Ухвала

іменем україни

24 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про визнання дій перевізника протиправними та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він має статус інваліда ІІ групи, що підтверджується посвідченням ветерана війни. Отримавши у Дніпропетровському госпіталі ветеранів війни направлення з 30 серпня 2014 року на стаціонарне лікування в Українському державному медико-соціальному центрі ветеранів війни, який знаходиться в с. Циблі Київської області, він завчасно придбав у касі автовокзалу квиток на безкоштовний проїзд до м. Києва. 29 серпня 2014 року на підставі безкоштовного квитка № 27928 він зайняв місце № 6 у автобусі «Setra S415HDH», державний номерний знак НОМЕР_1. Проте водій цього автобуса ОСОБА_4 під час перевірки квитків заявив, що позивач не має права на пільговий проїзд та вимагав сплатити 50 % вартості проїзду. На зауваження позивача і працівників диспетчерської автовокзалу відповідач відмовився безкоштовно перевозити позивача, тому він змушений був покинути салон автобуса. Зазначив, що зусиллями диспетчерів автовокзалу він придбав безкоштовний квиток на автобус маршрутом Кривий Ріг - Вінниця та у м. Кіровограді придбав безкоштовний квиток на рейс Кіровоград - Київ (Видубичі). До місця призначення доїхав із затримкою у часі та нервовим напруженням. Позивач вважає, що відповідач, відмовивши йому у безкоштовному проїзді, порушив його права як інваліда ІІ групи, тому просив визнати його дії протиправними та стягнути з відповідача на свою користь 7 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 24 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії перевізника фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 у відмові пільгового безкоштовного проїзду за маршрутом Кривий Ріг - Київ.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 02 березня 2015 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 121 грн 80 коп.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 365 грн 60 коп.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Гримич М.К. від 30 квітня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі.

У зв'язку з перебуванням судді Гримич М.К. у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на підставі розпорядження керівника апарату суду від 05 червня 2015 року № 67/0/32-15 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ указану справу передано судді Ступак О.В.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Перелік пільг, що надаються інвалідам війни, визначений ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551-ХІІ).

Так, відповідно до п. 7 ст. 13 названого закону інвалідам війни надається така пільга як безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Це право поширюється і на особу, яка супроводжує інваліда I групи.

Згідно з п. 21 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ інвалідам I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують інвалідів I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту. Інвалідам війни та особам, які супроводжують у поїздках інвалідів І групи (не більше одного супроводжуючого), надається право користування міжміським транспортом зазначених видів у період з 1 жовтня по 15 травня з 50-процентною знижкою вартості проїзду без обмеження кількості поїздок.

Таким чином, передбачені п. п. 7 та 21 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ пільги є окремими й самостійними та відрізняються, зокрема, за видом транспорту, частотою користування пільгами та порядком їх надання.

Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (далі - Закон № 2344-ІІІ) установлено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Судом встановлено, що згідно з посвідченням від 22 травня 2007 року серії НОМЕР_2, виданим Управлінням праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради, ОСОБА_3 є інвалідом 2-ї групи та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

21 серпня 2014 року ОСОБА_3 у касі автовокзалу у м. Кривому Розі Дніпропетровської області отримав пільговий безкоштовний квиток № 27928 на рейс НОМЕР_3 для проїзду 29 серпня 2014 року за маршрутом Кривий Ріг - Київ (Видубичі), перевізник - ПП ОСОБА_4.

Так, 29 серпня 2014 року ОСОБА_3 на підставі безкоштовного квитка № 27928 зайняв місце № 6 у автобусі «Setra S415HDH», державний номерний знак НОМЕР_1, проте під час перевірки квитків водій ОСОБА_4 відмовив йому у пільговому безкоштовному проїзді та повідомив про можливість проїзду за умови сплати 50 % його вартості.

Заперечуючи проти позову, відповідач послався на п. 21 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ, згідно з яким позивач лише 1 раз на рік має право на безкоштовний проїзд в автобусі, проте позивач неодноразово протягом року користувався таким правом, на підтвердження чого відповідач надав суду відповідні квитанції (а. с. 14-15).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно керувався положеннями п. 7 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ, згідно з яким інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги, як безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання.

При цьому виходячи зі змісту ст. 1 Закону № 2344-ІІІ, згідно з якою автомобільний транспорт - галузь транспорту, яка забезпечує задоволення потреб населення та суспільного виробництва у перевезеннях пасажирів та вантажів автомобільними транспортними засобами, а автобус - транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев'ять з місцем водія включно, суд дійшов правильного висновку, що відповідач здійснює перевезення пасажирів саме автобусом, отже, незаконно відмовив позивачу у здійсненні безкоштовного проїзду, який в силу вимог п. 7 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ має право на безплатний проїзд незалежно від кількості таких проїздів у рік.

Суд обґрунтовано визнав безпідставним посилання відповідача на п. 21 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ, згідно з яким інвалідам I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, адже, як встановив суд, відповідач здійснює перевезення пасажирів саме автобусом, а не автомобільним транспортом.

Із вищевказаними висновками суду першої інстанції обґрунтовано погодився й апеляційний суд.

Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку про доведеність вини відповідача у неправомірності його дій щодо відмови позивачу у пільговому безкоштовному проїзді з м. Кривого Рогу до м. Києва та що внаслідок таких протиправних дій відповідача порушено право позивача на пільговий безкоштовний проїзді до м. Києва.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 500 грн на відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування такого висновку апеляційний суд виходив з того, що позивач переніс приниження гідності та честі, переніс нервовий стрес, докладав додаткових зусиль для організації свого переміщення до місця призначення, зазнав незручностей у зв'язку із пересадкою, що з урахуванням його стану здоров'я (ІІ група інвалідності) є досить великим навантаженням.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Отже, рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому згідно зі ст. 337 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 лютого 2015 року у нескасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак