Справа № 451/1058/13 Головуючий у 1 інстанції: Крет А.І.
Провадження № 22-ц/783/6174/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» - правонаступника реалізованого шляхом приєднання Колективного виробничо-комерційного підприємства «Сапсан» про визнання недійсним договору оренди землі, -

в с т а н о в и л а:

05 липня 2013 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», в якому просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений між його довірителем та КВКП «Сапсан» 07 листопада 2005 року. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у листопаді 2005 року між позивачем та Колективним виробничо-комерційним підприємством «Сапсан», правонаступником якого є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес», був укладений договір оренди землі, який був зареєстрований у Радехівському відділі регіональної філії центру державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16 грудня 2005 року за № 37. У подальшому, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду, ОСОБА_2 було залучено до участі в справі в якості третьої особи, як орендодавця, у справі за позовом СТзОВ «Прогрес» до відділу Держземагенства у Радехівському районі Львівської області, Реєстраційної служби Радехівського районного управління юстиції Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне підприємство «Західний Буг», про визнання неправомірними дій та скасування державної реєстрації договорів оренди. Під час ознайомлення представника позивача із матеріалами вказаної вище справи, стало відомо, що в оспорюваному договорі, без відома ОСОБА_2 та без його погодження, були внесені дописки та викреслення і такі не засвідчені підписом особи у встановленому законом порядку. Згоди на внесення відповідних записів чи закреслень позивач не давав та наміру укладати договір на інших умовах, а ніж ті, що були первинно зазначені в договорі, він не мав. Вважає, що орендар ввів його довірителя в оману щодо прав та обов'язків сторін, знаючи про яку, останній би не укладав оспорюваний договір. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», просив визнати договір недійсним, а судові витрати покласти на відповідача.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір оренди землі від 07 листопада 2005 року, укладений між ОСОБА_2 та Колективним виробничо-комерційним підприємством «Сапсан» в частині внесення виправлень і змін у пункти 2.3 та 4.1 зазначеного договору, а договір вважати дійсним в редакції, чинній на момент його підписання, зокрема щодо викладення пунктів договору у такій редакції:

2.3. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 20041,56 грн.;

4.1. Орендна плата нараховується Орендарем та оплачується Орендодавцю в розмірі не меншому 10 (десяти) % від ціни вирощеного врожаю, але не нижче 250 грн. за 1 га. У випадку неврожайних років орендна плата нараховується в розмірі не меншому ніж 250 грн. за 1 га.

Стягнуто з СГТзОВ «Прогресс» (місце реєстрації Львівська область, Радехівський район, с. Сморжів, вул. Головна, 10, ) на користь ОСОБА_2, жителя с. Стремільче Радехівського району понесені ним судові витрати в сумі 114 грн. 70 коп.

У решті вимог відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2014 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2- ОСОБА_3 відхилено.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 серпня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2015 року скасовано, направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду першої інстанції оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов частково, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просив визнати договір недійсним в цілому на підставі ст. 230 ЦК України. Натомість, суд визнав договір недійсним частково на підставі ст. 217 ЦК України та вирішив, що договір необхідно вважати дійсним в редакції чинній на момент підписання, незважаючи на те, що таких позовних вимог ОСОБА_2 не ставив. Вважає, що КВКП «Сапсан» навмисно ввело в оману позивача, як орендодавця, щодо обставин, які мають істотне значення. В результаті таких дій позивач отримував орендну плату в заниженому розмірі, оскільки обман був спрямований на зменшення розміру орендної плати, яка підлягає виплаті. Вважає, що суд повинен був визнати договір оренди недійсним в цілому у відповідності до роз`ясень викладених у п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та вимог ст. 230 ЦК України. Крім цього, зазначає, що у відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, однак задовольнивши позов частково та повернувши сторони до тих умов, які були на момент укладення договору, суд не врахував, що це не відповідає внутрішній волі орендаря та орендодавця, а відтак під час укладення договору сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, що є підставою для визнання договору оренди недійсним в цілому. Просить скасувати рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 серпня 2014 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання (т. 2 а.с. 52, 53-57), причини неявки суду не повідомили, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи, який згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності належить земельна ділянка, яка розташована на території Стремільченської сільської ради Радехівського району Львівської області (т. 1 а.с. 103).

07 листопада 2005 року між ОСОБА_2 та КВКП «Сапсан», правонаступником якого є СТОВ «Прогрес», укладений договір оренди землі (т. 1 а.с. 4-6, 33-35, 76-78, 99-101).

Згідно з умовами договору орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території сільської ради с. Стрімільче Радехівського району Львівської області.

16 грудня 2005 року договір зареєстрований у Радехівському відділі регіональної філії Центру державного земельного кадастру.

Судами також встановлено, що після підписання цього договору сторонами 07 листопада 2005 року та до його реєстрації у встановленому законом порядку 16 грудня 2005 року орендарем в односторонньому порядку, без згоди орендодавця, внесено зміни: п. 4.1 цього договору доповнено словами і цифрами: «умовний за весь пай 542,50 грн»; у п. 2.3 змінена грошова оцінка земельної ділянки з 20 041 грн 56 коп. на 17 165 грн 09 коп.

Правонаступником реорганізованого КВКП «Сапсан» є СТОВ «Прогрес» (т. 1 а.с. 41-42).

Відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Відповідно до пункту 15.1. спірного договору оренди землі цей договір набирає чинності після підписання сторонами та державної реєстрації.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Разом з тим, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 та КВКП «Сапсан» дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди землі, що сторонами не заперечується, скріпивши 07 листопада 2005 року договір своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Правова позиція щодо визначення моменту укладення договору оренди землі викладена у постанові Верховного Суду України № 6-612цс13 від 19.02.2014 року, висновок якого, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, 16 грудня 2005 року вищевказаний договір у зв'язку з державною реєстрацією, відповідно до його умов та Закону України «Про оренду землі», набрав чинності (набув юридичної сили), проте момент укладання договору - вчинення, у зв'язку з його реєстрацією не змінився.

Згідно із ч. ч. 1, 4ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1-5ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 заявляв позов про визнання недійсним договору оренди землі від 07 листопада 2005 року як такого, що укладений внаслідок обману, та пов'язував обман з внесенням орендарем виправлення і зміни у пункти 2.3 та 4.1 договору в односторонньому порядку без його згоди в період з 07 листопада 2005 року до 16 грудня 2005 року.

Згідно із ч. 1ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 230, 236 ЦК України пов'язав недійсність оспорюваного договору з обставинами, які мали місце не на час його укладання, а після, тобто після підписання сторонами договору оренди землі від 07 листопада 2005 року - до його реєстрації у встановленому законом порядку 16 грудня 2005 року, без укладання додаткової угоди до вказаного договору, в односторонньому порядку і без згоди орендаря, внесено виправлення і зміни.

На підставі викладеного та системного аналізу правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що на час підписання договору оренди волевиявлення орендодавця та орендаря відповідало їх внутрішній волі, а тому відсутні підстави для визнання недійсним оскаржуваного договору оренди землі від 07.11.2005 року, укладеного між ОСОБА_2 та КВКП «Сапсан» на підставі ст. 230 ЦК України.

Оскільки обставини, за наявності яких правочин підлягає визнанню недійсним, не встановлені, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин норми статей 203, 215 ЦК України, у зв'язку з чим оскаржуване рішення як таке, що ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням процесуального права, необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 серпня 2014 рокускасувати та ухвалити нове рішення,яким:

В позові ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» - правонаступника реалізованого шляхом приєднання Колективного виробничо-комерційного підприємства «Сапсан» про визнання недійсним договору оренди землі - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.