевищує розмір збитків, то є підстави зменшити розмір пені, визначений позивачем до 15 128 грн. 65 коп.

До того ж, розмір штрафу (процентної складової) також підлягає відповідному корегуванню, виходячи з наступного.

В силу умов кредитно - заставного договору, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов'язання, передбачених договором понад 30 календарних днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 (двісті п'ятдесят) грн.+5% від суми невиконаного зобов'язання.

Отже, враховуючи положення договору, розмір процентної складової штрафу повинен становити 5% від суми невиконаного зобов'язання, тобто 1 047 грн. 87 коп. (20 950 грн. 41 коп. + 06 грн. 94 коп. х 5%)

За такого, колегія суддів вважає, що рішення міськрайонного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені та штрафу (процентної складової) та загального розміру заборгованості на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає зміні, а стягнута з відповідача на користь позивача сума пені підлягає збільшенню з 7 292 грн. 56 коп. до 15 128 грн. 65 коп., сума штрафу (процентна складова) зменшенню з 1 412 грн. 50 коп. до 1 047 грн. 87 коп. та у зв'язку з чим загальною сумою заборгованості за кредитним договором слід вважати 37 383 грн. 87 коп.

Також, відповідно до ст.88 ЦПК України слід провести й розподіл судових витрат, понесених позивачем в обох судових інстанціях. Оскільки загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку становить 37 383 грн. 87 коп., тобто 47% від заявлених позовних вимог, отже відповідач повинен сплатити на користь позивача судові витрати сплачені при подачі позовної заяви в розмірі 386 грн. 09 коп., а також 166 грн. 05 коп. судовий збір сплачений при подачі апеляційної скарги, а всього - 552 грн. 14 коп.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в межах її доводів, на підставі ст.308 ЦПК України, підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 березня 2015 року в частині вирішення позовної заяви Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_3 пені та штрафу, визначення загальної суми заборгованості та розподілу судових витрат змінити.

Збільшити стягнутий з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» розмір пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором з 7 292 (сім тисяч двісті дев'яносто дві) грн. 56 коп. до 15 128 (п'ятнадцять тисяч сто двадцять вісім) грн. 65 коп., розмір штрафу (процентна складова) зменшити з 1 412 (одна тисяча чотириста дванадцять) грн. 50 коп. до 1 047 (одна тисяча сорок сім) грн. 87 коп., у зв'язку з чим загальною сумою заборгованості за кредитним договором №NKVZAN00050855 від 19 вересня 2008 року станом на 14 січня 2015 року вважати 37 383 (тридцять сім тисяч триста вісімдесят три) грн. 87 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариств Комерційний банк «ПриватБанк» 552 (п'ятсот п'ятдесят дві) грн. 14 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого в обох судових інстанціях.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: