Справа № 734/192/15-ц Провадження № 22-ц/795/2066/2015 Головуючий у I інстанції -Соловей В. В. Доповідач - Горобець Т. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого - судді Горобець Т.В.,

Суддів - Хромець Н.С., Шевченка В.М.

При секретарі Мартиновій А.В.

З участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області 24 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання трудового договору, зобов"язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 та просила розірвати трудовий договір, укладений нею 8 жовтня 2008 року з ОСОБА_2, як фізичною особою - підприємцем, зареєстрований у Козелецькому районному центрі зайнятості за № 580. Також просила зобов"язати відповідача внести у її трудову книжку запис про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, повернути трудову книжку із записом про звільнення на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України та, у зв"язку з цим, просила стягнути на її користь 1218,00 грн вихідної допомоги. Крім того, посилаючись на порушення відповідачем трудового законодавства відносно неї, просила відшкодувати 20 000,00 грн моральної шкоди. Позов обгрунтовувала тим, що трудовий договір відповідач з нею не розриває, роботи не надає, трудову книжку не повертає, що позбавляє її можливості працевлаштуватись, отримувати заробітну плату, зареєструватись у центрі зайнятості, як безробітна , чим позбавляє права на соціальні гарантії.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково:

розірвано трудовий договір, укладений ОСОБА_3 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 8 жовтня 2002 року , який зареєстрований за № 580 у Козелецькому районному центрі зайнятості та зобов"язано ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки ОСОБА_3 про її звільнення з 23 жовтня 2007 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

У частині вимог про повернення трудової книжки, внесення запису про звільнення з підстав, передбачених ч.1 ст.40 КЗпП України, стягнення вихідної допомоги, відмовлено за безпідставністю вимог, а щодо відшкодування моральної шкоди за пропуском строку позовної давності.

За рахунок відповідача також відшкодовано 243,60 грн судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі на вказане рішення ОСОБА_3 рішення просить частково скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

зобов"язати ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки про звільнення з 24 лютого 2015 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України;

стягнути з ОСОБА_2 на її користь вихідну допомогу у розмірі 1218,00 грн;

стягнути з ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн .

В іншій частині рішення не оскаржується.

ОСОБА_3 вважає, що рішення суду в оскаржуваній нею частині ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку позивача, суд безпідставно не врахував встановленого постановою Чернігівського господарського суду від 29.05.2007 року факту, що ФОП ОСОБА_2 був визнаний банкрутом та розпочато ліквідаційну процедуру, отже з цього часу спірні правовідносини регулювались, крім КЗпП України також Законом України « Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно до ч.2 ст.41 цього Закону та ч.1 ст.49-2 КЗпП України працівнику гарантуються дотримання його трудових прав, а звільнення з роботи проводить ліквідатор з дотриманням процедури звільнення, передбаченої трудовим законодавство, також, при звільненні з цих підстав ( у зв"язку з ліквідацією роботодавця), підлягала виплаті вихідна допомога.

На думку апелянта, судом не надана належна оцінка обставинам, які свідчать про порушення її трудових прав відповідачем, та тому факту, що порушенням трудового законодавства - не вирішення питання її звільнення на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України, їй завдано значних моральних страждань, вона була позбавлена права працювати, отримувати заробітну плату, змушена була докладати додаткових зусиль для організації життя, втратила нормальні життєві зв»язки.

Оскаржуючи висновки суду першої інстанції щодо пропуску позовної давності за вимогами про відшкодування моральної шкоди, апелянт правових обґрунтувань незаконності рішення в цій частині не наводить, доводи зводяться до посилання на неправомірну поведінку відповідача, який тривалий час вводив її в оману та фактично ухилявся від оформлення запису у трудовій книжці , проте, доказів на підтвердження цього факту не наводить.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, позовні вимоги ОСОБА_3 та апеляційну скаргу вважає надуманими та такими, що свідчать про намагання безпідставно отримати від нього кошти, яких не заробила.

У судове засідання позивач, будучи повідомленою належним чином, повторно не з»явилась, причини неявки не повідомила.

ЇЇ представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити у повному обсязі, пославшись на обставини, викладені у її доводах. З висновками суду касаційної інстанції не погодилась, щодо належності відповідача, способу захисту порушеного права, доказів звернення з заявою до ОСОБА_2 про розірвання договору, представник позивача чіткої позиції не висловила, вважає законним рішення апеляційного суду Чернігівської області, ухвалене 20.05.2015 року.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що з рішенням суду першої інстанції погодився, тому не оскаржував і не оскаржує. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає надуманою і просить відхилити.

Представник третьої особи у судове засідання не з»явився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника центру зайнятості.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 08 жовтня 2002 року було укладено строковий трудовий договір, припинення якого не ініціювала жодна із сторін, тому правовідносини були продовженими безстроково. До 23 жовтня 2004 року у ОСОБА_3 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, що підтверджено частково наявними у справі доказами ( а.с. 24-26,39-41,44) та частково визнанням фактів сторонами у судовому засіданні. Також суд визнав встановленим, що умови трудового договору після 23.10.2007 року не виконувались, оскільки ФОП ОСОБА_2 постановою господарського суду від 29.05.2007 року був визнаний банкрутом, була оголошена ліквідаційна процедура, призначено ліквідатора, отже підприємницьку діяльність він не здійснював (а.с.18). Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 з 15.04.2008 року по 05.04.2013 року працювала за трудовим договором у ФОП ОСОБА_4 ( а.с.43). Також встановлено , що до 12.11.2013 року з вимогою до роботодавця про забезпечення роботою чи розірвання договору ОСОБА_3 не зверталась.

Задовольняючи позов у межах заявлених вимог в частині щодо розірвання трудового договору та зобов"язуючи відповідача внести запис у трудову книжку позивача про звільнення її з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України , суд першої інстанції виходив з того, що було доведено факт порушення ФОП ОСОБА_2 права ОСОБА_3 на працю, а саме, не вирішене належним чином питання її звільнення при неможливості продовжувати трудові правовідносини з вищенаведених причин, та врахував, що відповідач проти вимог про розірвання договору та внесення запису в трудову книжку, не заперечував.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог, про внесення запису до трудової книжки ОСОБА_3 про звільнення її з роботи на ч.1 ст.40 КЗпП України та вимог про стягнення вихідної допомоги у зв"язку з цим, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з безпідставності та необгрунтованості таких вимог, оскільки підстави для звільнення ОСОБА_3 з роботи за ч.1 ст.40 КЗпП України не були встановлені та у позові в цій частині відмовлено.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди у зв"язку з пропуском строку позовної давності, суд також правомірно керувався ч.1 ст.233 КЗпП України та вірно зазначив, що позивач знала ( або могла дізнатись) про порушення свого права у жовтні 2007 року.

Зазначені обставини апелянтом не спростовані, жодних доказів про те, що звернення до суду має місце в межах тримісячного строку, після того, як позивач дізналась ( могла дізнатись) про порушення свого права, апелянт суду не надав, зазначивши у скарзі, що з позовом раніше вона не зверталась, сподіваючись на вирішення цього питання з відповідачем добровільно.

Доводи апелянта про незаконність рішення суду першої інстанції щодо зобов"язання відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення з роботи ОСОБА_3 з 23 жовтня 2007 року, а не 24 лютого 2015 року, також не заслуговують на увагу. Судом встановлено, що саме з 23.10.2007 року трудові правовідносини були між сторонами припинені, зазначений факт позивач не спростовує, жодних доказів на підтвердження фактів відмови роботодавця у наданні ОСОБА_3 роботи, або, що мав місце вимушений прогул, по справі не встановлено.

Вказане судове рішення було предметом перегляду Апеляційного суду Чернігівської області, за результатами якого 20 травня 2015 року було ухвалене рішення про часткове задоволення вимог та апеляційної скарги ОСОБА_3, у тому числі , стягнуто 1218,00 грн вихідної допомоги та 5000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. Також, було визнано обґрунтованою вимогу позивача про зазначення дати звільнення у трудовій книжці 24 лютого 2015 року, тобто дату ухвалення судового рішення.

Законність рішення суду апеляційної інстанції від 20 травня 2015 року перевірялась колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за касаційною скаргою відповідача ОСОБА_2

Суд касаційної інстанції, рішення апеляційного суду скасував з направленням справи на новий апеляційний розгляд, визнавши його необґрунтованим у зв»язку з неповнотою з»ясування необхідних для правильного вирішення спору обставин та таким, що ухвалене без врахування положень ст. ст.3,4,15,16,10,30,26 ЦПК України, ст. 51,91,104 ЦК України та ч.ч.1,3 ст.46 Закону України « Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» з яких , відповідно до встановлених обставин, вбачається неналежність відповідача у даній справі та неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права в частині вимог щодо розірвання трудового договору у судовому порядку. Крім того, суд касаційної інстанції вказав на відсутність у справі належних доказів звернення позивача з заявою до відповідача про звільнення.

На виконання приписів ч.4 ст.338 ЦПК України апеляційний суд встановив, що інших доказів дати звернення позивача до роботодавця щодо звільнення з роботи, ніж наявна у справі заява (а.с.19) та лист - відповідь ОСОБА_2 на це звернення ( а.с.7) сторона позивача не має.

Щодо висновків суду касаційної інстанції стосовно належності відповідача, належності обраного позивачем способу захисту порушеного права, дотримання строків позовної давності та, відповідно, щодо обґрунтованості позову вцілому, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, закріпленого у ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі , розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ч.1 ст.304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, за винятками і доповненнями, встановленими Главою 1 Розділу У ЦПК України.

Таких винятків, які б дозволяли апеляційному суду без апеляційної скарги осіб, які беруть участь у справі, перевіряти законність рішення суду першої інстанції, тобто, у неоскарженій частині, з Глави 1 Розділу У ЦПК України не вбачається.

Частиною 4 ст.303 ЦПК України передбачено право апеляційного суду перевіряти рішення суду першої інстанції у повному обсязі у випадку, коли поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість оскаржуваного рішення лише щодо справ окремого провадження.

За вказаних обставин, розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_3, апеляційний суд перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, при цьому враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 вимоги щодо розірвання трудового договору та внесення запису у трудову книжку позивача визнав і рішення в апеляційному порядку не оскаржив.

Тому, в частині рішення, яка не оскаржується ні позивачем ні відповідачем, тобто, визнана сторонами, правовий аналіз апеляційним судом не проводиться.

З врахуванням наведеного апеляційний суд вважає за можливе, апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307,308,314, 315, 317, 319 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: