УхвалА

іменем україни

11 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Луспеника Д.Д., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 2 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 12 березня 1994 року по 14 травня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 За час шлюбу ними за спільні кошти було зведено житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1. Згідно свідоцтва про право власності, виданого Крехаївською сільською радою Козелецького району Чернігівської області 26 червня 2012 року на підставі рішення № 22 від 29 травня 2012 року, будинок було зареєстровано КП «Ніжинське МБТІ» на його дружину, як власника.

Оскільки дійти згоди щодо добровільного поділу будинку вони не можуть, позивач просив визнати за ним та за ОСОБА_5 право власності по Ѕ частини вказаного будинку.

У грудні 2013 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов, посилаючись на те, що 25 серпня 2006 року між нею та матір'ю, ОСОБА_6, був укладений договір позики у формі розписки на купівлю земельної ділянки та будівництва будинку, за умовами якого вона отримала грошові кошти в розмірі 24 тис. доларів США та зобов'язувалась повернути їх до 25 серпня 2010 року. Оскільки отримані кошти були витрачені на будівництво вказаного будинку просила визнати ОСОБА_4 боржником у розмірі Ѕ частини грошових зобов'язань за договором позики.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 2 березня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Проведено поділ житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по Ѕ частини вказаного житлового будинку як частин спільно нажитого майна подружжя. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, її зустрічний позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди, виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки та мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що житловий будинок було закінчено будівництвом за час шлюбу сторін, тому в силу презумпції спільності майна подружжя (ст. ст. 60, 63, 70, СК України) він є їх спільним сумісним майном. Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суди вірно виходили з того, що правових підстав для поділу майнових зобов'язань немає, оскільки ОСОБА_4 не був стороною договору позики та відсутня його згода на укладення вказаного договору.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 2 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник

С.П. Штелик