Провадження №2/554/928/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 р. м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого-судді Чуванової А.М.

з участю секретарів : Ігнатенко С.Ю., Шевченко О.Г., Юркіної Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного комерційного банку «Форум» в особі Полтавської філії АКБ «Форум» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки; треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до АКБ «Форум» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки. В позові зазначав, що 03.10.2007 року між ним та АКБ «Форум» був укладений кредитний договір №0022/07/25-CL на споживчі цілі на суму 45000 доларів США, що на день укладення кредитного договору еквівалентно сумі 227250 гривень, строком по 02.10.2017 року, зі сплатою відсотків у розмірі 13,0%. Згідно кредитного договору цільове призначення кредиту - для особистих потреб позичальника під заставу нерухомості. Вважає кредитний договір недійсним, оскільки укладений з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року. Зазначає, що кредитний договір укладений всупереч вимогам закону, бо істотні умови визначені неналежним чином, валюту зобовязання, засіб виконання зобовязань та спосіб платежу визначено всупереч Конституції України та чинному законодавству України; розрахунки за спірним кредитним договором визначені і провадились обома сторонами в іноземній валюті.

Ціна кредитного договору, всупереч діючим нормам права була виражена відповідачем в іноземній валюті, а саме в доларах США, позивач не мав законного права здійснювати сплату своїх зобовязань за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такі розрахунки заборонені без отримання спеціальних ліцензій на спеціальних умовах, якщо такі передбачені діючим законодавством. На час підписання кредитного договору, сторонами не було надано інформації, а відповідно і зазначено у договорі, про наявність у жодної зі сторін індивідуальної ліцензії для здійснення такої валютної операції та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Замовчування факту покладення усіх валютних ризиків на позивача при укладенні кредитного договору, замовчування необхідності, та на факті відсутності індивідуальної ліцензії НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, та підвищення процентної ставки є нечесною підприємницькою практикою відповідача, що заборонена законом.

Позивач сплатив банку 12048 доларів США. Кредитний договір між позивачем та відповідачем забезпечений договором іпотеки. Відповідач ввів позивача в оману, оскільки не надав інформацію про економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу до укладення договору. Крім того, ОСОБА_1, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, не надано в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, тобто не має умов, які визнані обовязковими. Таким чином, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір №0022/07/25-CL від 03.10.2007 року, укладений між ним та АКБ «Форум»; визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та АКБ «Форум»; зобовязати відповідача надати всю наявну інформацію по зазначеному кредитному договору.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, відповідач надав письмові заперечення та заяву про застосування строків позовної давності. Представник додатково пояснив, що законодавство України дозволяє використовувати в кредитуванні іноземну валюту, сам позивач обрав іноземну валюту, відповідач мав право на видачу кредиту в доларах США.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні з позовом погодився, просив його задовольнити, оскільки кредитний договір був укладений з порушенням вимог законодавства по валютних зобовязаннях.

Треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_4 до суду неодноразово не зявлялися, про день місце, час розгляду справи повідомлені належним чином; ОСОБА_2 в письмовій заяві просила позовні вимоги задовольнити, справу слухати у її відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу без вказаних третіх осіб.

Заслухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.10.2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Форум» був укладений кредитний договір №0022/07/25-CL на споживчі цілі на суму 45000 доларів США, строком по 02.10.2017 року, зі сплатою відсотків у розмірі 13,0% (а.с.12-15). В цей же день в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_1 зобовязань по кредитному договору між АКБ «Форум» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки (а.с.16-19).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Разом з тим, вказані положення були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» згідно з Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» та набули чинності лише 16 жовтня 2011 року, а тому, не можуть бути застосовані до оспорюваного договору.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних

ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Посилання позивача на те, що кредитний договір було укладено з порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, укладений сторонами кредитний договір містить всі суттєві умови, передбачені ст.ст.1054,1055 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, тощо. Позивач погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з його умовами, що запропоновані Банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачений обов'язок позичальника повернути кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість по кредиту, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором - понести штрафні санкції.

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень, отриманням коштів у кредит, виконанням умов договору протягом семи років позичальник підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма його умовами.

Умови договору не можуть вважатись такими, що порушують права і інтереси позичальника, оскільки цивільні відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ЦК України ).

Укладаючи вказаний договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, в сторін не було. Саме по собі зростання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Отже, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті. Відтак, коригування платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України. Тому стягнення заборгованості у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства і відповідає умовам договору, який був укладений між сторонами у іноземній валюті ( в доларах США).

ОСОБА_1 міг відмовитися від укладення кредитного договору на таких умовах, що визначені цим договором.

Передбаченим п.6 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, позичальник не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згодний з умовами даного договору.

Статті 10,60 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України, частина перша якої передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

ОСОБА_1 не наведено переконливих доказів на підтвердження того, що спірний договір не відповідає вимогам ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та є правочином, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, який є недійсним відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» .

Ствердження в позові про те, що банком у порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було надано позивачу у письмовій формі до укладення договору інформації щодо наявних форм кредитування, типу відсоткової ставки, орієнтовної сукупної вартості кредиту, графіку платежів,переліку витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та інше, про невідповідність укладеного кредитного договору і вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, є неспроможними, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що відсутність будь-якої частки інформації вплинула на його усвідомлення і обізнаність щодо змісту укладеного договору, а ствердження про таку необізнаність спростовуються здобутими доказами - умовами кредитного договору, узгодженого сторонами до його підписання - зокрема, п.1.1;7.2 кредитного договору, заявкою ОСОБА_1 (а.с.45).

Неспроможні доводи і в тій частині,що умови договору є несправедливими, які не містять у собі відповідальність банку. Із кредитного договору вбачається,що пунктом 3.1 передбачені обовязки банку як сторони у договорі, а пункт 4.3 Договору передбачає відповідальність як позичальника так і банку за повне або часткове невиконання умов договору, тому суд не погоджується з твердженням позивача про несправедливість кредитного договору.

Посилання позивача на недійсність оспорюваного правочину із зазначених ним норм ЦК України, порушення прав, визначених Законом України «Про захист прав споживачів» , спростовуються наявними у справі доказами.

Що стосується укладеного сторонами договору іпотеки від 03.10.2007 року.

Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Оспорюваний договір іпотеки містить вичерпну інформацію щодо його сторін, а також щодо розподілу їхніх прав та обовязків. Суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним.

Відтак, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки від 03.10.2015 року слід відмовити за недоведеністю.

Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимогОСОБА_1, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10,11,58,59,60,88,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.215,203,627,628,638,533,534,1054,1055 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про захист прав споживачів»,суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного комерційного банку «Форум» в особі Полтавської філії АКБ «Форум» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки; треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М.Чуванова