Справа № 265/2812/14-ц
Провадження № 2/265/31/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шиян В. В.,

при секретарі Мальській Г.Ю., Байрачній І.О.

за участю представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поновлення строків звернення до суду, про визнання права власності на частку квартири, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону, про визнання права власності в порядку спадкування, встановлення порядку користування жилим приміщенням.

Третя особа : Орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації

Маріупольської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2014 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 яка діє особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поновлення строків звернення до суду, про визнання права власності на частку квартири, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону, про визнання права власності в порядку спадкування, встановлення порядку користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на ті обставини, що 2 червня 2007 року помер її син ОСОБА_8 Після його смерті залишилася спадщина у вигляді трикімнатної квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги є позивачка, дружина померлого, батько померлого та його неповнолітні діти. Оскільки батько померлого ОСОБА_8 ОСОБА_4М, відмовився від своєї частки на користь відповідачки ОСОБА_5 то всі спадкоємці які залишилися, отримали свідоцтва на право на спадщину по закону, де позивачка - ОСОБА_4, неповнолітні ОСОБА_6, та ОСОБА_9 отримали по 1/5 частині спадкової квартири, а відповідачка ОСОБА_5 відповідно 2/5 частини. З розподіленням часток позивачка не згодна, оскільки зазначена трикімнатна квартира купувалася частково і за її гроші, які вона отримала від продажу своєї однокімнатної квартири. Оскільки під час купівлі трикімнатної квартири у сина не було грошей, то частину грошей дала вона, а другу частину син отримав в кредит. Умовою передачі грошей на покупку квартири було реєстрація права власності за нею на квартиру. Однак для того щоб син зміг отримати кредит, необхідно було зареєструвати право власності за ним, що і було зроблено, а позивачка була лише зареєстрована в квартирі . Після сплати кредиту, син обіцяв переоформити право власності на квартиру з урахуванням частини сплачених грошей позивачкою, але не встиг цього зробити оскільки помер. Після смерті сина, позивачка знов підняла питання щодо перерозподілу права власності на квартиру для чого звернулася до суду, але відповідачка вмовила її що вони вирішать зазначене питання мирним шляхом, а тому вона залишила позовні вимоги без розгляду. На даний час позивачка є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 і має право на користування зазначеної квартирою, але відповідачка постійно чинить їй перешкоди, не дає спокійно жити, створює жахливі умови для спільного проживання у звязку з чим з травня 2013 року позивачка не може користуватися своєю власністю, та змушена проживати у чужих осіб. Просить суд поновити строк для звернення до суду, визнати за нею право власності на 43/100 частини квартири АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_5 право власності на 57/200 частин квартири. Визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону від 25 лютого 2009 року на неї, на ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_8. Визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 на 57/1000 частини квартири. Визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на 114/1000 частини квартири. Визнати за ОСОБА_8А, та ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування на 57/1000 частини квартири за кожною.

В подальшому позивачка доповнила свої позовні вимоги та просить суд встановити порядок користування квартирою виділив їй в користування кімнату 12,5 кв.м. залишив в користування відповідачам дві суміжні кімнати 17,9 кв.м. та 13,7 кв.м. Ванну кімнату, санвузол, кухню коридор, балкон просить суд залишити в спільному користуванні.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_4 повністю підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що на даний час у неї з відповідачкою виникли неприязні стосунки, проживати в одній квартирі стало дуже важко, а тому просить суд встановити порядок користування квартирою виділив їй в користування кімнату 12,5 кв.м. залишив відповідачам дві суміжні кімнати площею 17,9 кв.м. та 13,7 кв.м.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що 10 травня 2005 року позивачка продала свою однокімнатну квартиру за 6700 доларів США і в той же день її син купив трикімнатну квартиру за 15700 доларів США. Оскільки продавець трикімнатної квартири була і покупцем однокімнатної квартири, то угоди укладалися в один день у одного нотаріуса, і гроші за однокімнатну квартиру не передавалися а зарахувалися в покупку трикімнатної квартири. Син визнавав право власності на частину квартири за позивачкою, у звязку з чим вона була зареєстрована в спірній квартири з моменту покупки, але для того щоб отримати кредит, право власності на всю квартиру оформив на себе, пообіцяв переоформити право власності на позивачку після сплати кредиту. Однак 2 червня 2007 року ОСОБА_8 помер. Оскільки право власності на всю квартиру було оформлено на нього, то відкрилася спадщина на спадкове майно а саме на всю квартиру АДРЕСА_1. Оскільки позивачка не була згодна з розподіленням часток в спадковому майні, так як не враховувалася частка її грошей внесених за квартиру, то вона звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на частину квартири. Але на той час питання вирішилося мирним шляхом, а тому вона свої позовні вимоги залишила без розгляду, оскільки відповідачка пообіцяла, що не будить чинити перешкоди в користуванні квартирою. Але спільне проживання з відповідачкою становилося все більш неможливим, у звязку з чим в травні 2013 року позивачка взагалі була змушена піти з квартири. На даний час вона проживає на квартирі, змушена нести додаткові витрати, та позбавлена права користування своєю власністю. Оскільки про своє порушене право позивачка дізналася лише в травні 2013 року, то вважає, що строк звернення до суду у неї не пропущено. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та пояснила, що квартира АДРЕСА_2 була куплена за гроші родини. Позивачка не брала участь в покупці квартири. Гроші які вона отримала від продажу своєї однокімнатної квартири вона віддала своїй донці, а тому не має підстав для перерозподілу часток. Щодо визначення порядку користування квартирою, то вважає ці позовні вимоги не обґрунтованими, оскільки позивачка і так користується кімнатою 12,5 кв.м.. Ні вона ні її діти не чинять перешкод у користуванні цією кімнатою. З квартири позивачку ніхто не виганяє, а тому вважає, що взагалі не має спору з цього питання.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала в повному обсязі та пояснила, що позивачка пропустила всі строки звернення до суду, оскільки про своє порушене право вона дізналася ще після смерті сина ОСОБА_8 під час отримання свідоцтв про право на спадщину. Але починаючи з травня 2009 року до суду не зверталася, а тому таким чином була згодні зі своєю часткою в квартирі. Щодо усунення перешкод в користуванні власністю то ніяких перешкод відповідачка не чинить позивачці в користуванні квартирою. З квартири позивачка пішла добровільно, ніхто її не виганяв, а тому взагалі не має ніякого спору. Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради ОСОБА_10 просить суд прийняти рішення в інтересах неповнолітніх дітей.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про смерть виданого 4 червня 2007 року Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області , ОСОБА_8 помер 2 червня 2007 року, про що було зроблено відповідний актовий запис № 528. ( а.с.5)

Згідно договору купівлі продажу квартири від 10 травня 2005 року, ОСОБА_8 купив у ОСОБА_11 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 15700 доларів США. При цьому суму 6700 доларів США, що відповідає 33835,0 гривень, ОСОБА_8 сплатив ОСОБА_11І, під час оформлення цього договору, а решта в сумі 9000 доларів США будуть сплачені ОСОБА_8 після укладання з АКІБ «УкрСиббанк» кредитного договору на зазначену суму з подальшою передачею цієї квартири в іпотеку банку. ( а.с.12)

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації від 11 травня 2005 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_8 ( а.с.13)

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як було встановлено в судовому засіданні і підтверджується договором Купівлі продажу квартири від 10 травня 2005 року, саме ОСОБА_8О, передав продавцю ОСОБА_11 гроші в сумі 6700 доларів США. Зазначений договір позивачкою не було оскаржено в частині покупця, а тому він є дійсним.

Також згідно договору купівлі продажу квартири від 10 травня 2005 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, ОСОБА_4 продала а ОСОБА_11 купила однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 за 2965 гривень. ( а.с.42) , що не відповідає поясненням позивачки в судовому засіданні.

Суд не приймає до уваги нотаріально завірені покази свідка ОСОБА_11, яка в письмовому вигляді пояснила що купила квартиру АДРЕСА_3 за 6700 доларів США, що відповідало сумі 33835,0 гривень, гроші за квартиру вона ОСОБА_4 не віддавала а врахувала у вартість трикімнатної квартири, яку купував ОСОБА_8 Всього вона отримала від ОСОБА_8О, готівкою 9000 доларів США, які він взяв в кредит. Він планував своїй мамі виділити кімнату в трикімнатній квартирі, оскільки докази відповідно до ст.. 59 ЦПК повинні бути допустимими. А покази свідка повинні бути отримані в судовому засіданні після попередження його про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Таким чином у суду не має підстав визнавати за ОСОБА_4 право власності на 43/100 частини квартири АДРЕСА_1 а тому позовні вимоги ОСОБА_4 в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_5 права власності як дружини на 57/200 частин квартири АДРЕСА_4.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку, доходу.

Згідно свідоцтва про одруження виданого Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області від 5 грудня 1998 року, ОСОБА_8 одружився з ОСОБА_12, про було зроблено відповідний актовий запис № 1102. Після одруження подружжю було надано прізвище ОСОБА_8. ( а.с.6)

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Однак відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідачка ОСОБА_5 не зверталася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 як на майно набуте подружжям за час шлюбу, та не надавала повноважень позивачці ОСОБА_4І, звертатися із зазначеним позовом а тому відповідно до ст.. 11 ч.2 ЦПК України, за якою, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_4 в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону від 25 лютого 2009 року на неї, на ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_8. Визнання за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 на 57/1000 частини квартири. Визнання за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування на 114/1000 частини квартири. Визнання за ОСОБА_8А, та ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування на 57/1000 частини квартири за кожною, суд розглядаючи зазначене питання прийшов до наступного.

Відповідно до ст..1301 ЦК України, Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 постанови від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином судом було встановлено, що позивачка ОСОБА_4 та відповідачі ОСОБА_5С,, неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_9 є спадкоємцями першої черги, і цей факт сторонами не оспорюється, і вони мали всі права на спадкування своєї частки в спадщині, яка складається з квартири АДРЕСА_1.

Підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсною, позивачка зазначає не правильний розподіл часток у праві власності до відкриття спадщини. Але враховуючи той факт, що суд не знайшов підстав для визнання за позивачкою права власності на 43/100 частини квартири АДРЕСА_1, то позовні вимоги в частині визнання свідоцтв про право на спадкування по закону недійсними не підлягають задоволенню.

Також суд звертає увагу, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Початок перебігу строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок відповідно до ст. 253 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Позивачкою було заявлене клопотання про поновлення строків звернення до суду у звязку з тим що вона нібито дізналася про своє порушене право з травня 2013 року.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 серпня 2008 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 46/100 частин квартири, третя особа ОСОБА_13 було залишено без розгляду. При чому з даним позовом позивачка звернулася до суду ще 9 червня 2008 року. ( а.с.10)

Таким чином про своє порушене право позивачка ОСОБА_4 дізналася ще в 2008 році, після смерті сина ОСОБА_8О, та під час оформлення документів на спадщину, а тому суд вважає що строки звернення до суду позивачкою було пропущено, і підстав для їх поновлення не має, але враховуючи той факт, що вищезазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню, то вважає за необхідне відмовити у задоволенні вищезазначених позовних вимог по суті.

Щодо позовних вимог позивачки ОСОБА_4 в частині усунення перешкод у користуванні власністю та визначення порядку користування квартирою, суд розглядаючи зазначене питання прийшов до наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦПК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно до ст. 364 ЦК України та розяснень, викладених у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок , у разі неможливості поділу в натурі жилого будинку (квартири), що знаходиться у спільній частковій власності, суд може за відповідним позовом установити порядок користування сторонами цією частиною, при якому відособленні приміщення передаються їм у користування відповідно до частки кожної з них у праві власності, а інші приміщення і будівлі залишаються у спільному користуванні.

Згідно з технічним паспортом квартира АДРЕСА_1, складає з трьох кімнат житловою площею 12,5 кв.м., 17,9 кв.м., 13,7 кв.м. коридору площею 4,9 кв.м., кухні площею 7,5 кв.м., ванної кімнати та туалета. Отже, виходячи з вимог закону на належну ОСОБА_4 1/5 частину спірної квартири припадає 8,82 кв.м. жилої площі (44,1:5)

Спірна квартира не містить кімнати саме такої жилої площі, найменша жила кімната має площу 12,5 кв.м, що на 3,5 кв.м. більше ніж 1/5 частка.

Однак суд приймає до уваги, що між сторони встановили порядок користування в добровільному порядку, за яким позивачка ОСОБА_4 проживала в кімнаті 12,5 кв.м. і цей факт визнавався відповідачкою ОСОБА_5 В судовому засіданні відповідачка наполягала на тому, що вона не заперечувала проти проживання позивачки в кімнаті площею 12,5 кв.м. і не чинила перешкоди в користуванні цією кімнатою, а тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визначення порядку користування квартирою, та виділити їй в користування кімнату площею 12,5 кв.м. Кімнати площею 13,7 кв.м. і 17,9 кв.м. залишити в користуванні ОСОБА_5 неповнолітньої ОСОБА_8А, та ОСОБА_9 Кухню, коридор, ванну кімнату та туалет залишити в спільному користуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Позивачкою ОСОБА_4 під час звернення було сплачено судовий збір в розмірі 338,35 гривень за позовні вимоги майнового характеру.

Враховуючи той факт, що позивачем ОСОБА_4 при зверненні до суду із заявою про встановлення порядку користування квартирою не було сплачено судовий збір в розмірі 243,60 за позовні вимоги немайнового характеру, а ці позовні вимоги було судом задоволено, то судовий збір в розмірі 243,60 підлягає стиягненню з відповідачки на користь держави.

На підставі ст.ст. 253, 256, 257, 267, 328, 1301, ЦК України, ст. ст. 60, 70 Сімейного Кодексу України п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування ст. ст. 10, 60, 61, 88, 209, 213- 215, 218, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поновлення строків звернення до суду, про визнання права власності на частку квартири, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону, про визнання права власності в порядку спадкування, встановлення порядку користування жилим приміщенням, Третя особа : Орган опіки та піклування Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_4 в користування кімнату площею 12,5 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1.

Виділити в користування ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 кімнати площею 17,9 кв.м., 13,7 кв.м.

Ванну санвузол, кухню, коридор квартири АДРЕСА_5 в спільному користуванні ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9 .

Стягнути зі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у судових засіданнях але не були присутні під час проголошення рішення в той же час с моменту отримання копії рішення.

Суддя ______________________ Шиян В.В.