АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2822/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 55 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_4
секретарОСОБА_5

за участю:

представника позивача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Концерну «Техвоєнсервіс» м. Київ про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3 % річних, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 2 липня 2013 року по 9 березня 2015 року він працював старшим сторожем на ФКТ «Черкаський автомобільний завод», який є підрозділом концерну «Техвоєнсервіс» м. Київ.

На день звільнення позивачу нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з грудня 2013 року по березень 2015 року в сумі 13136,57 грн. Відповідач обґрунтував відмову виплатити заборгованість позивачу відсутністю коштів.

Враховуючи наведене, з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_7 просив суд стягнути з відповідача на його користь: заборгованість по заробітній платі в сумі 13136,57 грн., суму збитків завданих інфляцією станом на 11.08.2015 року в сумі 1637,08 грн., інфляційні нарахування в сумі 7589,04 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 09.03.2015 року по 11.08.2015 року в сумі 17900,95 грн., моральну шкоду в сумі 2000 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням її виплати в сумі 199,65 грн., 3 % річних в сумі 347,74 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату сум індексації у розмірі 25,17 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з концерну «Техвоєнсервіс» м. Київ на користь ОСОБА_7: заборгованість по заробітній платі в сумі 13136,57 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.03.2015 року по 11.08.2015 року в сумі 9118,65 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 199,65 грн., а всього 9318,30 грн.

Стягнуто з концерну «Техвоєнсервіс» м. Київ на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач ОСОБА_7 з 02 липня 2013 року по 09 березня 2015 року працював старшим сторожем ФТК «Черкаський автомобільний ремонтний завод» та був звільнений за власним бажанням.

Згідно довідки філії «Черкаський автомобільний ремонтний завод» № 21 від 12.03.2015 року перед ОСОБА_7 існує заборгованість по заробітній платі в сумі 13136,57 грн. (а.с. 12), яка на час винесення рішення судом першої інстанції не була виплачена.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правомірно стягнув заборгованість по заробітній платі з відповідача на користь позивача.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємства, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у ч. 3 ст. 32 Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно із ч.3 ст.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Ст. 5, 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При розрахунку середнього заробітку позивача, який підлягає до стягнення, суд першої інстанції виходив із розміру середньоденної заробітної плати позивача, вказаної у довідці відповідача № 110 від 07 вересня 2015року - 58,83 грн. (а.с. 76). Однак, наведений відповідачем у запереченні на апеляційну скаргу розрахунок середньоденної заробітної плати не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Таким чином, колегія суддів визначає середньоденну заробітну плату виходячи із нарахованої позивачу заробітної плати, вказаної у розрахункових листах за січень-лютий 2015 року.

Оскільки позивач звільнився у березні 2015 року, для розрахунку середнього заробітку слід враховувати заробітну плату за січень-лютий 2015 року.

З наданих позивачем копій розрахункових листів вбачається, що у січні 2015 року йому було нараховано заробітну плату в розмірі 1964,63 грн., а у лютому 2015 року 1616,82 грн. (а.с. 15). При цьому, у січні 2015 року ОСОБА_7 відпрацював 16 змін, у лютому 2015 року 14 змін.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача, розрахована відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року, складає 119,38 грн. ((1964,63 грн.+1616,82 грн.) / (16 д.+14 д.)).

Позивач просив суд стягнути середній заробіток за період з 09 березня 2015 року по 11 серпня 2015 року, що складає 5 місяців і 2 дні.

Апелянтом та судом першої інстанції помилково розраховано середній заробіток шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість днів затримки виплати заробітної плати, оскільки середній заробіток є добутком середньоденної заробітної плати і середньомісячного числа робочих днів.

Середньомісячне число робочих днів позивача складає 15 (16+14) / 2).

Враховуючи наведене, середній заробіток позивача за період з 09 березня 2015 року по 11 серпня 2015 року складає 9192,26 грн. (119,38 грн. * (15 дн. * 5 міс. + 2 дн.)).

Таким чином, оскільки судом першої інстанції невірно розраховано середній заробіток позивача, рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Судом першої інстанції правомірно відповідно до положень ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. ст. 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» стягнуто з відповідача на користь позивача розмір компенсації заборгованості за час затримки виплати заробітної плати у розмірі, визначеному позивачем 199,65 грн. Вказана сума сторонами не оспорюється, тому колегія суддів відповідно до ст. 303 ЦПК України не переглядає правильність її розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої суми індексації в розмірі 1637,08 грн. та компенсації за невчасну виплату індексації в розмірі 25,17 грн.

Статтею 15 ЗУ " Про оплату праці" передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі із дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами.

Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може встановлюватись оплата за виконану працівником місячну норму робіт.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Згідно ст. 38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати встановлюється в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. За таких умов підприємства, установи, організації усіх форм власності і господарювання та фізичні особи не мають право змінювати законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, а усі їх угоди з цього приводу є нікчемними, оскільки прямо протирічать правовій нормі і окремого визнання недійсними не потребують.

Відповідно до положень ст. 97 Кодексу законів про працю України тарифні сітки, як і інші питання щодо порядку і форми оплати праці встановлюються підприємствами, установами, організаціями у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Тарифна сітка оплати праці на підприємстві, установі, організації встановлюється залежно від законодавчо встановленого розміру заробітної плати (ст. 96 Кодексу законів про працю України та ст. 6 Закону України "Про оплату праці").

Відповідно до статті 33 Закону України "Про оплату праці" у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").

Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (частина перша статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", пункт 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078).

З наданих позивачем розрахункових листів вбачається, що з листопада 2013 року йому встановлено тариф в розмірі 7,79 грн. (а.с. 13 зворот-15).

Водночас, Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у 2014 році у погодинному розмірі 7,3 грн. та прожитковий мінімум для працездатних осіб 1218 грн.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальну заробітну плату у погодинному розмірі встановлено: з 1 січня 7,29 грн., з 1 вересня 8,29 грн.; прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2015 року 1218 грн., з 1 вересня 1378 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача невиплачену індексацію заробітної плати з січня 2014 року по березень 2015 року. Однак, оскільки заробітна плата позивача за вказаний період вище мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених Законом, індексації вона не підлягає.

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних, передбачених ст. 625 ЦК України, задоволенню не підлягають, оскільки відповідальність за порушення строків виплати заробітної плати передбачена спеціальним законом Кодексом законів про працю, положення якого і підлягають застосуванню у даному випадку.

Колегія суддів погоджується і з розміром моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції, оскільки вона визначена виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення допущено невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольняє частково, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 вересня 2015 року змінює в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.03.2015 року по 11.08.2015 року в сумі 9192,26 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Крім того, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 267,96 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Концерну «Техвоєнсервіс» м. Київ про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3 % річних, відшкодування моральної шкоди змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» м. Київ на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.03.2015 року по 11.08.2015 року в сумі 9192 грн. 26 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 199 гривень 65 коп., а всього 9391 гривню 91 коп.

В решті частини рішення залишити без змін.

Стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» м. Київ в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 267 гривень 96 коп.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :