Справа №489/1152/15-ц 18.06.2015 18.06.2015 18.06.2015
Провадження №22-ц/784/1547/15
Головуючий у першій інстанції-Коваленко І.В.
Категорія 54 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Харитоновій І.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

представника позивачки ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2015 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_3

до Державного підприємства

«Миколаївський морський торговельний порт» (далі ДП «ММТП»)

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ДП «ММТП» про захист трудових прав.

Позивачка зазначала, що з 3 листопада 2003 року працювала тальманом ВРР-1 в ДП «ММТП». З 5 лютого 2006 року її не допустили до роботи, а наказом №20 від 14 січня 2013 року звільнили за пунктом 4 статті 40 КЗпП за прогули без поважних причин з 5 лютого 2006 року.

Посилаючись на те, що прогулів без поважних причин вона не допускала, звільнення здійснено за межами строків накладення дисциплінарного стягнення та з порушенням встановленого законом порядку, ОСОБА_3 просила скасувати наказ від 14 січня 2013 року, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 лютого 2006 року, стягнути заборгованість по заробітній платі з листопада 2005 року, 10 000 грн. моральної шкоди, зобовязати відповідача подати скореговані відомості до пенсійних та податкових органів та сплатити відповідні внески, а також стягнути 5000 грн. витрат на правову допомогу.

Представник ДП «ММТП» позов не визнала, зазначивши, що ОСОБА_3 за час роботи у період 2003-2005 років неодноразово притягувалась до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни та прогули без поважних причин, а з 5 лютого 2006 року взагалі не виходила на роботу без пояснень причин відсутності. До кадрової служби підприємства вона вперше звернулась у січні 2013 року, письмові пояснення дати відмовилась, внаслідок чого була звільнена з роботи наказом № 20 від 14 січня 2013 року за пунктом 4 статті 40 КЗпП. Порядок звільнення та наступне повідомлення про звільнення підприємством не порушено.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просив рішення скасувати та задовольнити позов, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовував позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП власник має право розірвати трудовий договір у разі скоєння працівником прогулу без поважних причин. Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням та здійснюється з дотриманням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Згідно вимог статті 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника письмове пояснення, а при обранні виду стягнення повинен врахувати ступень тяжкості проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Прогулом вважається відсутність працівника на роботі як протягом всього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, в тому числі залишення роботи до закінчення строку трудового договору (пункт 24 постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відповідно до статті 235 КЗпП підставою для поновлення працівника на роботі є звільнення без законної підстави.

У день звільнення працівника провадиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства ( стаття 116 КЗпП).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працювала на посаді тальмана ВРР-1 ДП «ММТП» (а.с. 6-7).

За час роботи ОСОБА_3 неодноразово притягувалась до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни (прогули та невиконання посадових обовязків) наказами № 679 від 4 серпня 2004 року, № 11 від 11 січня 2005 року та № 716 від 28 липня 2005 року (а.с. 34-36). У задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання дисциплінарних стягнень незаконними відмовлено рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 червня 2006 року (а.с. 37).

Наказом ДП «ММТП» № 39/0 від 26 січня 2006 року ОСОБА_3 надано додаткову оплачувану відпустку з 26 січня по 4 лютого 2006 року (а.с. 39).

З 5 лютого 2006 року ОСОБА_3 на роботу не виходила (а.с. 40-123), причини неявки не повідомляла, до керівництва підприємства та до кадрової служби з будь-якими заявами не зверталась.

Доказів того, що з 5 лютого 2006 року позивачка не була допущена до роботи, матеріали справи не містять.

14 січня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до підприємства для отримання трудової книжки. Надати письмові пояснення про причини невиходу на роботу з 5 лютого 2006 року позивачка відмовилась (а.с. 124).

Наказом №20 від 14 січня 2013 року ОСОБА_3 звільнено з роботи за прогули за пунктом 4 статті 40 КЗпП з 5 лютого 2006 року (а.с. 5).

Розрахунок при звільненні здійснено шляхом перерахування належних працівнику суму на її особовий рахунок у ПАТ «ПУМБ» (а.с. 169,191, 207). Цих обставин ОСОБА_3 не заперечувала.

Повідомлення про звільнення та необхідність отримати трудову книжку направлялись позивачці неодноразово за різними адресами (а.с.179-180, 181-182, 183-184, 127-129).

1 квітня 2013 року ОСОБА_3 отримала повідомлення підприємства (а.с.130).

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до кадрової служби ДП «ММТП», де отримала трудову книжку та копію наказу про звільнення (а.с. 186).

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з 5 лютого 2006 року ОСОБА_3 залишила роботу без повідомлення причин, з цього часу не працювала, до січня 2013 року до відповідача та інших органів не зверталась, а тому допустила прогул з 5 лютого 2006 року по 14 січня 2013 року без поважних причин, що стало обґрунтованою підставою її звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП наказом №20 від 14 січня 2013 року з дотриманням порядку звільнення, передбаченого статтями 43, 148, 149, КЗпП. Не встановлено судом і інших порушень трудових прав ОСОБА_3 невиплата заробітної плати за період з листопада 2005 року по січень 2006 року, а отже і підстав для стягнення моральної шкоди та середнього заробітку.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам статей 235, 237-1 КЗпП.

Колегія суддів не може прийняти до уваги посилання апелянта на порушення відповідачем правил статті 148 КЗпП щодо строку застосування дисциплінарного стягнення з дня його виявлення.

Так, прогул без поважних причин, є триваючим порушенням, яке мало місце протягом 2006-2013 років. До того ж закон повязує початок перебігу цього строку з моментом виявлення не факту (дій або бездіяльності), а саме проступку, тобто його характеру, вини працівника тощо.

Таким чином, строк притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 має рахуватись з того часу, коли підприємству стало відомо про причини відсутності позивачки на роботі, що дало можливість встановити вчинення прогулу без поважних причин.

Недоведеним є і посилання апелянта на те, що з 5 лютого 2006 року ОСОБА_3 не було допущено до роботи. Зі скаргами на незаконність дій відповідача або позовними вимогами до суду позивачка не зверталась. Доказів, які би спростовували висновки суду, викладені в мотивувальній частині судового рішення, апелянт не надала.

Висновок суду про відсутність заборгованості по заробітній платі за листопад 2005 року січень 2006 року підтверджено особовими рахунками за цей період (а.с. 166-168), відомостями пенсійних та податкових органів (а.с. 15, 189). Інші фінансові документи, в тому числі табелі роботи, платіжні відомості тощо, знищено за строком зберігання (а.с. 201-206).

Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП є наслідком поновлення працівника на роботі, а відшкодування моральної шкоди за статтею 237-1 КЗпП наслідком встановленого порушення трудових прав. Недоведеність цих підстав позбавляє працівника права на їх отримання.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення та задоволення позову ОСОБА_3

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді