пр. № 2/759/6331/15
27 листопада 2015 року Святошинський районний суд м. Києва
в складі: головуючого Морозова М.О.
при секретарі Самчик І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва про зняття арешту з майна,
При цьому, посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. померла його мати ОСОБА_3, якій станом на момент смерті на праві власності належала 1/5 частина квартири АДРЕСА_2, й крім неї співвласниками вказаних квартир в рівних частинах (по 1/5 за кожним) були і залишаються він, його батько ОСОБА_4, його брат ОСОБА_3, його сестра ОСОБА_5 Право власності на вказані квартири виникло у них на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.03.2000 р. Ленінградською районною радою народних депутатів в м. Києві й було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №5886 від 21.03.2000 р. Оскільки за життя матері не було складено заповіту і відповідно прийняття спадщини має здійснюватись за законом, ним, як спадкоємцем першої черги у встановленому законом порядку було подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак йому було пояснено, що видати свідоцтво про право власності на спадщину неможливо через наявність обтяження спадкового майна, а саме арешту на все майно та 1/5 частини і через вказаний арешт він не може навіть отримати в Київському міському БТІ витяг з реєстру прав власності на об'єкти нерухомого майна, який потрібен нотаріусу для отримання спадщини. Згодом він з'ясував, що арешт на належну матері 1/5 частину квартири АДРЕСА_3 був накладений в складі іншого належного майна, а також на всю квартиру 64 постановою Відділу ДВС Ленінградського РУЮ м. Києва, внесеного в ході виконавчого провадження з примусового виконання рішення Ватутінського районного суду м. Києва від 11.07.2000 р. про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 у сумі 1161 грн. Він володіє інформацією про те, що погашення боргу відбулось, тому звернувся до ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві, що є правонаступником ВДВС Ленінградського РУЮ м. Києва, з проханням зняти арешт з усього майна-квартири 64 та 1/5 частини квартири АДРЕСА_3, проте 29.10.2012 р. отримав відповідь він начальника ВДВС за вих. №в/10, в якій повідомлялось, що зняти арешт з належного матері майна неможливо, бо документи виконавчого провадження з приводу стягнення боргу знищені у зв'язку з завершенням цього виконавчого провадження і тривалим часом з моменту накладення арешту, також в цьому листі йому рекомендовано для зняття арешту звернутись до суду. Отже, ВДВС відмовив йому у знятті арешту з майна, не дивлячись на завершення відповідного виконавчого провадження, і такими діями відповідач порушує його законне право на спадкування, у зв'язку з чим для захисту цього права він змушений звернутися до суду з позовом.
В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав.
Представник відповідача Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва повторно в судове засідання не з'явився, про час, місце слухання справи відповідач повідомлявся належним чином, тому суд, враховуючи думку позивача, матеріали та обставини справи, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України, вважає за можливе вирішити спір без участі представника відповідача, провівши заочний розгляд справи.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. померла мати позивача по справі ОСОБА_1-ОСОБА_3, якій станом на дату смерті на праві власності належала 1/5 частина квартири АДРЕСА_1 й крім неї співвласниками вказаної квартири в рівних частинах (по 1/5 за кожним) є позивач по справі, його батько ОСОБА_4, його брат ОСОБА_3, його сестра ОСОБА_5 Право власності на вказану квартиру виникло у них на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.03.2000 р. Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва і було зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі №5886 від 21.03.2000 р. ОСОБА_1, як спадкоємцем за законом першої черги, у встановленому законом порядку було подано 06.03.2012 р. до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак йому свідоцтво про право власності на спадщину за законом не було видане (а.с.5-7, 11).
Як вбачається з копії постанови державного виконавця ВДВС Ленінградського РУЮ м. Києва від 09.2000 р., було відкрито виконавче провадження (за ініціативою суду) з примусового виконання рішення Ватутінського районного суду м. Києва від 11.07.2000 р. (в/л 2-2379) про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 у сумі 1161 грн. (а.с.9).
Як вбачається з копії постанови державного виконавця ВДВС Ленінградського РУЮ м. Києва від 15.11.2000 р., був накладений арешт на все майно, що належить ОСОБА_3, на 1/5 частину квартири АДРЕСА_4, з забороною його відчуження, в ході виконавчого провадження з примусового виконання рішення Ватутінського районного суду м. Києва від 11.07.2000 р. про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 у сумі 1161 грн. (а.с. 8).
ОСОБА_1 звернувся 24.10.2012 р. до ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві з проханням зняти арешт з 1/5 частини АДРЕСА_5, проте 29.10.2012 р. була надана відповідь начальника ВДВС за вих. №в/10, в якій повідомлялось, що зняти арешт з належного матері позивача по справі майна неможливо у зв'язку зі знищенням завершених виконавчих проваджень і тривалим часом з моменту накладення арешту, та рекомендовано було для вирішення питання зняття арешту з майна звернутись до суду (а.с. 10).
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.04.2013 р. був задоволений позов ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту і звільнено з-під арешту 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 накладеного постановою Відділу державної виконавчої служби Ленінградського РУЮ у м. Києві від 15.11.2000 р. Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили (а.с. 25).

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла станом на вересень 2000 р., у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, згідно із ст. 40-1 цього Закону припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійсненні державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також проводяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочато знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Те, що начальник ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві надав відповідь ОСОБА_1 про неможливість зняття арешту з майна, суд не може вважати порушенням закону, бо як вбачається з цієї відповіді від 29.10.2012 р., виконавчі провадження було знищено по строку зберігання.

Згідно ст. 50 Закону України „Про виконавче провадження", що діяв станом на вересень 2000 р., звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. У випадках, коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно ст. 59 Закону України „Про виконавче провадження", що діяла станом на вересень 2000 р., особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. По незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Згідно ст. 50 Закону України „Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Державний виконавець 15.11.2000 р., виносячи постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, наклав арешт на майно боржника ОСОБА_3, вказавши 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 Тобто, з цього можна зрозуміти, що накладався арешт не на всю квартиру, а лише на її 1/5 частину, належну боржнику ОСОБА_3 По даним витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, отриманого на запит ОСОБА_1, арешт на квартиру АДРЕСА_6 був накладений по постанові 630/8, 20.11.2000 р. Відділом Державної виконавчої служби у Ленінградському районі м. Києва. Але відсутні будь-які дані того, чому заборона на відчуження стосується всієї квартири, а не її 1/5 частини, на яку накладався арешт. Оскільки по рішенню суду від 11.04.2013 р. було звільнено з під арешту ? частину квартири 63, 64, а арешт на всю квартиру №64 не накладався, виходячи з тих доказів, що є у справі, то не має законних підстав знімати арешт з вищевказаної квартири.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України витрати по справі, понесені судом, слід компенсувати за рахунок держави, бо позивач при подачі позову до суду по закону був звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 321 ЦК України, ст.ст. 38, 50, 59, 60 Закону України „Про виконавче провадження", ст.ст. 10, 14, 60, 61, 88, 169, 212, 214, 215, 224-226 ЦПК України , суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва про зняття арешту з майна.

Витрати по справі, понесені судом, компенсувати за рахунок держави.

Заочне рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особа, яка брала участь у справі, але не була присутня в судовому засіданні під час проголошення рішення, може подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя