Справа № 160/833/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Корнелюк В.С.
Провадження № 22-ц/773/861/15 Категорія: 27 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Данилюк В.А.,

суддів Подолюка В.А., Шевчук Л.Я.,

при секретарі Вергуну Т.С.,

з участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування боргу, що виник відповідно до договору позики, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Локачинського районного суду Волинської області від 23 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 23 березня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, жительки с. Війниця Локачинського району на користь ОСОБА_2 заборгованість на загальну суму 110977,97 грн., з яких: 86942,84 грн. тіло позики, 5538,04 грн. 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, 18497,09 грн. відсотки відповідно до облікової ставки НБУ.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Зобовязано управління державної казначейської служби України в Локачинському районі Волинської області повернути ОСОБА_2 переплачений судовий збір в сумі 283,15 грн., сплачений згідно з квитанціями від 24.11.2014 року та 19.02.2015 року на рахунок Локачинського районного суду.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту зясування судом обставин, що мають значення для справи, і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

У даному судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просить її задоволити.

Заслухавши пояснення відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності факту надання позивачем у позику грошових коштів та неповернення відповідачем отриманої суми позики, а тому дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу та процентів від суми позики.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Правовідносини між фізичними особами щодо договорів позики регулюються нормами ст.ст. 1046-1053 ЦК України.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом першої інстанції правильно встановлено і це відповідає матеріалам справи, що відповідно до розписки від 05.07.2012 року ОСОБА_1 отримала від позивача 4000 доларів США, які зобов'язалась повернути до 05.01.2013 року. Оригінал розписки було оглянуто в судовому засіданні та долучено до справи.

У вказаний строк відповідач зобов'язання не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 86942,84 грн., що еквівалентно 4000 доларів США станом на 10 березня 2015 року.

Аналіз наведених норм закону в сукупності зі встановленими обставинами справи дає підстави для висновку, що між сторонами даної справи виникли договірні зобовязання, що випливають із договору позики.

Позивач звертався до відповідача із вимогою про повернення отриманих ним грошей, однак остання боргу не повернула.

За таких обставин справи колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин між сторонами та підставно й обгрунтовано з дотриманням вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову, оскільки відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобовязання не виконала і відповідно до наданої нею розписки не повернула позивачеві отриману суму позики на його вимогу, як це передбачено ст.ст. 526, 1046, 1049 ЦК України.

З огляду на вказане та враховуючи, що між сторонами при укладенні договору позики не було встановлено розмір і порядок виплати позичальником процентів, на отримання яких позикодавець має право відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на законних підставах стягнув із відповідача на користь позивача проценти від суми позики, розмір яких правильно визначений на рівні облікової ставки Національного банку України із врахуванням періоду користування відповідачем позиченими грошовими коштами.

Не приймаються до уваги колегією суддів посилання в апеляційній скарзі на порушення права відповідача щодо участі в судовому засіданні. З матеріалів справи вбачається, що відповідач була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, однак судові повістки повертались без вручення, що підтверджується довідками «Укрпошти» про причини повернення поштового відправлення з позначкою «за закінченням встановленого строку зберігання», що свідчить про зловживання нею своїми процесуальними правами.

Відповідач всупереч ст. 60 ЦПК України не представила жодних доказів, які б підтверджували такі порушення та неможливість прибути в судове засідання до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду і суд дав їм правильну правову оцінку. Покликання відповідача ОСОБА_1 на те, що вона частково повернула позичені кошти, не підтверджується будь-якими доказами.

Таким чином, виходячи із визначених ст. 303 ЦПК України меж розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухваленого в даній справі судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 23 березня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді