Справа № 2-1335/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Кізюн Л.І.

при секретарі: Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та договору поруки, -

в с т а н о в и в:

Позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лиса» про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року первісний позов об'єднано в одне провадження з зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та припинення дії договору поруки.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року первісний позов було залишено без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та припинення договору поруки, просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 21 червня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, з моменту його укладання та визнати договір поруки №122829 від 21 червня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, таким, що припинив свою дію.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що не надавала ОСОБА_2 своєї письмової згоди на укладання кредитного договору, а договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, на придбання якої надавався кредит, було укладено не в інтересах сім'ї.

Позивач вважала, що договір поруки, зі змістом якого вона не знайома, припинив свою дію 04 лютого 2009 року, оскільки додаткової угоди №1 від 04 лютого 2009 року до договору поруки, якою було збільшено зобов'язання за кредитним договором, вона не підписувала.

Крім того, додаткова угода до договору поруки не була нотаріально посвідчена, що суперечить пункту 3 додаткової угоди.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 змінила свої позовні вимоги, просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 21 червня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, з моменту його укладання та визнати недійсним договір поруки №122829 від 21 червня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, з моменту його укладання.

При цьому, позивач зазначала, що оскільки вона не надавала ОСОБА_2 своєї письмової згоди на укладання кредитного договору, то він може бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, також як і такий, що не відповідає вимогам ст.ст. 61, 65 СК України.

Позивач вказувала, що так як кредитний договір не підписувався ОСОБА_2 і з цієї підстави є недійсним, а договір поруки укладався на забезпечення цього договору і є похідним від нього, то договір поруки також має бути визнаний недійсним.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на викладені у заяві про зміну позовних вимог обставини.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору не визнав, пояснив, що вважає кредитний договір неукладеним, оскільки ОСОБА_2 його не підписував, визнав позовні вимоги про визнання недійсним договору поруки.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» у судове засідання не з'явився, хоча відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Так, у судове засідання з'явився Лісовський С.В., який діяв на підставі довіреності від 01 жовтня 2015 року, виданої від імені ПАТ «УкрСиббанк» Директором з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування АТ «УкрСиббанк» Жюльєном Ніколя Матьє Кальваром (т. 2 а.с. 146).

Також ним було надано до суду копію Статуту ПАТ «УкрСиббанк», який, на його думку, підтверджує повноваження особи, яка видала довіреність.

Відповідно до ст. 42 ЦПК України повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені такими документами:

1)довіреністю фізичної особи;

2)довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника;

3)свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, з прикладенням печатки юридичної особи.

Разом з тим, пунктом 14.1.1 Статуту визначено, що Голова Правління керує роботою Правління Банку та без довіреності представляє Банк в усіх українських та іноземних підприємствах, установах та організаціях.

Пунктом 14.3 Статуту встановлено, що виконання повноважень, передбачених пунктом 14.1, крім підпунктів 14.1.2 та 14.1.9, та здійснення окремих адміністративно-розпорядчих функцій може бути покладено на інших посадових осіб за рішенням Правління.

Відповідно до пункту 14.4 Статуту відомості про Заступника Голови Правління - Директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування мають бути внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Однак, суду не надано рішення Правління Банку, відповідно до якого б окремі адміністративно-розпорядчі функції передбачені пунктом 14.1.1 Статуту, було покладено на Директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування.

Як пояснив Лісовський С.В., у нього немає на час розгляду справи Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, який би містив дані про Директора з питань простроченої заборгованості та розвитку продуктів споживчого кредитування АТ «УкрСиббанк» Жюльєна Ніколя Матьє Кальвара.

Таким чином, суду не надано належних документів, які б підтверджували повноваження представника відповідача, який з'явився у судове засідання, на час розгляду справи.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом було роз'яснено представнику позивача зазначені статті та його право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову до початку розгляду судом справи по суті, що передбачено ст. 31 ЦПК України.

Разом з тим, представник позивача підтримав уточнену позовну заяву та просив її задовольнити з зазначених у ній підстав.

Судом встановлено, що відповідно до даних договору про надання споживчого кредиту №0 від 21 червня 2007 року, він був укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 (т.1 а.с.а.с. 4-8).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, на яку посилається позивач, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсний.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до даних висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 07 липня 2014 року № 3042/3043/14-32, підписи від імені ОСОБА_2 в графі «Позичальник: в особі представника (підпис)», в графі «Позичальник: ОСОБА_2 (ОСОБА_2.)» та в графі « (ОСОБА_2.)» у договорі про надання споживчого кредиту №0 від 21.06.2007, укладеного між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк»та ОСОБА_2 та у графіку погашення кредиту (додаток №1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 21.06.2007) виконані не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 (т.1 а.с.а.с. 172-178).

Разом з тим, у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 не визнав позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору з тих підстав, що ОСОБА_2 його не підписував.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що 21 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 21 червня 2007 року укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (т.1 а.с.9).

25 червня 2010 року між ПАТ УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 21 червня 2007 року укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (т.1 а.с. 13).

21 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №57499, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 в забезпечення виконання ним зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 21 червня 2007 року укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (т.1 а.с. а.с.85-86).

Зазначені угоди ОСОБА_2 не оспорював.

Як вбачається з даних адвокатського запиту від 14 січня 2010 року (т.2 а.с.а.с. 34-35) заяв ОСОБА_2 від 29 грудня 2008 року (т.2 а.с. 36), 13 лютого 2009 року (т.2 а.с. 37), 13 лютого 2009 року (т.2 а.с. 38), 01 лютого 2010 року (т.2 а.с. 39), ОСОБА_2 просив повідомити йому про наявність заборгованості, стан рахунку, нараховані відсотки, заперечував нарахування штрафних санкцій по договору про надання споживчого кредиту №0 від 21 червня 2007 року.

Зазначені докази не спростовані ОСОБА_2

За таки обставин, суд вважає позовні вимоги про визнання недійсним договору кредиту з підстав зазначених у позовній заяві необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також, судом встановлено, що договір поруки №122829 від 21 червня 2007 року, укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (т.1 а.с. 15).

04 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №122829 від 21 червня 2007 року (т.1 а.с. 18).

Відповідно до даних висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 07 липня 2014 року № 3042/3043/14-32, підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Поручитель: ОСОБА_1 … (ОСОБА_1.)», виконаний самою ОСОБА_1 (т.1 а.с.а.с. 172-177).

Оскільки судом не встановлено підстав для визнання недійсним кредитного договору, то також, не вбачається підстав для визнання недійсним договору поруки, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, як похідного від договору кредиту.

Позивач, також, просила визнати недійсним договір поруки з підстав, передбачених статтями 61, 65 СК України, що фактично суперечать позовним вимогам про визнання недійсним договору поруки за статтями 203, 215 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст. 65 СК України дружина або чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржника.

Таким чином, порука є способом забезпечення виконання грошового зобов'язання, а не правочином щодо розпорядження майном, належним поручителю; договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, а відтак до даних правовідносин норми ст. 65 СК України не застосовуються.

У зв'язку з цим підстав для визнання недійсним договору поруки, передбачених ст. 203 ЦК України, на які посилається позивач, не вбачається.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 27, 31, 60, 209, 213, 215 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 553, 554 ЦК України, ст.ст. 61, 65 СК України, -

в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_2 про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та договору поруки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн