УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Гвоздика П.О., Євграфової Є.П.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради Запорізької області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що він є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

На вказаній земельній ділянці ним збудовано житловий будинок «А-II поверховий» площею 161,6 кв. м, гараж з побутовим приміщенням літ «Б» площею 41,5 кв. м, лазня літера «В» площею 27,7 кв. м, які є самовільними.

Посилаючись на ст. 376 ЦК України <nau://ukr/435-15|st376>, просив визнати за ним право власності на самочинні будівлі, оскільки вони споруджені на земельній ділянці, яка є його власністю, не порушують права інших осіб та відповідають будівельним нормам, пожежним та санітарним нормам.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 вересня 2009 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за позивачем право власності на самочинні будівлі, а саме: житловий двоповерховий будинок, зазначений в технічному паспорті літ. «А ІІ-поверховий» загальною площею 161,6 кв. м, що складається з двох квартир, а саме квартири № 1 загальною площею 117,5 кв. м, житловою 77,3 кв. м, допоміжною 40,2 кв. м, що включає коридор № 1=3,8 кв. м, кухню № 2=9,4 кв. м, сходи № 3=6,1 кв. м, кімнату № 4=32,5 кв. м, санвузол № 5=4,3 кв. м, з першого поверху літ. «А»; сходи № 6=9,5 кв. м, санвузол № 7=7,1 кв. м, кімната № 8=12,4 кв. м, кімната № 9=16,6 кв. м, кімната № 10=15,8 кв. м, з другого поверху літ. «А», та квартири № 2 загальною площею 118,6 кв. м, житловою 78,0 кв. м, допоміжною 40,6 кв. м, що включає коридор № 1=4,0 кв. м, санвузол № 2= 4,4 кв. м, сходи № 3=6,2 кв. м, кімнату № 4 =33,5 кв. м, кухню № 5=9,4 кв. м, з першого поверху літ. «А», сходи № 6= 9,7 кв. м, кімнату № 7=15,8 кв. м, кімнату № 8=16,5 кв. м, кімнату № 9=12,2 кв. м, санвузол № 10 =6,9 кв. м, з другого поверху літ. «А», гараж з побутовим приміщенням літ. «Б» площею 41,5 кв. м, лазню літ. «В» площею 27,7 кв. м, що розташовані на земельній ділянці площею 0,0652 га по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2015 року про виправлення описки, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 вересня 2009 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року, оскільки воно законне та обґрунтоване.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з таких підстав.

У п. п. 9, 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» <nau://ukr12> роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» <nau://ukr/2780-12|st26> спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК <nau://ukr/435-15|st15> України, частина перша статті 3 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st3>.

У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У разі пред'явлення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості до неналежного відповідача (наприклад, до бюро технічної інвентаризації чи лише до певної фізичної особи) суд залежно від предмета позову та обставин справи у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st33> України, має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або із власної ініціативи у порядку, передбаченому частиною другою статті 35 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st35> України, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, також відповідно до частини третьої статті 45 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st45> України залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень.

Враховуючи, що рішення про надання земельної ділянки позивачу під вже збудовані самовільні будівлі не ухвалювалося, позивач не звертався до державних установ з питанням прийняття в експлуатацію самочинної нерухомості та набуття права власності на неї, тобто порушене питання не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, уповноважений орган державної влади, на який покладено функції щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, та має повноваження надавати дозвіл на виконання будівельних робіт, залучений до участі у справі не був.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що не може бути визнано право власності позивача на новостворене нерухоме майно, яке не вводилось у експлуатацію.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко П.О. Гвоздик Є.П. Євграфова