АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Желепи О.В.

при секретарях Кутц А.В., Івановій А.А., П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що перебуває у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/14114/13
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9177/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
В серпні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що перебуває у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою, який уточнювали і остаточно зі змінами просили виділити їм в натурі на двох позивачів у спірному будинку АДРЕСА_1, житлову кімнату площею 14,8 м2, а відповідачам інші приміщення - житлову кімнату площею 8,2 м2, санвузол площею 7,3 м2, кухню площею 11,3 м2., та встановити порядок користування земельною ділянкою яка розташована за тою ж адресою, згідно якого виділити у користування позивачам і відповідачам частки земельної ділянки які зазначені в схемі варіанту №1 (додаток №1) до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи №6931/6932/14-43 від 31.10.2014 року.

Свої позовні вимоги обґрунтовули тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є співвласниками по 1/3 частині будинку АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями та спорудами, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24.07.2001 року державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О.

Співвласником іншої Ѕ частини будинку є ОСОБА_9, на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 20.10.2000 року.

Співвласником 1/6 частини спірного будинку є ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2002 року.

Тривалий час відповідачі користуючись всім спірним будинком, перешкоджають позивачам у праві користування та володіння своїми частками власності.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року позов задоволено. Виділено у натурі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частки із будинку АДРЕСА_1 в розмірі 1/3 частини будинку на двох, виділивши ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на двох житлову кімнату площею 14.8 кв. м. в будинку АДРЕСА_1

Виділено ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у натурі 2/3 частини будинку АДРЕСА_1, виділивши при цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 житлову кімнату площею 8,2 кв.м., санвузол площею 7,3 кв.м., кухню площею 11.3 кв.м.

Встановити конкретний порядок користування земельною ділянкою, виділивши ОСОБА_11 та ОСОБА_5 на двох в користування 1/3 частину земельної ділянки, що становить 331,09 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 при цьому лінія розподілу ділянки починається з т. «А», розташованій на межі земельної ділянки, яка проходить по АДРЕСА_1, на відстані 7,58 м від точки кадастрового плану «9»;

з.т. «А» на відстань 6,77 м під кутом 91 °до лінії 9-А у т. «Б»,

- з т. «Б» на відстань 5,60 м під кутом 89° до лінії «А-Б» у т. «В»;

- з точки «В» на відстань 5,0 м під кутом 90° до лінії «Б-В» у т. «Г»;

- з т. «Г» на відстань ] ,50 м під прямим кутом до стіни житлового будинку у т. «Д»;

- з т. «Д» по лінії розподілу будинку і т. «Е»;

- з т. «Е» на відстань 6,0 м під прямим кутом до стіни житлового будинку у т. «Ж»;

- з т. «Ж» на відстань 4,16 м під кутом 90° до лінії «Ж-Е» у т. «З»;

- з т. «З» на відстань 13,48 м під кутом 90° до лінії «3-Ж» у т. «И», що розташована на межі земельної ділянки, на відстані 13,94 м від кутової точки кадастрового плану «11»;

- від точки «И» на відстань 13,94 м по межі ділянки до кутово? точки 11;

- від кутової точки кадастрового плану її на відстань 7,03 м по межі до кутової точки кадастрового плану 10;

- від кутової точки кадастрового плану 10 на відстань 6,94 м по межі до кутової точки кадастрового плану 9;о

Від кутової точки кадастрового плану 9 на відстань 7,58 м по межі др. точки «А».

Виділити ОСОБА_9 та ОСОБА_10 2/3 частини земельної ділянки, що становить 662,18 кв. м. лінія розподілу ділянки починається з т. «А», розташованої на межі земельної ділянки, яка розпочинається по АДРЕСА_1 на відстані 7,58 м від точки кадастрового плану «9».

-з т. «А» на відстань 6,77 м під кутом 91° до лінії 9-А у т. «Б»;

- з т. «Б» на відстань 5,60 м під кутом 89° до лінії «А-Б» у т. «В»;

- з точки «В» на відстань 5,0 м під кутом 90° до лінії «Б-В» у т. «Г»;

- з т. «Г» на відстань 1,50 м під прямим кутом до стіни житлового будинку у т. «Д»;

-з т. «Д» по лінії розподілу будинку і т. «Е»;

- з т. «Е» на відстань 6,0 м під прямим кутом стіни житлового будинку у т. «Ж»;

- з т. «Ж» на відстань 4,16 м під кутом 90° до лінії «Ж-Е» у т. «З»;

- з т. «З» па відстань 13,48 м під кутом 90° до лінії «3-Ж» у т. «И», що розташована на межі земельної ділянки, на відстані 13,94 м від кутової точки кадастрового плану «11»;

- від точки «И» по межі ділянки на відстань 3 >44 м до кутової точки кадастрового номеру 12;

- від кутової точки кадастрового плану 12 на відстань 6,91 м до кутової точки кадастрового плану 13;

- від кутової точки кадастровог о плану 13 яо межі ділянки на відстань 13,26 м до кутової точка кадастрового плану 1;

- від кутової точки кадастрового плану І по межі ділянки на відстань 22,19 м до кутової точки кадастрового плану 2;

- від кутової точки кадастрового плану 2 по межі ділянки на відстань 2,19 м до кутової точки кадастрового плану 3;

- від кутової точки кадастрового плану 3 ио межі ділянки'на відстань 24,22 м до кутової точки кадастрового плану 4;

- від кутової точки кадастрового плану 4 по межі ділянки на відстань 2,12 м до кутової точки кадастрового плану 5;

- від кутової точки кадастрового плану 5 по межі ділянки на відстань 0,59 м до кутової точки кадастрового плану б;

- кутової точки кадастрового плану 7 по межі ділянки на від кутової точки кадастрового плану 6, по межі ділянки на відстань 2,98 м до кутової точки кадастрового плану 7по межі ділянки 1,21 до кутової точки кадастрового плану 8;

- від кутової точки кадастрового плану 8 по межі ділянки на відстань 11,19 м до точки «А»; згідно схеми варіанту №1 порядку користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 (Додаток № 1 до висновку №6931/6932/14-43).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 15 червня 2015 року подали апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просили його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянти посилалася на те, що суд першої інстанції, при ухвалені рішення вийшов за межі позову, оскільки виділив в натурі частку будинку за умови, що там буде здійснено прибудову, оскільки це єдина можливість виділити частку оспорюваного майна в натурі, як це вказано у висновку експерта. Проте позивачі в своєму позові просили виділити їм виключно 1/3 частину спірного будинку без будь яких прибудов.

Більш того, прийнявши таке рішення, суд ґрунтувався лише на припущеннях, що такі прибудови будуть виконані в майбутньому. Крім того, прийнявши рішення про виділення частки майна в натурі, суд першої інстанції не врахував, що у кожної із сторін повинен бути самостійний вихід, як це вказано в Постанові Пленуму ВСУ №7 від 04.10.1991 року, проте ані висновки експертів, а ні рішення суду не містили посилань, що самостійні виходи будуть мати місце. Також, в приведеній апелянтом судовій практиці вказано, що коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК УРСР), проте судом не було враховано це, оскільки в матеріалах справи відсутній такий дозвіл. Крім того, суд першої інстанції фактично вирішив питання щодо передачі земельної ділянки позивачам та відповідачам, що є виключно компетенцією органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування і цим порушив земельне законодавство, при цьому суд не лише передав сторонам у користування земельну ділянку, але й визначив площу такої ділянки без жодних документів на неї.

У судовому засіданні апелянти та їх представники підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивачі та їх представники заперечували проти апеляційної скарги.

Інші учасники процесу у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутністю.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Колегією суддів встановлено, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками в рівних частках 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями та спорудами на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24.07.2001 року державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О., яке було зареєстроване в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 10.09.2001 року за № 41001. (том 1, а.с.6)

Відповідач ОСОБА_1 є співвласником 1/2 частини вказаного будинку, згідно рішення Харківського районного суду м. Києва від 20.10.2000 року. (том 1, а.с.7-9)

Відповідач ОСОБА_2 є співвласником 1/6 частини цього ж будинку, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2002 року, виданого державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О., яке було зареєстроване в КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" 03.03.2010 року за №41001. (том 1, а.с.10)

Спірний будинок АДРЕСА_1 є двохкімнатним, жилою площею 23,0 м2, загальною площею 41,6 м2, і має дві кімнати жилою площею 14,8 м2 та 8,2 м2, а також кухню площею 11,3 м2 та санвузол площею 7,3 м2, також існує самовільне будівництво: навіс, літ. „Г", площею 11,3 м2, вбиральня літ. „Д", площею 1,0 м2, прибудова літ. „А", площею 38,0 м2, при цьому до будинку є один вхід. (том1, а.с.11-18)

Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці, загальна площа якої абсолютна та відносна похибки становить 993,27 кв.м., згідно технічного звіту по земельно-кадастровій зйомці 90:151:033. (том. 1, а.с. 144-150)

Враховуючи, що вказаним будинком фактично користуються відповідачі, чим, на думку позивачів, порушують їх права власності на частину будинку, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, керуючись ч.3 ст.358, ч.1 ст.364 ЦК України, враховуючи висновки експертиз №6977/114386/12-42 від 20.04.2012 року, проведеної в рамках цивільної справи №02/2-82/11 між тими самими сторонами, та №6931/6932/14-43 від 31.10.2014 року, проведеної в рамках даної справи, прийшов до висновку про можливість виділу в натурі 1/3 частини вказаного будинку позивачам та 2/3 будинку відповідачам, а також встановити конкретний порядок користування земельною ділянкою відповідно до схеми варіанту №1 експертизи №6931/6932/14-43 від 31.10.2014 року (том1, а.с. 158-165).

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підставу для висновку, що виділ частки в спільному майні є неможливим у разі, якщо спільне майно є неподільною річчю або є заборона, установлена законом.

Відповідно до положень ст.ст. 183, 367 ЦК України та роз'яснень, які містяться в пп. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати, що виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 Житлового кодексу України).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції посилався на вказані норми права та роз'яснення викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України, проте не врахував, що при поділі житлового будинку в натурі у разі необхідності його переобладнання та перепланування необхідний дозвіл виконкому місцевої ради, який має бути отриманий до винесення судом рішення, що є обов'язковою умовою згідно з вимогами ст. 152 ЖК УРСР. Висновки суду фактично ґрунтуються на припущеннях, що такий дозвіл буде отримано в майбутньому, на підставі якого буде здійснено перепланування будинку, що є не припустимим.

У матеріалах справи відсутній дозвіл на переобладнання та перепланування будинку та погодження варіанту поділу будинку із відповідними службами (органами державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції, газового господарства) про допустимість пов'язаних із цим переобладнань, а з рішення суду взагалі не вбачається, які саме переобладнання та перепланування необхідно провести для виділення сторонам відокремлених частин будинку.

У відповідності до вимог ст.10 ЦПК України, з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи, колегією суддів було запропоновано позивачам надати докази на підтвердження реальних намірів здійснювати переобладнання будинку з дозволу відповідних органів, погодження варіанту поділу будинку із відповідними службами про допустимість пов'язаних із цим переобладнань, проте вказані докази суду надано не було.

Питання про встановлення порядку користування земельною ділянкою також вирішено судом першої інстанції з порушенням вимог матеріального і процесуального права, виходячи з наступного.

Так, згідно ч.1 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Як роз'яснено в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Згідно п.7 вказаної постанови Пленуму ВСУ, суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Як встановлено колегією суддів, земельна ділянка не перебуває у власності жодної із сторін, що підтверджується довідкою про передачу у власність земельної ділянки від 03.11.2008 року № 5174, відповідно до якої надається інформація про те, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 - не зареєстрований. (том.1, а.с. 20).

У матеріалах справи відсутні будь які правовстановлюючі документи на виділ земельної ділянки будь кому з осіб за вказаною адресою, про право користування та власності на неї. Колегія суддів сприяла та надавала сторонам відповідний час для надання суду документів про відведення в натурі й встановлення меж земельної ділянки, але протягом розгляду справи такі документа так і не були надані.

Враховуючи відсутність документів колегія судів вважає, що спірну земельну ділянка було самовільно захвачено та забудовано, про що сторони у судовому засіданні не заперечували.

Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, не встановив і не зазначив у рішенні, який розмір земельної ділянки відповідно до правовстановлюючих документів закріплений за спірним будинком, і безпідставно визначив порядок користування земельною ділянкою тієї площі, яка зазначена у висновку технічної експертизи.

Суд першої інстанції фактично встановив межі землекористування, не врахувавши, що згідно зі ст. 158 ЗК України це питання віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування.

Судом першої інстанції також безпідставно задоволено позов в частині виділення частки майна відповідачам, оскільки у позивачів, в даному випадку, відсутнє суб'єктивне право вимоги в розумінні ст. 3 ЦПК України, яка визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, тобто позивач може просити у суду захисту саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а не прав відповідача, який має такий самий обсяг прав як і позивач на звернення до суду за їх захистом у випадку їх порушення в порядку визначеному вказаною нормою цивільно-процесуального закону.

Аналізуючи виниклі спірні правовідносини сторін, наявні в матеріалах справи документи та докази колегія суддів прийшла до висновку, що, апеляційні вимоги є обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції постановлене з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218,303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за довіреністю - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що перебуває у спільній частковій власності, встановлення порядку користування земельною ділянкою - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді