Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 24 червня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Гвоздика П.О., суддів: за участю представника позивача Євграфової Є.П., Завгородньої І.М., Мединського М.М., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Петканич В.І. про визнання недійсним договору дарування, витребування майна та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 грудня 2014 року, в с т а н о в и л а: У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі − ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного 26 квітня 2011 року між ПАТ «ДельБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., банку на праві власності належить приміщення 1 (торговельний заклад), загальною площею 503,00 кв. м, яке розташоване на першому та другому поверсі в будинку АДРЕСА_1. У травні 2014 року позивачу стало відомо, що на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 серпня 2013 року право власності на вказане нежитлове приміщення (торговельний заклад) визнано за ОСОБА_6 Згідно з повідомленням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 квітня 2014 року № 10448 цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ТОВ «Український промисловий банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О.Є., про визнання права власності в 2013-2014 роках судом не розглядалася. Крім того, 28 вересня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування спірного нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Петканич В.І. На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_7 за договором позики, 30 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_8 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання набула право власності на спірне приміщення. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування нерухомого майна нежитлового приміщення, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 нежитлове приміщення (торговельний заклад) та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на спірне нежитлове приміщення (торговельний заклад). Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2014 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування нерухомого майна нежитлового приміщення, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та посвідченого 28 вересня 2013 року приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Петканич В.І. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 нежитлове приміщення (торговельний заклад), яке розміщене на першому та другому поверсі, загальною площею 503,00 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на користь ПАТ «Дельта Банк». Вирішено питання про стягнення судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спірне приміщення, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 26 грудня 2014 року заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання права власності скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову в цій частині. Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на нежиле приміщення (торговельний заклад), яке розміщене на першому та другому поверсі, загальною площею 503,00 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилено, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 грудня 2014 року залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння до апеляційного суду не оскаржувалось, тому касаційне провадження в цій частині підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 4 ст. 328 ЦПК України. Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що банк як іпотекодержатель набув право власності на спірне приміщення на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 26 квітня 2011 року і наявність зі сторони третіх осіб претензій щодо вказаного майна, перешкоджає йому реалізувати свої правомочності. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. За вимогами статей 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Вказаних вимог судом не дотримано. Встановивши, що ОСОБА_7 набув право власності на оспорюване нерухоме майно на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_6, який не мав право його відчужувати, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що майно банку вибуло з його власності поза його волею. Разом з тим відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-1цс15). Отже, висновок апеляційного суду про те, що позовні вимоги в частині визнання права власності підлягають задоволенню, оскільки банк є власником спірних приміщень, є помилковим, тому що в даному випадку не відбулося примусове вилучення майна у дійсного власника, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Натомість, встановивши наявність підстав для визнання недійсним договору дарування спірного нерухомого майна та витребування його з чужового незаконного володіння, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що задоволення позову про повернення майна, витребуваного за недійсним правочином, є підставою для здійснення реєстрації права власності, у звязку з чим обгрунтованого відмовив у задоволенні вимог про визнання права власності. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині задоволення вимог про визнання права власності з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України, із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції. Відповідно до ч. 2 ст. 348 ЦПК України за наявності підстав може бути скасовано ухвалу або рішення суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року підлягає скасуванню. Керуючись ст. ст. 336, 339, 348 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково. Ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року скасувати. Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2014 року в частині вимог про про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння закрити. Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 грудня 2014 року в частині задоволення вимог про визнання права власності скасувати, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2014 року в цій частині залишити в силі. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: Є.П. Євграфова І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік І.М