АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Фролов М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив виселити відповідачів які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка предметом іпотеки, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року в задоволенні позову - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які зареєстровані/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, компетенція якого поширюється на адресу вказаної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 60 грн. 90 коп. з кожного.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Так, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ПАТ «КБ «ПриватБанк» - Шуліка А.В. подала апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що висновок суду першої інстанції щодо можливості застосування Закону України від 03 червня 2014 року є помилковим, оскільки виселення мешканців фактично не є способом звернення стягнення та не є відчуженням майна.

В судовому засіданні апеляційного суду, представник позивача ПАТ «КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання з не з'явився , про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вражає за можливе розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів щодо направлення на адресу спірної квартири № 50 відповідачам, як мешканцям, письмової вимоги про необхідність її звільнення у тридцятиденний строк та відсутністю висновку органу опіки та піклування щодо можливості виселення неповнолітніх дітей з квартири.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони стверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст.309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що 05 серпня 2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ «ПриватБанк» відкрив кредитну лінію та надав ОСОБА_6. кошти у розмірі 42 320 доларів США, а останній зобов'язався повернути отримані кошти щомісячними платежами із сплатою відсотків за користування ними в строк до 05 серпня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 грудня 2004 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 7 договору іпотеки визначено, що надане в іпотеку майно належить ОСОБА_6. на праві власності згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05 серпня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець А.П. і зареєстрованого у реєстрі за № 4513, зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна 03 вересня 2004 року за № 37846.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 263 941,94 грн. та в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк», з укладенням банком від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_8 із зазначеної квартири.

ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 26 лютого 2013 року звернувся до ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 та до ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3 про добровільне звільнення у тридцяти денний строк квартири АДРЕСА_1.

Згідно довідки державного підприємства «Наш дім» від 15 вересня 2014 року № 498 у спірній квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: з 16 липня 2002 року - ОСОБА_2 та ОСОБА_5, з 28 вересня 2010 року - її неповнолітні доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За змістом частини 1 ст. 575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону.

Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом частин 1, 2 ст.39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.ч.2 та 3 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту вищевказаним норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини 2 ст.39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року № 6-455цс15.

Таким чином, апеляційна інстанція приходить до висновку про виселення відповідачів з квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття їх з реєстраційного обліку, оскільки виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п.1 кредитного договору № K2H0GK00260005 від 05 серпня 2004 pоку, укладеного між ЗАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 банк надав ОСОБА_6 кредитні кошти шляхом видачі готівкових коштів через касу в розмірі 42320 доларів США на наступні цілі: купівля квартири.

В п.1.2 вказаного кредитного договору сторони встановили, що забезпеченням виконання кредитором обов'язків по даному договору виступає договір застави майнових прав на 2-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки, як вбачається з матеріалів справи квартира АДРЕСА_1, яка є предметом договору іпотеки, придбана братом відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 за рахунок отриманого кредиту, відповідачі підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

Крім того, як вбачається з п.11 договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 05 серпня 2004 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, продавець зобов'язався знятися з реєстрації відчужуваної ним квартири та звільнити її для вільного користування і безперешкодного володіння нею покупцем до 05 вересня 2004 року.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_2 вказувала на те, що спірна квартира належала їй на праві особистої власності, а її брат ОСОБА_6 в 2004 році займався середнім бізнесом, йому конче потрібно було взяти споживчий кредит на закупівлю товарних цінностей, тому він звернувся до неї з проханням переоформити на нього належну їй квартиру, щоб була можливість отримати кредит, а 05 серпня 2004 року між нею та братом ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу належної їй квартири і в той же день ОСОБА_6 отримав кредит в ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 40000 доларів США.

Проте, такі заперечення відповідача не заслуговують на увагу суду, оскільки договором кредиту чітко передбачено, що кредитні кошти були взяті саме на купівлю квартири, а протилежного суду не доведено.

Крім того, ОСОБА_2 не зверталася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Доводи ОСОБА_2 про те, що оскільки в спірній квартирі постійно проживають та зареєстровані дві малолітні доньки і дана житлова площа для них є єдиним та постійним місцем проживання, а орган опіки та піклування не давав дозвіл на їх виселення, тому в позові необхідно відмовити з цих підстав колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до п.44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин згідно зі статтею 2 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Як вбачається з матеріалів справи, надане в іпотеку майно належить ОСОБА_6 на праві власності згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05 серпня 2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець А.П. і зареєстрованого у реєстрі за № 4513, а також зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна 03 вересня 2004 року, записано в реєстрову книгу за реєстровим №37846.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 є колишнім власником квартири квартира АДРЕСА_1 та на момент укладення договору іпотеки 07 грудня 2014 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 не була вже власником спірної квартири, а право відповідачів користуватися жилим приміщенням відповідно до ст.ст.150, 156 ЖК України є похідним від права власності.

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки в 2010 році, тобто, після укладення договору іпотеки.

Законом не забороняється проживання та реєстрація сторонніх осіб за вказаною адресою, при цьому жодних майнових прав на квартиру дані особи не мають.

Не заслуговують на увагу колегії суддів посилання відповідача, що на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на наступне.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Разом з тим, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 березня 2011 року вже звернуто стягнення на предмет іпотеки і закон не має зворотної сили.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана, довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь позивача по 60,90 грн. судового збору з кожного.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, компетенція якого поширюється на адресу вказаної квартири.

Стягнути ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 60 грн. 90 коп. з кожного.

Рішення набираєзаконної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді