У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання права власності, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні2013 року ОСОБА_3звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право власності на нежитлові приміщення № 3-1-:-3-13 у приміщенні літ. «А-4» загальною площею 175,9 кв. м, основною площею 101,2 кв. м. по АДРЕСА_1

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником нежитлових приміщень цокольного та першого поверхів у приміщенні літ. «А-4» загальною площею 139,2 кв. м по АДРЕСА_1 За власні кошти він здійснив реконструкцію зазначених нежитлових приміщень із улаштуванням прибудови. Будівництво прибудови здійснено на земельній ділянці загальною площею 0,0036 га, що була надана йому Харківською міською радою на підставі договору оренди землі від 11 квітня 2013 року для реконструкції нежитлових приміщень із прибудовою під стоматологічний кабінет строком до 31 грудня 2014 року. Належним чином погоджений проект та дозвіл на початок будівельних робіт були відсутні.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2013 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення № 3-1-:-3-13 у приміщенні літ. «А-4» загальною площею 175,9 кв. м та основною площею 101,2 кв. м по АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду має бути мотивованим, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанціївиходив із того, що спірні приміщення знаходяться в задовільному стані, відповідають будівельно-технічним, протипожежним і санітарно-гігієнічним вимогам та дійшов висновку про визнання на підставі ст. 331 ЦК України за ОСОБА_3 права власності на зазначені приміщення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в прозові, апеляційний суд виходив із того, що побудоване ОСОБА_3 нежитлове приміщення є самочинним будівництвом, оскільки побудоване без затвердженого проекту та на земельній ділянці, що не була відведена позивачу для цієї мети.

Із такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником нежитлових приміщень цокольного та першого поверхів у приміщенні літ. «А-4» загальною площею 139,2 кв. м по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 2011 року (а.с. 23-26).

Судом першої інстанції також установлено, що відповідно до технічного паспорту, виготовленого комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», від 24 вересня 2013 року по АДРЕСА_1 в приміщенні літ. «А-4» самочинно реконструйовані приміщення № №3-1-:-3-8, 3-9-:-3-13, самочинно побудовано приміщення № 3-6-:-3-8 (а.с. 19-22).

Згідно із технічним висновком товариства з обмеженою відповідальністю «НТК ЕНЕРГО-ТАЙМ» самочинно реконструйовані з улаштуванням прибудови нежитлові приміщення у приміщенні літ. «А-4» № 3-1-:-3-13 по АДРЕСА_1 знаходяться в задовільному технічному стані, відповідають вимогам надійності та безпечності в подальшій експлуатації, внутрішні мережі підключені до зовнішніх мереж, працюють та знаходяться в задовільному технічному стані, і відповідають вимогам надійності та безпечності в експлуатації. Конструктивні елементи обстежених приміщень в цілому не суперечать будівельно-технічним, протипожежним, та санітарно-гігієнічним вимогам (а.с. 3-18).

Відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив із того, що земельна ділянка, на якій здійснено будівництво, не належить ОСОБА_3 на підставі права власності чи права користування (договору оренди), вона є власністю держави і розпорядження нею здійснює Харківська міська рада, побудоване позивачем нежитлове приміщення є самочинним будівництвом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із ч. ч. 1-3, 5 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Із аналізу зазначених норм матеріального права випливає, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними, чи порушує таке майно права інших осіб.

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначав, що будівництво прибудови здійснено на земельній ділянці загальною площею 0,0036 га, що була надана йому Харківською міською радою відповідно до договору оренди землі від 11 квітня 2013 року для реконструкції нежитлових приміщень із прибудовою під стоматологічний кабінет строком до 31 грудня 2014 року. До позовної заяви позивачем додано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 17 вересня 2013 року № 9502308 (а.с.1-2, 27).

Як убачається із копії зазначеного витягу, 11 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та Харківською міською радою Харківської області укладено договір оренди землі площею 0,0036 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 для реконструкції нежитлових приміщень цокольного та 1-го поверхів у приміщенні літ. «А-4» із прибудовою під стоматологічний кабінет строком до 31 грудня 2014 року (але не пізніше прийняття об'єкта в експлуатацію), з правом пролонгації (а.с. 27).

У порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України, дійшовши висновку, що ОСОБА_3 не належить земельна ділянка на праві власності чи на підставі договору оренди, апеляційний суд належним чином не перевірив доводи та заперечення сторін, не надав оцінки витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не мотивував чому не бере його до уваги, не з'ясував та не мотивував, чи надавав позивач суду першої інстанції докази на підтвердження укладення договору оренди земельної ділянки, чи надавалась ОСОБА_3 у користування та для якої метиземельна ділянка, на якій здійснено будівництво,чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації, чи є законною відмова у такому прийнятті, чи не порушує будівництво права інших осіб, чи заперечує відповідач проти позову та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

Оскільки допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук

А.С. Олійник