Справа №472/42/15-ц 22.06.2015 22.06.2015 22.06.2015
Провадження №22-ц/784/1516/15
Провадження №22-ц/784/1516/15 Суддя по 1 інстанції Тустановський А.О.
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

22 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богіляєвою В.М.,

без участі осіб, які беруть участь у справі, належно повідомлених про час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року про закриття провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із іпотечного житла,

встановила:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернулось з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення її разом з іншими особами з будинку за адресою: Миколаївська область, Веселинівський район, смт. Веселинове, вул. Північна, 87, який передано йому в іпотеку на забезпечення кредитного зобов'язання.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року провадження у справі закрите з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на незаконність цієї ухвали суду, просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції послався на вимоги п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України та виходив з того, що є таке, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Між тим, такий висновок суду є помилковим, оскільки суперечить вимогам п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

До того ж, ухвала суду не відповідає вимогам ст. 210 ЦПК України, оскільки не містить мотивів, з яких суд дійшов висновку про те, що Банк повторно пред'явив аналогічний позов щодо якого уже ухвалене судове рішення, що набрало законної сили.

Так, відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2011 року, яке набрало законної сили 06 грудня 2011 року, частково задоволено позов Банку та на погашення заборгованості перед банком по кредитному договору № NKVSGK04040002 від 25 квітня 2006 року в сумі 40 109 грн. 31 коп. звернуто стягнення на належні ОСОБА_2 житловий будинок і земельну ділянку, що розташовані за адресою: Миколаївська область Веселинівський район, смт. Веселинове, вул. Північна, 87, які перебували в іпотеці Банку шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку віх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Водночас, відмовлено у задоволенні позову Банку про її виселення із будинку з підстав недотримання порядку виселення, передбаченого ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, тобто у зв'язку з неналежним повідомленням відповідача про необхідність добровільного виселення (а.с. 74-75).

15 січня 2015 року Банк знову звернувся з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення її разом з іншими особами із зазначеного будинку.

Із позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що в обґрунтування нового позову Банк вказував заборгованість за кредитним договором у іншому розмірі сумі 111 089 грн. 40 коп. та на погашення цієї заборгованості просив звернути стягнення на спірне нерухоме майно шляхом укладання від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Крім того, в обґрунтування позову аналогічного змісту про виселення Банк посилався на належне виконання ним вимог частин 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

На виконання вищезазначених норм Закону позивач направив на адресу відповідача вимогу від 26 вересня 2014 року про добровільне звільнення будинку, який є предметом іпотеки і на який за рішенням суду просив звернути стягнення. Згідно реєстру № 3103 почтових відправлень рекомендованих листів з повідомленням 03 жовтня 2014 року вказана вимога направлена відповідачу (а.с.11), проте нею не виконана. В зв'язку з цим Банк звернувся до суду із новим позовом з інших підстав.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, як сторони, так і предмет позову у справі, яка переглядається, та у розглянутій справі, на яку посилався суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, є однаковими, проте підстави позову різні.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Підстава позову це посилання позивача на належне йому право, юридичні факти що призвели до порушення його права та правове обґрунтування необхідності його захисту (тобто сукупність фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги).

За такого, суд не мав законних підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, для закриття провадження у справі, в зв'язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 311 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 311, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: