Справа № 458/422/14 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/136/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Приколоти Т.І.,

секретар - Матяш С.І.

з участю позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представників відповідачів -ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, Виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області про скасування рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району №17 від 16 березня 2011 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7, Виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області про скасування рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району №17 від 16 березня 2011 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, таке що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, окрім того не відповідає дійсним обставинам справи, тому підлягає скасуванню.

Мотивує апеляційну скаргу тим, що позивач з народження разом і до сьогоднішнього дня проживає у спірному будинку. Також з ним у спірному будинку проживала і його сім»я, що підтверджують докази, а саме - довідки Верхньовисоцької сільської ради від 19 квітня 2011 року; № 727 від 05 липня 2012 року; № 852 від 06 квітня 2011 року; № 60 від 12 березня 2012 року; копія Свідоцтва про освіту; копія атестату про закінчення технічного училища. З 1957 року і до сьогоднішнього дня він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Спірний будинок до 1991 року був колгоспним двором, оскільки на території села В.Висоцьке існував колгосп «Верхована». Позивач був членом колгоспного двору. За час свого проживання в спірному будинку, позивач доклав багато праці по його утриманню, а саме провів ремонтні роботи та підтримував його в належному стані, а також брав участь в добудові господарських споруд. Позивач разом із сім'єю також допомагали ОСОБА_7 по господарству, разом утримували спільну худобу та здійснювали заготівлю запасів на зиму. У 2011 році, ОСОБА_2 дізнався, що ОСОБА_7 без його згоди та будь-яких законних підстав набула право власності в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 Львівської області по вул.Загірній, на підставі Свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 10 червня 2011 року, виданого Верхньовисоцькою сільською радою Турківського району Львівської області. Підставою для видачі свідоцтва стало Рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області № 17 від 16 березня 2011 року. З такими діями відповідачів та отриманням у приватну одноосібну власність відповідача житлового будинку, що є об'єктом спільної сумісної власності членів колгоспного двору, апелянт не погоджується. Рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області №17 від 16 березня 2011 року та видане на його підставі Свідоцтво на право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 10 червня 2011 року є незаконними та підлягають до скасування.

Правовідносини щодо спірного майна (що є предметом позову) виникли під час існування колгоспного двору, тобто до 15 квітня 1991 року (до вступу в дію ЗУ «Про власність»).

З 15 квітня 1991 року введені в дію положення Закону України "Про власність", що застосовуються до правовідносин, які виникли після введення в дію цього Закону, тобто до правовідносин, що виникли раніше застосовується чинне на той час законодавство, тому право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно роз'яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до Витягу з погосподарської книги Великовисоцької сільської ради та Архівної довідки №196 від 04 липня 2012 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є членами колгоспного двору. Відомостей про виключення ОСОБА_2 з членів колгоспного двору або інших доказів, які б свідчили про втрату ОСОБА_2 права бути членом колгоспного двору та права на частку в його майні, в матеріалах справи немає.

Невиконання судом вимог процесуального права унеможливлює встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є самостійною підставою для скасування судового рішення.

Просить рішення Турківського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6 в підтримання апеляційної скарги, пояснення представників відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, проти мотивів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення такої, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст. 16 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не представлено жодних належних доказів того, що житловий будинок відноситься до колгоспного двору і те, що він доклав багато праці по його утриманню, ремонту, підтримання у належному стані, добудови господарських споруд, а також не взяв до уваги як доказ архівну довідку, видану начальником архівного відділу Турківської районної державної адміністрації про наявність роботи і заробітної плати у колгоспі «Верховина» Турківського району Львівської області, оскільки у довідці значиться не позивач, а ОСОБА_2, а у книзі нарахування заробітної плати значиться ОСОБА_2

Крім того, позивач ОСОБА_2 тривалий час не проживав спільно з відповідачкою, між ними постійно виникали непорозуміння. В колгоспі «Верховина» Турківського району не працював. Вищенаведене підтверджується поясненнями частково позивача, відповідача та представника відповідача ОСОБА_9, представником відповідача ОСОБА_5, показами свідків, довідками виданими Верхньовисоцькою сільською радою Турківського району, рішенням Турківського районного суду від 19.06.2012 року (справа № 2-62/2012), рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.03.2013 року ( справа № 1325/62/12).

Проте, на думку колегії суддів, такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і не ґрунтуються на вимогах закону.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 (із наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Колгоспним двором вважалось сімейно-трудове об»єднання громадян, які сумісно ведуть господарство, і більшість з них обов»язково отримує основний дохід в колгоспі, працюючи в такому в якості його членів.

Судом достовірно встановлено і не оспорюється сторонами, що станом на 15 квітня 1991 рік спірне господарство, яке знаходиться по АДРЕСА_1 Турківського району Львівської області, головою якого значилася ОСОБА_7, відносилося до колгоспного типу двору. В такому були зареєстрованими і проживали позивач та відповідач, а відтак обоє були членами колгоспного двору, яким відповідно до положень ЦК УРСР в редакції 1963 року належали рівні частки в майні такого, тобто кожному по 1/2 частині.

Згідно ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження цим майном здійснюється із згоди всіх членів двору.

Докази того, що позивач втратив зв»язок з колгоспним двором в матеріалах справи відсутні.

Не заслуговують на увагу посилання представників відповідачів на те, що відповідачка була одноосібним членом колгоспного двору, а позивач не був членом колгоспного двору, так як не працював у колгоспі, оскільки згідно із Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 12 травня 1985 року №5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року №69, суспільна група господарства визначалась від роду занять голови господарства. Головою господарства була відповідач ОСОБА_7, яка працювала в колгоспі «Верховина», а отже і суспільна група господарства визначена за родом її занять, як колгоспний двір, вірно.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області №17 право власності на житловий будинок та господарські будівлі в АДРЕСА_1 Турківського району Львівської області оформлено на ім»я ОСОБА_7. Зобов»язано Самбірське МБТІ провести реєстрацію та видати свідоцтво про право власності на житловий будинок (а.с.167). При цьому виконавчим комітетом не враховано, що господарство відносилось до суспільної групи колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_10 а членом - ОСОБА_2, які мають рівні частки в майні такого, тобто кожному належить по 1/2 частині.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції не виконано всі вимоги цивільного судочинства, неповно з»ясовано обставини справи, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень. Висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, лише частково відповідають обставинам справи, що полягає у помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову, а саме про скасування рішення виконачого комітету на свідоцтва про право власності в частині ? ідеальної частини спірного будинку.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 1-4, ч. 2 ст. 313, 314 ч.2, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7, Виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області про скасування рішення виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району №17 від 16 березня 2011 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Рішення комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області №17 від 16 березня 2011 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_7 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 Турківського району Львівської області, загальною площею 103, 9 кв.м.

Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 червня 2011 року, видане на підставі рішення Виконавчого комітету Верхньовисоцької сільської ради Турківського району Львівської області №17 від 16 березня 2011 року на ім»я ОСОБА_7 в частині права власності ОСОБА_7 на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 Турківського району Львівської області, загальною площею 103, 9 кв.м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням Апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Приколота Т.І.