У Х В А Л А

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Житомира в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Житомирській області до Житомирської міської ради, ОСОБА_3 про визнання протиправним і скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки за касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року прокурор м. Житомира звернувся до суду в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Житомирській області (далі ‒ екологічна інспекція) з указаним позовом, посилаючись на те, що п. 69 додатку до рішення Житомирської міської ради від 11 липня 2013 року № 587 ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 та проведення її державної реєстрації. На підставі рішення цієї ж міської ради від 27 лютого 2014 року № 632 він 15 квітня 2014 року уклав із Житомирською міською радою договір оренди, відповідно до умов якого йому надано в оренду земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,1060 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Посилаючись на те, що відповідачу була передана земельна ділянка, яка належить до земель рекреаційного призначення, і зміна цільового призначення цієї ділянки відбулася без рішення органу влади, укладення договору оренди відбулась без проведення земельних торгів, прокурор просив визнати протиправними та скасувати зазначені вище рішення Житомирської міської ради, визнати договір оренди земельної ділянки недійсним та зобов'язати відповідача повернути цю земельну ділянку територіальній громаді м. Житомира.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2014 року, у задоволенні позову прокурора м. Житомира відмовлено.

У касаційній скарзі прокурор м. Житомира просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_3 в оренду для будівництва та обслуговування житлового будинку із земель житлової та громадської забудови, а тому підстав для її продажу на конкурсних засадах (земельних торгах) не було. Крім того, суд послався на те, що прокурор не надав доказів спричинення ОСОБА_3 шкоди річці Камʼянка, неподалік від якої розташована спірна земельна ділянка, шляхом її забруднення чи засмічення.

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками суду першої інстанції, пославшись при цьому також на те, що рішення органами місцевого самоврядування про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки не приймалося, оскільки попередній власник орендував цю землю як землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, а не як землі рекреаційного призначення, а також на те, що ця земельна ділянка знаходиться поза межею прибережної захисної смуги річки Кам'янка.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що п. 69 додатку до рішення Житомирської міської ради від 11 липня 2013 року № 587 ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 та проведення її державної реєстрації.

На підставі рішення цієї ж міської ради від 27 лютого 2014 року № 632 ОСОБА_3 15 квітня 2014 року уклав із Житомирською міською радою договір оренди земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,1060 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Пред'являючи позов, прокурор посилався на те, що ОСОБА_3 була передана земельна ділянка, частина якої належить до земель рекреаційного призначення, а інша частина ‒ до території зелених насаджень громадського користування, і фактична зміна цільового призначення цієї ділянки відбулася без рішення органу влади чи органу місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 п. 12 «Перехідні положення» ЗК України (у редакції від 25 жовтня 2001 року) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

За змістом ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, та в порядку, передбаченому ст. 118 цього Кодексу, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Згідно з п.п. «б», «в» ч. 1 ст. 20 Закону України «Про землеустрій» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення та зміни меж об'єктів землеустрою, надання, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

За основним цільовим призначенням відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України поділяються на певні категорії, серед яких до різних категорій віднесено землі рекреаційного призначення (п. «ґ») і землі житлової та громадської забудови (п. «б»).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч. 2 ст. 20 ЗК України).

Отже, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ЗК України).

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 14 травня 2014 року № 6-35цс14, від 08 квітня 2015 року № 6-32цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дав належної оцінки Генеральному плану м. Житомира, затвердженому рішенням Житомирської міської ради від 26 грудня 2001 року, відповідно до якого спірна земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення, зокрема до зони зелених насаджень громадського користування (рекреаційні землі).

Відповідно до ст. ст. 50, 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. До земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Законом України «Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах» від 17 березня 2011 року № 3159-VI введено мораторій строком на п'ять років на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення.

Суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив посилань прокурора на те, що Житомирська міська рада не приймала рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, не надавала дозвіл та не затверджувала проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка віднесена до рекреаційних земель, проте передана в оренду ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Рішенням Житомирської міської ради від 29 вересня 2004 року № 417 також не затверджувався проект землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, а лише передано цю ділянку в користування ОСОБА_4, який 07 травня 2013 року відмовився від свого права користування нею, у результаті чого наведене рішення втратило свою дію.

Отже, суд апеляційної інстанції не перевірив та не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції, та обгрунтував свою ухвалу припущеннями, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 23 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська