Справа № 301/1031/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" червня 2015 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої Пітерських М.О., при секретарі Халак Л.Ю., за участі сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Реєстраційна служба Іршавського районного управління юстиції та приватний нотаріус ОСОБА_3М, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в Іршавський райсуд з позовом до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Реєстраційна служба Іршавського рауправління юстиції та приватний нотаріус ОСОБА_3, про визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно, що розташоване за адресою: с.Великий Раковець, вул. Лесі Українки, № 55, Іршавського району, в цілому.

Позовні вимоги мотивовано тим, що будинок у с. Великий Раковець, вул. Лесі Українки, №55, Іршавського району, належав батькові позивача - ОСОБА_4, який постійно проживав у вказаному будинку, однак, правовстановлюючі документи на будинок оформлені не були. ОСОБА_4 помер 11.08.2014 року. Позивачка прийняла спадщину, однак, не може отримати свідоцтво про право на спадщину та оформити право власності на спадкове майно, до якого входить і вказаний будинок, оскільки будинок у встановленому порядку не зареєстрований. Інший спадкоємець відповідачка по справі - відмовилася від спадщини на користь позивача. Просила визнати за собою право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом в цілому.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що будинок був збудований її батьком, який разом з сімєю проживав у будинку до дня смерті. Після смерті батька вона звернулася до нотаріальної контори за оформленням спадщини. Нотаріус не відмовляв в оформленні спадщини, однак пояснив, що їй необхідно звернутися за оформленням спадщини у суд, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Письмової відмови в оформленні свідоцтва про право на спадщину нотаріус не виносив. Підтвердила, що спірний будинок збудований її батьками під час перебування у шлюбі та є їх спільним майном. Спочатку бажали оформити право власності на будинок в цілому за відповідачкою, але нотаріус розяснив, що вигідніше одразу оформляти право власності за позивачем. Просила визнати за собою право власності на будинок в цілому, оскільки вона є єдиним спадкоємцем, яка бажає оформити спадщину, відповідачка проти цього не заперечує та відмовилася від права власності на будинок, заповіту батько не складав.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнала та пояснила, що вона є матірю позивачки та вдовою покійного ОСОБА_4 Будинок №55 по вул. Л.Українки, в с. В.Раковець був збудований нею та ОСОБА_4 під час шлюбу і є спільною власністю подружжя, однак, бажає переоформити право власності на дочку позивачку по справі, оскільки має намір отримати від останньої відповідний догляд у престарілому віці та у випадку хвороби. Оформила відповідну заяву про відмову від права власності у нотаріуса.

Представник РС Іршавського РУЮ у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив (а.с. 42).

Приватний нотаріус ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу по суті у його відсутності (а.с. 43, 44).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Позивачка просить визнати за нею право власності на спадкове майно - житловий будинок, що розташований в с. Великий Раковець, вул. Лесі Українки, № 55, Іршавського району в цілому, на підставі спадкування за законом.

Позов мотивовано тим, що спірний будинок належав спадкодавцю на праві власності, позивачка є спадкоємцем першої черги, яка прийняла спадщину, оскільки на день смерті спадкодавця проживала разом з ним, інший спадкоємець відповідачка ОСОБА_2 відмовилася від спадщини на користь позивачки, отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріальній конторі вона не може, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31 січня 1966 року.

За змістом зазначеного нормативного акту виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

З довідки Великораковецької сільради №672 від 12.05.2015 року вбачається, що згідно відомостей книги погосподарського обліку Великораковецької сільради власником житлового будинку в с. Великий Раковець, вул. Лесі Українки, № 55, Іршавського району, був ОСОБА_4, який помер 11.08.2014 року (а.с. 13).

Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок вбачається, що житловий будинок та надвірні споруди в с. Великий Раковець, вул. Лесі Українки, № 55, Іршавського району, збудовані протягом 1980-1990 років (а.с.6-8).

За вказаним житловим будинком рахується земельна ділянка розміром 0,36 га. Цільове призначення вказаної земельної ділянки не зазначено (а.с. 15).

У судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 та спадкодавець ОСОБА_4 (батьки позивачки) перебували у зареєстрованому шлюбі, вказаний шлюб розірвано не було.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки житловий будинок в с. Великий Раковець, вул. Лесі Українки, №55, збудований у 1980 році подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_4 під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Матеріали даної цивільної справи не містять жодних даних, які б давали підстави вважати спірний будинок особистою власністю покійного ОСОБА_4 згідно приписів ст. 24 КпШС України.

Не заперечували дану обставину у судовому засіданні і сторони.

Стаття 28 КпШС України встановлює рівність часток подружжя у спільному майні.

За таких обставин суд вважає, що відповідачка має право на половину у спільному майні подружжя, а саме: на 1/2 частину вказаного будинку.

Твердження сторін про відмову відповідачки від своєї власності, яка засвідчена в заяві від 27.05.2015 року (а.с. 24) суд до уваги не приймає, оскільки згідно із ч.3 ст. 347 ЦК України, право власності на нерухоме майно припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

У заяві ж ОСОБА_2 від 27.05.2015 року йдеться про відмову від частки у спадщині за покійним чоловіком ОСОБА_4, а не про відмову від права власності на будинок, що є спільною власністю подружжя.

Не є відмовою від права власності, в порядку визначеному законом, і пояснення відповідача в судовому засіданні щодо визнання позову і бажання передати право власності на будинок дочці.

Отже, доказів щодо відмови відповідачки від права власності на будинок суду не надано.

За таких обставин, батько позивача - спадкодавець ОСОБА_4 вважався власником тільки ? частини будинку.

ОСОБА_4 помер 11.08.2014 року. Дана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ №176558 від 13.08.2014 року (а.с. 10).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За таких обставин твердження позивача про те, що до складу спадкового майна входить весь житловий будинок, є помилковим.

З пояснень сторін вбачається, що спадкоємцями ОСОБА_4 першої черги є дочка - позивачка ОСОБА_1 та вдова - відповідачка ОСОБА_2

Інших спадкоємців першої черги не має.

На підтвердження факту відсутності заповіту покійного ОСОБА_4 позивачка надала суду довідку Великораковецької сільради №0209 від 27.05.2015 року про те, що у даній сільраді заповіт ОСОБА_4 не посвідчувався.

Дана довідка не підтверджує факту відсутності заповіту спадкодавця, який міг бути посвідчений в нотаріальній конторі. Надати суду докази того, що спадкодавцем ОСОБА_4 заповіт не складався, що виключає можливість спадкування за заповітом та дає підстави для спадкування за законом, позивачка не могла.

Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не заявив про відмову від неї.

Згідно довідки виконкому Великораковецької сільради №0209 від 27.05.2015 року, на день смерті спадкодавець ОСОБА_4 постійно проживав у житловому будинку в с. Великий Раковець, вул. Лесі Українки, №55 (а.с. 22).

З пояснень сторін вбачається, що на день смерті спадкодавця і позивачка, і відповідачка постійно проживали з ним у спадковому будинку.

Факт прийняття спадщини відповідачкою підтверджується також її заявою від 27.05.2015 року, що адресована «відповідним уповноваженим органам за належністю». Зокрема у вказаній заяві йдеться про те, що сторони прийняли спадщину, однак, відповідачка відмовляється від оформлення права на частку у спадщині (а.с. 24).

Отже, як позивачка ОСОБА_1, так і відповідачка ОСОБА_2 прийняли спадщину в силу закону. Жоден із спадкоємців із заявою про відмову від спадщини в порядку ст.1273 ЦК України протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до нотаріальної контори не звертався.

Суд не приймає до уваги нотаріально посвідчену заяву відповідачки ОСОБА_2 від 27 травня 2015 року про відмову від оформлення спадщини, оскільки така, всупереч вимогам ст.ст. 1270 та 1273 ЦК України, подана після спливу шести місяців з часу відкриття спадщини (11.08.2014 року), та адресована «відповідним уповноваженим органам за належністю», а не нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Згідно п.25 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо.

Отже, твердження позивачки про те, що вона є єдиним спадкоємцем за законом за покійним ОСОБА_4, яка прийняла спадщину, є безпідставним.

Не заслуговують на увагу і твердження позивачки про те, що заявою від 27.05.2015 року (а.с. 24) відповідачка ОСОБА_2 відмовилася від права власності на будинок, тому такий належав спадкодавцю ОСОБА_4 та входить до складу спадщини в цілому, оскільки згідно вказаної заяви, відповідачка ОСОБА_2 мала намір відмовитися тільки від частки в спадковому майні за покійним чоловіком, а не від права спільної сумісної власності на будинок, що збудований подружжям під час перебування у шлюбі.

Враховуючи наведене, суд вважає безпідставною вимогу позивачки про визнання за нею права власності на будинок в порядку спадкування за законом в цілому.

Крім того, частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З пояснень позивача вбачається, що підставою для звернення до суду є неможливість оформити спадщину в нотаріальній конторі шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Однак, у матеріалах справи відсутня обґрунтована постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Не могла надати суду позивачка вказаний доказ і в судовому засіданні, пояснивши, що нотаріус не відмовляв у видачі свідоцтва про право на спадщину, а тільки порадив звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме: відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Дана позиція висловлена у висновках ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Під час розгляду справи суд, на виконання вимог ст.10 ч.4 ЦПК України, роз'яснив позивачу положення ЦПК України щодо доказування, належності та допустимості доказів, наслідків вчинення чи невчинення процесуальних дій, спрямованих на доказування позову.

Зокрема, судом розяснено позивачу її право заявити клопотання про витребування з нотаріальної контори доказів - матеріалів спадкової справи. Однак, позивачка ОСОБА_1 заявляти відповідне клопотання відмовилася та пояснила, що, на її думку, нею надано суду всі необхідні для розгляду справи докази. У разі ж недостатності доказів для вирішення справи, суд мав за власною ініціативою до початку розгляду справи витребувати всі необхідні для суду докази.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами (ст.ст. 10 ч. 1, 11 ч. 2, 12 ч. 1 ЦПК України), позивач зобов'язаний належно довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Отже, розпорядившись належними їй правами на власний розсуд, позивачка ОСОБА_1 не довела належними і допустимими доказами обставини, що підлягають доказуванню: відсутність заповіту спадкодавця ОСОБА_4, що дає позивачу право, як спадкоємцю першої черги, на спадкування за законом; відсутність інших спадкоємців, які прийняли спадщину або відмовилися від спадщини у передбаченому законом порядку; невизнання або порушення права позивача, як спадкоємця за законом, на оформлення спадщини шляхом звернення до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини (відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину).

Оскільки позивачка не надала суду належні і допустимі докази на підтвердження позовних вимог, а доказування та рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, суд вважає, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у звязку з їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 328 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 57-60, 208, 209, 212-215, 218, 292, 294 ЦПК України,

р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: с. Великий Раковець, вул. Л.Українки, № 55, Іршавського району, Закарпатської області, відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії, до апеляційного суду Закарпатської області через цей районний суд.

Головуюча : М. О. Пітерських