АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Пилипчук Л.І., Карпушина Г.Л.

При секретарі: Коротун І.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про зобов»язання укласти додаткову угоду до кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 22.04.2008 р. між ним та ПАТ « ВТБ БАНК» укладено кредитний договір. 26.09.2014 р. він звернувся до відповідача з проханням укласти додаткову угоду виключивши пункт отримання кредиту в іноземній валюті та перерахувати залишок боргу в гривні по курсу, який існував на день підписання договору, однак отримав письмову відмову.

Прохав зобов'язати ПАТ «ВТБ БАНК» укласти додаткову угоду до кредитного договору № 120-08/1 від 22.04.2008 р. про зміну недійсної окремої частини договору на іншу частину: сума кредиту визначена в гривні по курсу валюти яка існувала на 22.04.2008 р.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прохали рішення місцевого суду скасувати, вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважають, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом неповно та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про їх відхилення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, місцевий суд вірно встановив фактичні обставини справи, що 22 квітня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», перейменоване в ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 120-08/1, відповідно до якого предметом договору є надання банком позичальникові грошових коштів (кредит) в сумі 57740,00 дол. США строком кредитування до 21.04.2028 року з платою процентів за користування кредитом 12,5 % річних.

Згідно п.2.1. кредитного договору грошові кошти, отримані позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням, а саме для придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою: м. Полтава, б-р Щепотьєва, б. 5, кв. 146 (а.с. 9-10).

Банк виконав свої зобов»язання, надавши кошти, передбачені договором, що підтверджується заявою на видачу готівки № ТР.2913.2.90 від 22.04.2008 року (а.с. 40).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, місцевий суд виходив з того, що порушень з боку ПАТ « ВТБ БАНК» чинного законодавства України при укладенні даного кредитного договору не було. Кредитні кошти за кредитним договором використано за цільовим призначенням на купівлю квартири та розрахунки за дану квартиру здійснено в національній валюті, а тому підстав для зміни умов кредитного договору № 120-08/І від 22.04.2008 р. немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 651 ЦПК України зміна або розірвання договору допускаться лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Укладення кредитних договорів передбачено нормами цивільного законодавства України. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено кредитний договір, кожен аркуш якого ними підписано, що підтверджує досягнення ними всіх викладених в договорі умов та доводить вільне волевиявлення учасників договору, що відповідає принципу свободи договору. Позивач сплачував платежі, передбачені договором.

В суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції встановлено, що ПАТ «ВТБ Банк» не надав згоду про вказану в позові зміну умов кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що листом відділення «Полтавське» ПАТ « ВТБ БАНК» № 660/417-2 від 17.10.2014 року ОСОБА_3 було запропоновано варіанти рішень щодо зміни умов кредитування по кредитному договору № 120-08/І від 22.04.2008 року, про те клієнт не погодився на проведення зазначеної реструктуризації.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не доведено, що відповідачем порушувались умови укладеного договору.

В позовних вимогах ОСОБА_3 прохав суд зобов»язати відповідача укласти додаткову угоду до кредитного договору, вважаючи недійсним п. 1.1 ст. 1 спірного кредитного договору.

Однак посилання апелянта щодо недійсності п. 1.1 ст. 1 кредитного договору, щодо незаконного використання у зобов»язання іноземної валюти, є безпідставними та необгрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «ВТБ Банк» діє на підставі ліцензії № 79 від 20.04.2007 року, виданої Національним Банком України ПАТ «ВТБ БАНК», унесеному до державного реєстру банків 11.11.1992 р. за номером 128 та відповідними дозволами та додатками до неї (а.с. 48,55), тобто на момент укладення кредитного договору мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті.

В момент укладення договору його сторони дійшли згоди,що кредит надається в іноземній валюті.

Правову позицію, яка зводиться до того, що настання світової фінансової кризи не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керуються при його укладенні, оскільки економічна криза носить загальний характер та стосується обох договірних сторін, відтак, це саме по собі не може бути підставою для зміни або розірвання договору в судовому порядку, суди касаційної інстанції висловлювали в цілій низці рішень, зокрема, таку правову позицію Вищий господарський суд України висловив в постановах від 18 листопада та 2 грудня 2009 року, 20 січня та 17 лютого 2010 року, Судова колегія у цивільних справах Верховного Суду України як суд касаційної інстанції - в рішенні від 22 вересня 2010 року.

Тому, посилання апелянта ОСОБА_3 на фінансову кризу, не заслуговують на увагу.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 взагалі не містить доводів щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення, а містить лише норми права.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти діб до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді : (підписи)

З оригіналом згідно: