АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/4911/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1678/15Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Буленка О.О., Дорош А.І.

при секретарі: Коваль А.А.

за участю адвоката ОСОБА_2

представників відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління №24», Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з зазначеним позовом. В позовній заяві вказували, що 02 квітня 2014 року близько 00 год. 30 год., на 330 км автодороги Київ-Харків сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7, який скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8, в результаті чого останній загинув. Постановою слідчого ВР ДТП Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області кримінальне провадження №0000122 за даним фактом закрито у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_7 складу злочину. Дорожньо-транспортна пригода сталася під час виконання ОСОБА_7 трудових обов'язків у ПАТ «СМУ №24», яке є власником автомобіля «ГАЗ 330232» д.н.з. АІ 4653 СТ. Відповідальність власника була застрахована у НАСК «Оранта».

Внаслідок загибелі ОСОБА_8, позивачам ОСОБА_5, яка є його матірю та ОСОБА_6 рідній сестрі загиблого, заподіяна моральна шкода, яка полягає у душев-них стражданнях з приводу загибелі близької та рідної людини, шкоду позивачі оцінюють у 30 000 грн. та 20 000 грн. відповідно. Окрім того, ОСОБА_5 зазначала, що перебувала на утриманні сина, тому просила стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у зв'язку з втратою годувальника, а також витрати на встановлення надгробного пам'ятника.

Уточнивши позовні вимоги, позивачі просили стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду у зв'язку із втратою годувальника у розмірі 1 мінімальної заробітної плати щомісячно і довічно; 36 376 грн. витрат на встановлення надгробного пам'ятника та 30 000 грн. у відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_6 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2015 року у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; неповне зясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване нею судове рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог до ПАТ «Спеціалізоване монтажне управління №24» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління №24» на її користь у відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. та матеріальної шкоди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати щомісячно і довічно, а також 36 376 грн. на встановлення памятника.

На апеляційну скаргу ОСОБА_5 свої заперечення надали ВАТ НАСК «Оранта» та ПАТ «Спеціалізоване монтажне управління №24», в якому, спростовуючи доводи апелянта, просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що 12 квітня 2014 року близько 00 год. 30 хв., на 330 км автодороги Київ-Харків сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7, який скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8, внаслідок чого потерпілий загинув. Постановою слідчого ВР ДТП Полтавського РВ УМВС України в Полта-вській області від 28 травня 2014 року кримінальне провадження №0000122 за даним фактом закрито у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Також судом встановлено, що ОСОБА_7 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Спеціалізоване монтажне управління №24», яке є власником автомобіля «ГАЗ 330232» д.н.з. АІ 4653 СТ. Згідно з Договором страхування, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Спеціалізоване монтажне управління №24» та Відкритим акціонерним товариством НАСК «Оранта», та оформленим Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/7560140 від 13 листопада 2013 року, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «ГАЗ 330232» д.н.з. АІ 4653 СТ.

За нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується собою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно ч. 1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в частині стягнення з відповідачів на її користь матеріальної шкоди у зв'язку із втратою годувальника, а також витрат на встановлення надгробного пам'ятника, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано відповідно до ст. 60 ЦПК України доказів перебування її на утриманні померлого ОСОБА_8, а також понесення нею витрат на встановлення надгробного пам'ятника.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, з огляду на норми ч. 1 ст. 11, ст. 1 ст. 60 ЦПК України, згідно яких суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, позивачкою ОСОБА_5 як в місцевому суді, так і в суді апеляційної інстанції не було доведено належними доказами факт перебування її, як непрацездатної особи, на утриманні потерпілого ОСОБА_8, що, в свою чергу, давало б їй право на відшкодування шкоди відповідно до ч. 1 ст.1200 ЦК України.

Також судом встановлено, підтверджено представником позивача в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_5 на час вирішення даного спору не понесені витрати на спорудження надгробного пам'ятника у розмірі, вказаному останньою у позовній заяві, а відтак, правомірним є висновок районного суду щодо відсутності підстав, визначених ч. 1 ст. 1201 ЦК України для стягнення на користь позивачки 36 376 грн. на встановлення памятника.

В той же час колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відмову за безпідставністю ОСОБА_5 у задоволенні її позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Так, за нормами п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно положень ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновле-ним), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

За змістом ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно розяснень, наведених в п.7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Відповідно до норм ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Виходячи із встановлених обставин та цитованих вище норм закону, районний суд дійшов правильного висновку, що позивачці ОСОБА_5 внаслідок смерті її сина спричинена моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях та переживаннях з приводу втрати близької людини.

В той же час визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, не в повній мірі врахував глибину фізичних та душевних страждань, яких зазнала позивачка, визначивши відшкодування у розмірі 5 000 грн., що, на думку колегії суддів, не повністю відповідає вимогам розумності і справедливості.

Окрім того, повністю відмовляючи ОСОБА_5 у відшкодуванні їй моральної шкоди, місцевий суд послався на наявну в матеріалах справи письмову розписку, складену 14.04.2014 року ОСОБА_6 про те, що вона отримала матеріальну допомогу від ОСОБА_7 в сумі 5 000 грн. /а.с. 66/.

При цьому суд дійшов безпідставного висновку, який не підтверджується будь-якими належними доказами, про те, що зазначені грошові кошти були передані саме ОСОБА_5 у рахунок відшкодування їй моральної шкоди.

Оскільки такий висновок суду не відповідає обставинам справи, не ґрунтується на належних та допустимих доказах, рішення суду в цій частині не може бути визнаним законним та обґрунтованим, а тому відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в частині відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів, відповідно до положень ст. 23 ЦК України, враховує фактичні обставини справи, характер, обсяг та тривалість моральних страждань позивачки, бере до уваги обґрунтування останньої щодо завданого їй душевного болю, переживань та моральних страждань, внаслідок загибелі її сина, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та визначає відшкодуван-ня моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_5 у розмірі 10 000 грн., враховуючи при цьому норми ч. 2 ст. 1193 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_7 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Спеціалізоване монтажне управління №24», яке є власником автомобіля НОМЕР_1, відповідальність по відшкодуванню ОСОБА_5 моральної шкоди, з огляду на норми ч. 2 ст. 1167, ч. 2 ст. 1187 ЦК України належить покласти саме на ПАТ «Спеціалізоване монтажне управління №24», як на володільця джерела підвищеної небезпеки.

В іншій частині рішення суду першої інстанції з підстав, наведених вище належить залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління №24» про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Спеціалізоване монтажне управління №24» на користь ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди 10000 грн

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: