АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Басюк Ю.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в квартирі, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №755/29542/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/7918/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
Позивач, ОСОБА_4, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати ОСОБА_3 разом з малолітньою донькою ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1, з дня вибуття - з листопада 2008 року; зобов'язати Дніпровський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві зняти ОСОБА_3 разом з малолітньою донькою ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку в його квартирі АДРЕСА_1.

13 березня 2015 року до Дніпровського районного суду м. Києва представником позивача ОСОБА_4- ОСОБА_2 було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України, яка ухвалою суду від 13 березня 2015 року, без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята судом як заява про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до заявлених зменшених позовних вимог, позивач просив суд: визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 з дня її вибуття - з листопада 2008 року; зобов'язати Дніпровський районний відділ Головного управління ДМС у місті Києві зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку в його квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 грудня 2003 року він придбав за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., квартиру АДРЕСА_1, де на даний час проживає та зареєстрований. 26 грудня 2003 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб. Після чого, згідно ст. 65 Житлового кодексу Української РСР, на підставі усної домовленості між ним та відповідачем, з його відома та з його згоди вона була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, яка належить йому на праві приватної власності та придбана ним до укладення шлюбних відносин. 10 червня 2008 року Подільським районним судом м. Києва, задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про всиновлення дитини. Ними була усиновлена донька, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. До листопада 2008 року відповідач проживала разом з ним та дитиною за місцем реєстрації, але у листопаді 2008 року відповідач, своєю волею пішла від нього, виїхала з даної квартири за власним бажанням разом з їхньою малолітньою донькою за адресою: АДРЕСА_2. 15 лютого 2013 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києві у справі № 2604/16117/12 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про вселення задоволено в повному обсязі. 01 липня 2013 року ОСОБА_3 в присутності державного виконавця та без їхньої малолітньої доньки була вселена в його квартиру. Отримавши ключі від квартири, ОСОБА_3, через дві години, виїхала з його помешкання за адресою: АДРЕСА_3. 26 червня 2013 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між ними було розірвано. 24 березня 2014 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/31381/13-ц позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів, аліментних зобов'язань за минулий час та витрат на медичне обслуговування дитини задоволено частково. 08 квітня 2014 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/31385/13-ц в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на ѕ квартири та стягнення витрат на оренду житла відмовлено в повному обсязі. Починаючи з 01 липня 2013 року й по сьогоднішній день ОСОБА_3 та їхня малолітня донька в його квартирі за адресою: АДРЕСА_1, та продовжують проживати з 2008 року за адресою: АДРЕСА_2. 27 липня 2010 року його сусідами було складено Акт про відсутність ОСОБА_3 за місцем прописки протягом 1,5 року. 21 березня 2011 року його сусідами було складено Акт про відсутність ОСОБА_3 за місцем прописки більше ніж шість місяців. З вищенаведеного витікає, що відповідачка, разом з дитиною, в котрий раз починаючи з листопада 2008 року добровільно виселилась і вивезла усе належне їй та дитині з його квартири, тобто добровільно змінила своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення та з цього приводу, втратила права користування його квартирою з зазначеного часу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Дніпровський районний відділ Головного управління ДМС у м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та право зняття з реєстраційного обліку в квартирі - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, рішення суду ухвалене з порушенням матеріального та процесуального права, суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матерілах справи доказам, не надав належної оцінки доказам свідків з боку позивача, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Представники третіх осіб - служби у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві Державної адміністрації, Дніпровського районного відділу Головного управління ДМС у м. Києві в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.130,131), а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутності у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом 25 грудня 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_4, загальною площею 46,80 кв.м., що складається з двох жилих кімнат, жилою площею 28,6 кв.м. (а.с.7).

26 грудня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 (а.с.8).

В подальшому, сторонами було усиновлено малолітню ОСОБА_6

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с.11-12).

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною 1 ст. 161 Житлового кодексу Української РСРвстановлено, що наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем.

Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу Української РСРу разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСРпри тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а відповідно до ст.72 Житлового кодексу Українивизнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Положення даної статті кореспондуються з положеннями частини другої статті 405 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, не прийнявши до уваги як докази по справі акти від 27 липня 2010 року, від 21 березня 2011 року, від 14 травня 2014 року складеного мешканцями будинку по вул. Празька, 32 в м.Києві, оскільки надані суду акти підписувались сусідами без обстеження спірної квартири, зміст актів та достовірність викладеної в них інформації відповідальним працівником житлово-експлуатаційної організації не перевірялись, подані акти не мають реєстраційних номерів та дати їх реєстрації в житлово-експлуатаційній організації, зі змісту актів не вбачається, в який саме час було оглянуто спірну квартиру та чи взагалі остання оглядалась, в присутності яких осіб, тобто кого саме з мешканців спірної квартири, проводилося обстеження спірної квартири.

Відповідно до роз'яснень, що містьтся в п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6, інтереси якої представляє ОСОБА_3, до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ВГІРФО Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням було встановлено, що з боку ОСОБА_4 мало місце чинення перешкод ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_6 в користуванні спірною квартирою, що не оспорювалось стороною позивача, та підтверджено відповідними зверненнями ОСОБА_3 до ОВС та відповідними перевірками, здійсненими з даного приводу.

За результатами розгляду даного спору, судом було вирішено усунути ОСОБА_3, ОСОБА_6 перешкоди в користуванні житловим приміщенням - квартирою №51 в будинку №32 по вул. Празькій в м. Києві шляхом вселення. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ВГІРФО Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням було відмовлено.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: