АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________Провадження: № 22-ц-/790/3116/15 Головуючий: 1 інстанції Справа: № 646/939/15-ц ОСОБА_1 Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Бровченка І.О.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 підприємства «Східно-Українська юридична компанія «Правовий центр», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецька юридична фірма «Компетенц Тім» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 27 серпня 2013 року між відповідачами ОСОБА_3 підприємством «Східно-Українська юридична компанія «Правовий центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українсько-німецька юридична фірма «Компетенц Тім» (далі: ПП «СУЮК «Правовий Центр» та ТОВ «УНЮФ «Компетенц Тім») був укладений Договір про відступлення права вимоги № 01, відповідно до якого ПП «СУЮК «Правовий Центр», як первісний кредитор, відступив, а новий кредитор - ТОВ «УНЮФ «Компетенц Тім» набув права вимоги у межах зобовязання, що виникло між первісним кредитором та боржником ОСОБА_2 за договорами позики на підставі заяв останнього від 13.08.2008 року, 25.02.2009 року та зобовязання від 21.11.2011 року (Основні договори). На момент отримання суми позики він, ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПП «СУЮК «Правовий Центр», а саме: з 26.08.2007 року по 26.08.2008 року перебував на посаді юриста, з 27.08.2008 року по 27.08.2010 року обіймав посаду директора, а з 30.08.2010 року по 30.08.2011 року працював на посаді старшого юриста підприємства, про що між сторонами були укладені відповідні трудові договори. 13.08.2008 року позивачем на імя Президента ПП «СУЮК «Правовий Центр» було подано заяву про надання йому суми позики в розмірі 10 000,00 грн. строком на три місяці, а 25.02.2009 року ще одну заяву про надання йому позики в розмірі 6 290,00 грн. без зазначення строку її повернення.

При цьому, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що при отриманні вищевказаних позик він був працівником ПП «СУЮК «Правовий Центр», а відтак отримані ним кошти відображались і в бухгалтерському обліку підприємства. Враховуючи зазначені обставини, а саме перебування боржника та кредитора у трудових правовідносинах, відповідачі ПП «СУЮК «Правовий Центр» та ТОВ «УНЮФ «Компетенц Тім» не мали права укладати спірний Договір про відступлення права вимоги № 01, оскільки в даному випадку зобовязання ОСОБА_2 нерозривно повязані з особою кредитора, тобто з його роботодавцем ПП «СУЮК «Правовий Центр».

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги № 01, укладений між відповідачами ПП «СУЮК «Правовий центр» та ТОВ «УНЮФ «Компетенц Тім» 27.08.2013 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Відповідач ТОВ «УНЮФ «Компетенц Тім» позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, та у наданих до суду письмових запереченнях на позовну заяву зазначив, що перебування позивача та ПП «СУЮК «Правовий центр» у трудових правовідносинах жодним чином не впливають на цивільно-правові зобовязання ОСОБА_2 щодо повернення запозичених грошових коштів кредиторові. Крім того, про заміну особи кредитора боржника ОСОБА_2 було повідомлено належним чином та своєчасно, а подана ним позовна заява є ні чим іншим, як намаганням уникнути відповідальності за невиконання узятих на себе обовязків, оскільки в провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя вже відкрито провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «УНЮФ «Компетенц Тім» до позичальника ОСОБА_2 про примусове стягнення запозичених грошових коштів.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що відмовляючи у задоволенні його позовних вимог суд першої інстанції безпідставно виходив із того, що на виниклі між сторонами спірні правовідносини не розповсюджується положення ст. 515 ЦК України, буквально витлумачивши зміст цієї норми, який є значно ширшим, ніж її текст.

Позивач ОСОБА_2, будучи завчасно та належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи апеляційним судом, між тим, у судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті, районний суд повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно ст. 510 ЦК України сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор. У зобовязанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.

Підстави заміни кредитора у зобовязанні передбачені в ст. 512 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові ст. 513 ЦК України).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання, в яких заміна кредитора не допускається, чітко визначені законодавцем у ст. 515 ЦК України.

Відповідно до коментованої статті заміна кредитора не допускається у зобовязаннях, нерозривно повязаних з особою кредитора, зокрема у зобовязаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю.

Таким чином, в зазначеній правовій нормі іде мова про право вимоги, яке виникло при порушенні особистих немайнових прав та немайнових благ, належних громадянину - фізичній особі від народження або в силу закону, про які йдеться в гл. 21-22 ЦК України.

І тільки тому, що особисті немайнові права, що належать громадянину, є невідємними і такими, що не можуть передаватися іншим особам, передача права вимоги за ними неможлива в силу імперативної вказівки закону.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено по справі, позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПП «СУЮК «Правовий центр» у період з 27.08.2007 року по 30.08.2011 року, включно на підставі відповідних строкових трудових договорів (а.с. 4, 5, 6).

13 серпня 2008 року, а також 25 лютого 2009 року за заявами позивача ОСОБА_2, адресованих Президенту ПП «СУЮК «Правовий центр», позивачу була надана позика в розмірі 10 000,00 грн. та 6 290,00 грн., відповідно, що останнім визнається й не заперечується (а.с. 9, 10).

27 серпня 2013 року між ПП «СУЮК «Правовий центр» та ТОВ «УНЮФ «Компетенц Тім» був укладений Договір про відступлення права вимоги № 01, згідно якого ПП «СУЮК «Правовий Центр», як первісний кредитор, відступив, а новий кредитор - ТОВ «УНЮФ «Компетенц Тім» набув права вимоги у межах зобовязання, що виникло між первісним кредитором та боржником ОСОБА_2 за договорами позики від 13.08.2008 року, 25.02.2009 року та зобовязання від 21.11.2011 року (а.с. 7-8).

Вказаний договір укладений сторонами в письмовій, як те передбачено законом, формі та скріплений підписами контрагентів.

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження наявності передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання зазначеного договору недійсним позивачем ОСОБА_2, як до суду першої інстанції так і до апеляційного суду не представлено.

Посилання ж позивача ОСОБА_2 на те, що вказаний договір про відступлення права вимоги укладений сторонами з порушенням приписів ст. 515 ЦК України, оскільки зобовязання боржника нерозривно повязані з особою кредитора - ПП «СУЮК «Правовий Центр», як роботодавця позичальника, судова колегія оцінює критично та відхиляє, позаяк у даному випадку між позивачем, як позичальником та ПП «СУЮК «Правовий Центр», як позикодавцем виникли виключно цивільно-правові відносини, що ґрунтуються на договорі позики та регулюються Цивільним кодексом України й не підпадають під дію норм трудового законодавства, а відтак зобовязання боржника ОСОБА_2 не є тим зобовязанням, на яке розповсюджуються правила ст. 515 ЦК України.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування та які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та його субєктивної переоцінки, то ці доводи апелянта в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: