АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, Відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивач звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

У мотивування вимог посилався на те, що 27 лютого 1997 року па підставі розпорядження Дарницької районної державної адміністрації м. Києва №75 йому на сім'ю з трьох осіб: він, його колишня дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_2, видано ордер №00615 від 17 березня 1997 року на право зайняття службового житла, що складається з 2-х кімнат жилою площею 23,1 кв.м у квартирі АДРЕСА_1.

01 квітня 1998 року шлюб між ним та ОСОБА_4 розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 забрала їх сина ОСОБА_6, відповідача по справі, всі свої речі та майно, придбане в період шлюбу, і переїхала жити в квартиру до своїх батьків.

12 березня 2003 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_4 було визнано такою, що втратила право користування спірним житлом, квартирою АДРЕСА_1, а відповідача по справі вселено в спірну квартиру.

Він ніколи не заперечував відповідачу користуватися спірною квартирою, проте ОСОБА_2, починаючи з 1998 року і до цього часу квартирою не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, не проживає.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2012 року визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, але рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

З часу ухвалення рішення Апеляційним судом міста Києва пройшло більше року, проте відповідач до цього часу в квартиру не вселився, житлом не цікавиться, ніяких витрат по його утриманню не несе. Всі обов'язки, які випливають з договору найму житлового приміщення здійснюються лише ним.

З урахуванням наведеного просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1; Відділу громадянства і реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві зняти ОСОБА_2, зареєстрованого АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі в зв'язку зі смертю позивача.

Зазначає, що в матеріалах справи міститься його заява від 29.05.2014 року про перенесення судового засідання, призначеного на 02.06.2014 року, на іншу дату, проте суд розглянув справу в його відсутність, чим порушив його право на подання доказів безпідставності позовних вимог.

Посилається й на те, що суд, розглянувши справу про його виселення, фактично позбавив його права на подачу заяви про продовження строку зберігання жилого приміщення у зв'язку з поважними причинами, оскільки у них склалися неприязні відносини і позивач за будь-яких причин мав на меті позбавити його житла.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції підставно виходив з їх доведеності та обґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено, що па підставі розпорядження Дарницької районної державної адміністрації м. Києва від 27 лютого 1997 року №75 ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 видано ордер №00615 від 17 березня 1997 року на право зайняття службового жилого приміщення, а саме, 2-х кімнат жилою площею 23,1 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно довідки форми-3 №2309 від 06.11.2013 року, виданої Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією №417 Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровано троє осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4. (а.с. 8).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2003 року ОСОБА_4 була визнана такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 був вселений у спірну квартиру (а.с.18).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня 2012 року визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 17-19).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено (а.с. 20-22).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначав, що з часу ухвалення рішення Апеляційним судом м. Києва пройшло більше року, однак відповідач до цього часу в квартиру не вселився, житлом не цікавиться, ніяких витрат по його утриманню не несе. Всі обов'язки, які випливають з договору найму житлового приміщення здійснюються лише ним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року зазначено, що наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився.

З актів від 03.07.2013 року, 07.02.2014 року та 11.03.2014 року вбачається, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 з 1998 року не проживає, його особистих речей немає (а.с. 15, 64-65).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що в матеріалах справи міститься його заява від 29.05.2014 року про перенесення судового засідання, призначеного на 02.06.2014 року, на іншу дату, проте суд розглянув справу в його відсутність, чим порушив його право на подання доказів безпідставності позовних вимог.

Такі доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування рішення з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Із зазначеної вище норми вбачається, що апелянт не позбавлений можливості подати до суду апеляційної інстанції нові докази, які не були подані до суду першої інстанції з поважних причин, проте ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції не надав нові докази, які б спростували доводи позивача та висновки суду першої інстанції ОСОБА_3

Не заслуговують на увагу посилання апелянта, що суд, розглянувши справу про його виселення, фактично позбавив його права на подачу заяви про продовження строку зберігання жилого приміщення у зв'язку з поважними причинами з огляду на таке.

Так, згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року в справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Разом з тим, такий пропущений строк може бути поновлений лише з поважних причин, однак апелянтом суду апеляційної інстанції не надано доказів поважності причин відсутності АДРЕСА_1.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що в спірній квартирі він не проживав з часу розірвання шлюбу його батьків. 2 лютого 2012 року йому виповнилося 18 років. Після досягнення повноліття він не вселився в квартиру за місцем реєстрації. Не вчинив він такі дії і після того, як рішенням Апеляційного суду міста Києва від 4 жовтня 2012 року позивачу відмовили в задоволені позову про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Будь-які докази того, що батько чинив йому перешкоди в користуванні житлом надати не може. Питання про вселення в квартиру в судовому порядку не порушував.

Отже, суд з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції закрити провадження у справі у зв'язку зі смертю позивача, однак такі доводи апелянта колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу (ч. 1 ст. 37 ЦПК України).

Основною процесуального наступництва є наступництво у матеріальних правах та обов'язках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позивач по справі - ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим повторно 27.03.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 138).

Як вбачається з матеріалів справи, ордер на право зайняття спірного житлового приміщення, а саме, квартири АДРЕСА_1, видано ОСОБА_3 як працівнику Дарницького ДКП по УЖФ ЖЕК-902, що не передбачає правонаступництво.

На час смерті позивача квартира не була приватизована.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законне та обґрунтоване, а смерть однієї із сторін не передбачає правонаступництва, тому відсутні підстави для закриття провадження у справі

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: