Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: комунальне підприємство «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації», Соколівська сільська рада Бучацького району Тернопільської області, про визнання права власності на Ѕ частини майна подружжя та його поділ, за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення коштів на реконструкцію даху, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи: комунальне підприємство «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації», Соколівська сільська рада Бучацького району Тернопільської області, про визнання права власності на 1/2 частини спільного майна подружжя та його поділ.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що з 06 жовтня 1976 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу подружжям набуто у власність рухоме та нерухоме майно, яке на даний час відповідач не погоджується поділити в добровільному порядку, тому звернулась до суду з позовом та після уточнення позовних вимог, просила: визнати за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_3, виділивши її в натурі згідно першим варіантом поділу, запропонованим у висновку судової будівельної-технічної експертизи від 12 грудня 2013 року № 5577/13-22; визнати за нею право власності на 1/2 частки приміщення магазину по АДРЕСА_2, виділивши її в натурі згідно з першим варіантом поділу, запропонованим у висновку судової будівельної-технічної експертизи від 12 грудня 2013 року № 5577/13-22; визнати право власності на 1/2 частки приміщення магазину по АДРЕСА_1, виділивши її в натурі згідно з першим варіантом поділу, запропонованим у висновку судової будівельної-технічної експертизи від 12 грудня 2013 року № 5577/13-22; визнати право власності на 1/2 частки будівельних матеріалів, використаних у процесі будівництва нежитлового приміщення (складу-гаража), який розташований на території магазину по АДРЕСА_1, виділивши в натурі, що згідно з першим варіантом поділу, запропонованим у висновку додаткової судової будівельної-технічної експертизи від 20 березня 2014 року № 464/14-22. Крім того, просила стягнути із ОСОБА_7 1/2 частини вартості автомобіля марки LDV 400 CONVOY D, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, в сумі 26 735,61 грн.

ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про відшкодування 72 040,00 грн, які він витратив на капітальний ремонт даху магазину, розташованого по АДРЕСА_1, посилаючись на те, що даний ремонт був проведений за згодою батьків і між ними була домовленість, що допомога по ремонту даху буде надаватись не безоплатно.

Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від від 16 червня 2014 року було об'єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності Ѕ частини майна подружжя та його реальний поділ із цивільною справою за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про відшкодування 72 040,00 грн затрат на ремонт даху магазина, розташованого по АДРЕСА_1.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Поділено нежитлове приміщення (магазин) по АДРЕСА_2 з виділенням у натурі:

ОСОБА_6 - приміщення № 1-1 коридор площею 7,5 кв. м, вартістю - 11 143,00 грн; приміщення № 1-4 площею 35,2 кв. м, вартістю - 52 300,00 грн, загальною площею 42,7 кв. м, загальною вартістю - 63 443,00 грн, що становить 53/100 долей по площі і 53/100 долей по вартості;

ОСОБА_7 - приміщення № 1-2 коридор площею 14,4 кв. м, вартістю - 21 395,00 грн, приміщення № 1-3 - сходи площею 24,0 кв. м, вартістю - 35 658,00 грн, загальною площею 38,4 кв. м, загальною вартістю - 57 053,00 грн, що становить 47/100 долей по площі і 47/100 долей по вартості.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 3 196,00 грн грошової компенсації вартості вказаного нежитлового приміщення.

Зобов'язано ОСОБА_6 між приміщеннями 1-1 та 1-3 демонтувати дверний блок та замурувати дверний проріз; між приміщеннями 1-1 та 1-2 демонтувати дверний блок та замурувати дверний проріз, у приміщенні 1-2 демонтувати віконний блок і влаштувати дверний блок; між приміщеннями 1-3 та 1-2 пробити дверний проріз, у який влаштувати дверний блок.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 половину вартості грошової компенсації за проведення будівельних робіт із переобладнання та перепланування приміщення магазину в сумі - 2 927,50 грн.

Зобов'язано ОСОБА_6 будівельні роботи виконувати на основі робочого проекту по переплануванню об'єкта нерухомості, виготовленого ліцензованою проектною організацією і погодженого в управлінні містобудування та архітектури.

Витрати на підготовку робочого проекту по переплануванню об'єкта нерухомості покладено солідарно на ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Поділено нежитлове приміщення (магазин) по АДРЕСА_1, з виділенням в натурі:

ОСОБА_6 - приміщення № 1-1 тамбур площею 1,7 кв. м, вартістю - 4 915,00 грн; приміщення № 1-2 торговий зал, площею 49,2 кв. м, вартістю - 142 241,00 грн; приміщення № 1-3 склад, площею 7,6 кв. м, вартістю - 19 775,00 грн, загальною площею 58,5 кв. м, загальною вартістю - 165 931,00 грн, що складає 16/25 долей по площі і 33/50 долей по вартості;

ОСОБА_7 - приміщення № 1-4 склад, площею 33,1 кв. м, вартістю - 86 125,00 грн, що складає 11/25 долей по площі і 27/50 долей по вартості.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 39 043,00 грн грошової компенсації вартості нежитлового приміщення.

Зобов'язано ОСОБА_6 між приміщеннями 1-2 та 1-4 демонтувати дверний блок та замурувати дверний проріз.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 половину вартості грошової компенсації за проведення будівельних робіт із переобладнання та перепланування приміщення магазину в сумі - 593,50 грн.

Зобов'язано ОСОБА_6 будівельні роботи виконувати на основі робочого проекту по переплануванню об'єкта нерухомості, виготовленого ліцензованою проектною організацією і погодженого в управлінні містобудування та архітектури.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів вартістю - 91 647,00 грн із загальної вартості - 183 294,00 грн, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1.

Поділено нежитлове приміщення складу-гаражу, розташованого по АДРЕСА_1, з виділенням в натурі:

ОСОБА_6 - приміщення № 1-1 склад площею 36,6 кв. м, вартістю - 37 816,00 грн; приміщення № 1-2 склад площею 30,3 кв. м, вартістю - 31 973,00 грн; приміщення № 1-3 склад площею 21,1 кв. м, вартістю - 22 263 грн, всього площею 88,0 кв. м, вартістю 92 052,00 грн, що складає 13/25 долей по площі і 1/2 долей по вартості;

ОСОБА_7 - приміщення № 1-4 коридор площею 25,7 кв. м, вартістю - 27 796,00 грн; гараж площею 57,2 кв. м, вартістю - 63 546,00 грн, що складає 12/25 долей по площі і Ѕ долей по вартості.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 405,00 грн грошової компенсації вартості нежитлового приміщення.

Зобов'язано ОСОБА_6 між приміщеннями 1-3 та 1-4 замурувати дверний проріз.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 половину вартості грошової компенсації за проведення будівельних робіт із переобладнання та перепланування приміщення магазину в сумі 402,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 половину вартості автомобіля марки LDV 400 CONVOY D, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, в сумі 26 735,61 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про відшкодування витрат на ремонт залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині поділу нежитлового приміщення (магазину) по АДРЕСА_1 змінено, шляхом виділення в натурі:

ОСОБА_7 - приміщення № 1-26 торговий зал, площею 22,1 кв. м, вартістю 63 604,00 грн; приміщення № 1-36 склад, площею 0,60 кв. м, вартістю 1 821,00 грн; приміщення № 1-46 склад, площею 23,0 кв. м, що становить 1/2 долей по площі і 1/2 долей по вартості;

ОСОБА_6 - приміщення № 1-1 тамбур, площею 1,7 кв. м, вартістю - 4 915 грн, приміщення № 1-2а торговий зал, площею 27,2 кв. м, вартістю 78 637,00 грн, приміщення № 1 - 3а склад, площею 6,9 кв. м, вартістю 17 954,00 грн, приміщення № 1-4а склад, площею 10,1 кв. м, вартістю 26 280 грн, що становить 1/2 долей по площі і Ѕ долей по вартості.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 1 258,00 грн грошової компенсації вартості нежитлового приміщення .

Зобов'язано ОСОБА_7: у приміщенні 1-2 демонтувати тимчасову перегородку із гіпсокартону; у приміщенні 1-2 влаштувати стіну із цегли, розділивши приміщення на два окремих приміщення 1-2а та 1-2б; в приміщенні 1-4 влаштувати стіну із цегли, розділивши приміщення на два окремих приміщення 1-4а та 1-4б; між приміщеннями 1-3 та 1-4 пробити проріз та влаштувати дверний блок.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 половину вартості грошової компенсації за проведення будівельних робіт із переобладнання та перепланування приміщення магазину по АДРЕСА_1 в сумі - 7 547,50 грн.

Зобов'язано ОСОБА_7 будівельні роботи виконувати на основі робочого проекту по переплануванню об'єкта нерухомості, виготовленого ліцензованою проектною організацією і погодженого в управлінні містобудування та архітектури.

Рішення суду першої інстанції в частині поділу нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про відшкодування витрат на ремонт, скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 по 24 941,50 грн з кожного.

В іншій частині рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалене рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про реальний поділ нежитлового приміщення складу-гаража, розташованого по АДРЕСА_1, та часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_8 про відшкодування витрат на ремонт, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частини майна: житлового будинку по АДРЕСА_3, приміщення магазину по АДРЕСА_2, приміщення магазину по АДРЕСА_1, а також стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 половини вартості автомобіля марки LDV 400 CONVOY D, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, в сумі 26 735,61 грн сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що заявником оскаржується рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів та реальний поділ нежитлового приміщення складу-гаража, розташованого по АДРЕСА_1, та часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_8 про відшкодування витрат на ремонт, то колегія суддів вважає за недоцільне виходити за межі касаційної скарги та переглядати рішення суду апеляційної інстанції в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1, і поділ даного приміщення та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що незавершений будівництвом склад-гараж, що знаходиться на території магазину по АДРЕСА_1, на даний час є пунктом автосервісу з магазином, який згідно з свідоцтвом про право власності від 17 липня 2014 року є власністю фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, а тому не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

При цьому судом апеляційної інстанції було зазначено, що ОСОБА_6 має право тільки на частку одержаних доходів від діяльності вказаного пункту автосервісу з магазином, проте жодних доказів з цього приводу позивачем не було подано.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 про відшкодування витрат на ремонт даху магазину та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_8 було доведено факт придбання будівельних матеріалів на реконструкцію даху магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1, на загальну суму 49 883,00 грн, яка відповідно до вимог ст. 1212, ч. 2 ст. 1213 ЦК України підлягає стягненню з ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Проте повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 28 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у ст. 70 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 06 жовтня 1976 року.

У період шлюбу ними було придбано майно, в тому числі і нежитлове приміщення (магазин), розташоване по АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 12 січня 1999 року між Бучацьким районним споживчим товариством та ОСОБА_7

Рішенням 8-ї сесії 23-го скликання Соколівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області від 21 травня 1999 року № 33 підприємцю ОСОБА_7 було надано в постійне користування для обслуговування магазину земельну ділянку площею 0,082 га, розташовану по АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення ОСОБА_7 19 вересня 1999 року видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою.

24 квітня 2008 року рішенням Соколівської сільської ради Бучацького району Тернопільської області № 35 було надано дозвіл ОСОБА_7 на будівництво складу-гаража на території магазину, розташованого по АДРЕСА_1.

Згідно з повідомленням КП «Бучацьке районне БТІ» від 24 січня 2014 року ОСОБА_7 видано технічний паспорт на гараж, розташований по АДРЕСА_1 (готовність 92 %, декларація про готовність об'єкта до експлуатації не проводилась).

Відповідно до висновку додаткової будівельно-технічної експертизи від 20 березня 2014 року склад-гараж по АДРЕСА_1 є незавершеним будівництвом і ступінь його готовності складає 93 %, вартість становить 183 294,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання права власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1, і поділ даного приміщення, суд першої інстанції виходив із того, що вказане нежитлове приміщення будувалось під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, отже, є спільним майном подружжя, оскільки законом презюмується, що будь-яке майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд послався на те, що ОСОБА_7 є фізичною особою-підприємцем та є власником пункту автосервісу з магазином, що знаходиться на території магазину по АДРЕСА_1, як фізична особа-підприємець, а тому вказане майно не може бути об'єктом спільної сумісної власності.

Однак судом апеляційної інстанції не було враховано, що нежитлове приміщення (магазин) по АДРЕСА_1 було придбано на ім'я ОСОБА_7 як фізичної особи, а згодом йому було надано земельну ділянку для обслуговування саме цього магазину. На вказаній земельній ділянці ОСОБА_7, як фізичній особі, було надано дозвіл на будівництво складу-гаража на території магазину. Отже, надання під час апеляційного провадження свідоцтва про право власності на пункт автосервісу з магазином, що знаходиться на території магазину по АДРЕСА_1, на ім'я фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 без доведеності обставин придбання майна саме як фізичною особою- підприємцем не свідчить про те, що це майно є його особистою власністю.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд, на порушення зазначених вимог закону прийняв та дослідив новий доказ, а саме: свідоцтво про право власності, видане 17 липня 2014 року реєстраційною службою Бучацького районного управління юстиції, згідно з яким фізична особа-підприємець є власником пункту автосервісу з магазином за адресою: АДРЕСА_1, яке не було надано ОСОБА_7 суду першої інстанції, а також не вказано поважні причини, з яких вказаний доказ не було надано суду першої інстанції.

Також апеляційний суд, вирішуючи даний спір, не надав відповідної правової оцінки та не звернув уваги та на те, що ОСОБА_7 видавався дозвіл на будівництво складу-гаража на території магазину, розташованого по АДРЕСА_1, а свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_7, як фізичної особи-підприємця, видано на пункт автосервісу з магазином, а не на склад-гараж, який був предметом поділу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому передчасно дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1, і поділ даного приміщення.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновком суду апеляційної інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_8 про відшкодування витрат на ремонт даху з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_8 посилався на те, що він надавав своїм батькам допомогу щодо перекриття даху магазину по АДРЕСА_1, у зв'язку із чим ним було витрачено 72 040,00 грн, які він просив стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_8 не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог, оскільки квитанції та накладні на придбання будівельних матеріалів не можуть свідчити про використання їх для ремонту саме даху магазину, а також із того, що при наданні допомоги щодо ремонтних робіт будь-якої угоди між ОСОБА_8 та його батьками не укладалось, кошти надавались ОСОБА_8 без умови їх оплати чи повернення.

Таким чином, апеляційним судом було помилково скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 про відшкодування витрат на ремонт даху, яке ухвалено згідно із законом.

За таких обставин визнати ухвалене рішення апеляційної суду законним і обґрунтованим не можна, тому воно підлягає в частині: позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1, і поділ даного приміщення скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В частині позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про відшкодування витрат на ремонт даху рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

В іншій частині позовних вимог рішення суду касаційною інстанцією не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 16 грудня 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності на Ѕ частини вартості будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва нежитлового приміщення складу-гаража по АДРЕСА_1, і поділ даного приміщення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 16 грудня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення коштів на реконструкцію даху скасувати, рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2014 року в цій частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук