АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого Винту Ю. М.

Суддів : Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

При секретарі : Паучек І.І.

За участю : представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору доручення на укладання договору купівлі-продажу житла за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 22 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору доручення на укладення договору купівлі-продажу житла, посилаючись на наступне.

В кінці листопада 2001 року вона доручила відповідачу, який є її рідним братом, здійснити за її рахунок знаходження та купівлю для неї житла в м.Сокиряни Чернівецької області, де проживають їхні батьки. Зазначає, що вона живе та працює в м.Новодністровськ Чернівецької області, доглядає хвору дитину та часто виїжджає з сином на лікування за межі області, тому їй важко було здійснювати пошук житла в іншому місті. Через довірливі родинні відносини із братом, вона не стала витрачати гроші на нотаріальне оформлення доручення на купівлю житла і обмежилась усною домовленністю з ним про те, що за її гроші він купить житло для неї, але оформить його на своє ім'я. Після цього відповідач повідомляв її про результати пошуків нерухомості в м.Сокиряни по телефону, оскільки вона не мала змоги їздити в інше місто.

В кінці листопада 2001 року відповідач розповів їй про те, що знайшов житло неподалік від помешкання їхніх батьків. Стан житлового приміщення, його місцерозташування та ціна на цей об'єкт її влаштовували, тому вона погодилася на те, щоби частина житлового будинку АДРЕСА_1 була придбана за її гроші. Продавець просила за будинок оплату в сумі 8 000 грн., а також оплатити всі супровідні витрати, що її цілком влаштовувало.

Першого грудня 2001 року вона залишила відповідачу грошову суму в розмірі 3 500

№ 22ц-794/829/15р. Головуючий у 1 інстанції: Стасів І.С.

Категорія : 19/20 Доповідач: Винту Ю.М.

доларів США для купівлі житла і поїхала із сином на лікування. 05.12.2001 року відповідачем за її гроші та для неї був придбаний будинок із прилеглими спорудами. Договір купівлі-продажу був оформлений на відповідача. З 2001 року вона не поспішала з переоформенням спірного житла на себе, оскільки питання про оспорювання її фактичного права власності не ставилось.

Зазначає, що відповідач і його дружина розлучилися. А через три роки після розлучення його дружина зажадала поділу майна і визнання за нею права власності на частину її житла. Позивач висловила заперечення на заявлені нею позовні вимоги, але за рішенням суду за нею визнано право власності на половину спірного житла.

Станом на момент подання цієї позовної заяви, відповідач не заперечує проти дійсності договору доручення на купівлю житла, як і проти того, що власником будинку є саме позивач, але він відмовлявся всі ці роки оформлювати спірне житло на неї, оскільки не мав можливості оплатити нотаріальні послуги.

Просила суд визнати дійсним укладений в усній формі між нею та відповідачем договір доручення на купівлю 66/100 житлового будинку АДРЕСА_1

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 22 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 22 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вважає, що приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним доказам, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції не було надано жодної правової оцінки факту визнання відповідачем позову та не було застосовано до спірних правовідносин правило пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003р. та відповідно норми зазначеного ЦК України, оскільки правовідносини з укладання спірного договору продовжували існувати після вступу в силу нового ЦК України.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення - скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Стаття 386 ЦК УРСР 1963 року передбачає, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

У ст.388 ЦК УРСР 1963 року зазначено, що повірений зобов'язаний виконати дане йому доручення відповідно до вказівок довірителя. Повірений вправі відступити від цих вказівок, якщо за обставинами справи це необхідно в інтересах довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав своєчасно відповіді на свій запит. В цьому разі повірений зобов'язаний повідомити довірителя про допущені відступи, як тільки повідомлення стало можливим.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що договір доручення, укладений в 2001 році між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3, є дійсним з моменту укладення, а тому не підлягає визнанню дійсним в судовому порядку.

Судом першої інстанції також було зроблено помилковий висновок, що зі змісту положень глави 34 ЦК УРСР 1963 року вбачається, що спірний договір доручення може укладатись в будь-якій формі, в тому числі усній, оскільки законом для даного виду договору не застосовується обов'язкова письмова чи нотаріальна форма укладення, а тому до спірних правовідносин положення ч.2 ст.47 ЦК УРСР не застосовуються.

Відповідно до п.27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України №18/5 від 18 червня 1994 року, яка діяла у грудні 2001 року, нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори купівлі-продажу та доручення на укладання угод, що потребують нотаріальної форми.

Таким чином, діючим у 2001 році законодавством була визначена обов'язкова нотаріальна форма доручення на укладання договорів купівлі-продажу нерухомості.

Відповідно до ст.47 ЦК УРСР 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Таким чином, недодержання сторонами нотаріальної форми договору доручення на укладання договору купівлі-продажу свідчить про його недійсність.

Під час розгляду справи судом першої інстанції також було встановлено, що за рішенням суду за бувшою дружиною відповідача ОСОБА_3 вже визнано право власності на ? частину -66/100 житлового будинку АДРЕСА_1

Зазначена обставина на думку колегії свідчить про бажання сторін по справі оспорити вже визнане право іншої особи на частину майна, що є спільною власністю подружжя ОСОБА_3.

За таких обставин, судом першої інстанції було правильно не прийнято до уваги визнанння відповідачем ОСОБА_3 позову ОСОБА_1

Необгрунтованими є також доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції необгрунтовано не було застосовано до спірних правовідносин правило пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003р. та відповідно норми нового ЦК України, оскільки правовідносини з укладання усного договору доручення на укладання договору купівлі-продажу нерухомості не є такими, що продовжували існувати після вступу в силу нового ЦК України.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції не було встановлено докази на підтвердження наявності прав позивачки на 66/100 житлового будинку АДРЕСА_1 оскільки позивачка ОСОБА_1 з грудня 2001 року ніяких претензій до подружжя ОСОБА_3 з приводу придбання зазначеної нерухомості не заявляла.

Згідно зі ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Всупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України позивачка не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 22 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору доручення на укладання договору купівлі-продажу житла відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: