Провадження № 22-ц/779/999/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" (далі ПАТ "ОТП Банк") до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_4, в якому, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором №CM-SMEI00/004/2008 від 02.04.2008 року, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 671115,39 доларів США, що згідно офіційного курсу валют НБУ становить 5364225,31 грн., та 12810,78 грн. пені і понесені судові витрати по справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ПАТ «ОТП Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, апелянт не погоджується із висновком суду, який мотивовано постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", про те, що даний позов слід вважати стягненням заборгованості та одночасним зверненням стягнення на предмет іпотеки, оскільки роз'яснення Пленуму вищого спеціалізованого суду носять рекомендаційний характер, тому суд повинен був надати перевагу обов'язковим нормам матеріального права. Апелянт стверджує, що суд у порушення норм процесуального права не врахував правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України від 04.09.2013 року у справі №6-73цс13 та №3-71гс14 від 09.09.2014 року, які є обов'язковими для судів, і не навів мотивів відступлення від вказаних правових позицій. З цих підстав апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала з наведених у ній мотивів та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, заперечення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положенням ч.1 ст.214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позов ПAT «ОТП Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості слід вважати стягненням заборгованості і одночасним зверненням стягнення на предмет іпотеки, що являється подвійним стягненням, тому є неправильним. Такого висновку суд дійшов на підставі роз'яснень, які містяться у пунктах 9 та 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин". Крім того суд вважав, що задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, коли є рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за тим самим кредитним договором, можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Також суд посилався на розбіжності у розрахунках заборгованості по кредитному договору. З цих підстав суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Проте такі висновки суду є помилкові, зроблені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та не відповідають обставинам справи. Тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ "ОТП Банк", виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно кредитного договору №CM-SMEI100/004/2008 (далі Кредитний договір), укладеного 02.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та відповідачем ОСОБА_4, останній отримав кредит в розмірі 644132,92 доларів США, з виплатою 5,5% річних, строком погашення до 02.04.2018 року (а.с.6-21). Між сторонами по справі було укладено додаткові договори №1 - №10 до Кредитного договору (а.с.58-96).

Позивач звернувся з позовом про дострокове стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором.

Відповідно до п.1.9.1 Кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадках невиконання позичальником своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором.

Крім того, пунктом 2.1.4.1 Додаткового договору №10 від 28.09.2012 року до Кредитного договору визначено, що у випадку невиконання Позичальником Боргових зобовязань понад 92 (девяносто два) календарних дні чи невиконання Позичальником або Третіми особами інших умов Кредитного договору, Документів забезпечення та/чи будь-яких інших умов договорів (правочинів), укладених між Банком та Позичальником, та/чи між Банком та Третіми особами, що існували на момент укладення Кредитного договору чи цього Додаткового договору, чи таких, що будуть укладені в майбутньому, понад 30 календарних днів, та/або у випадку предявлення будь-яких позовів відносно Предмету іпотеки на суму (ціну), що складає більш ніж 10% від ринкової вартості предмета іпотеки та/або у випадку предявлення будь-яких позовів відносно Позичальника на суму (ціну), що складає більш ніж 10% від Розміру кредиту та/або у випадку предявлення Позичальником та/або Третіми особами будь-яких позовів до Банку на суму (ціну), що складає більш ніж 10% від Розміру Кредиту, Сторони домовились, що Позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов Кредитного договору, в звязку з чим Позичальник зобовязаний погасити Боргові зобовязання в повному розмірі та в строки відповідно до п.п.2.1.4.2 цього Додаткового договору.

Згідно п.2.1.4.2 Додаткового договору №10 від 28.09.2012р. до Кредитного договору Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобовязань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання Позичальником та/або Поручителем, та/або Майновим поручителем своїх Боргових та/чи інших зобовязань за Кредитним договором чи іншими укладеними з Банком договорами та/або умов Документів забезпечення. При цьому зобовязання Позичальника щодо дострокового виконання Боргових зобовязань в цілому настає з дати отримання Позичальником відповідної письмової вимоги та повинно бути проведено Позичальником протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з Дати отримання вимоги.

11.04.2013 року в звязку з порушенням строків погашення платежів, банк предявив відповідачу (позичальнику) вимогу про погашення боргу, яку останній залишив без задоволення (а.с.23-24).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (у даному випадку Кредитного договору) та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідач належним чином зобов'язання за Кредитним договором не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої станом на 10.09.2013 року становить 671115,39 доларів США (в тому числі: заборгованість по кредиту в розмірі 562099,04 доларів США та заборгованість по відсотках в розмірі 109016,35 доларів США), що згідно офіційного курсу валют НБУ (1 долар = 7,993 грн.) становить 5364225,30 грн. та 1612,61 грн. пені, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.54-57).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 02.04.2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки PCM-SMEI00/004/2008 з додатками №1 від 10.12.2009 року та №2 від 14.09.2010 року, згідно якого ОСОБА_4 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: громадський центр для обслуговування населення з автомобільною стоянкою (992,3 кв.м.) та мийку (121,4 кв.м.), розташовані за адресою: вул. Василя Симоненка, 23 в с. Вовчинець м. Івано-Франківськ; земельну ділянку загальною площею 0,0334 га, що розташована за адресою: вул. Василя Симоненка в с. Вовчинець м. Івано-Франківськ, кадастровий номер 090050309; земельну ділянку загальною площею 0,0988 га, що розташована за адресою: вул. Бугая в с. Вовчинець м. Івано-Франківськ кадастровий номер :09:005:0319; домоволодіння, що знаходиться за адресою: вул. Струмкова, 620 в с. Хриплин м. Івано-Франківськ та складається з житлового будинку загальною площею 222,2 кв.м. та огорожі загальною площею 140 кв.м.; земельну ділянку за №620 площею 0,0941 га, що знаходиться за адресою: ділянка № 620, садівниче товариство «Хриплин" Хриплинської сільської ради Івано-Франківської міської ради кадастровий номер 190010040.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.12.2013 року звернуто стягнення на вищезазначене нерухоме майно, що є предметом іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів (а.с.127-130). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.01.2015 року зазначене заочне рішення було змінене в частині суми заборгованості. Визначено заборгованість за Кредитним договором станом на 25.10.2013 року (за офіційним курсом НБУ на дату подання позову 1 долар США = 7,993 грн.): заборгованість по тілу кредиту 562099,04 доларів США (4492857,63 грн.), заборгованість по відсотках 115393,95 доларів США (922343,84 грн.) та пеня за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 9124,34 грн. (а.с.115-120). При цьому апеляційним судом було досліджено правильність розрахунку заборгованості згідно висновку експертизи, за якою зменшено суму заборгованості по відсотках, пеня ж зменшена банком в односторонньому порядку.

Отже, 30 січня 2015 року набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_4О.(іпотекодавцю) в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором.

Предметом даного позову є стягнення заборгованості за тим самим Кредитним договором.

Згідно п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин"(далі Постанова) право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

В абзаці 2 п.42 Постанови дано наступне роз'яснення: «при цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

У наведеному пункті йде мова про те, що суд не може одночасно тобто одним рішенням звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості з однієї особи позичальника за кредитним договором, яка є одночасно іпотекодавцем. Але є один виняток, коли суд може це зробити - коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця.

В даному ж випадку є окреме рішення суду про звернення стягнення, яке до цього часу не виконано, борг банку не повернуто, а тому перешкод для задоволення позову про стягнення заборгованості за Кредитним договором з відповідача не має.

Предмет же даного позову стосується виключно стягнення на користь ПАТ "ОТП Банк" заборгованості за Кредитним договором і не містить одночасно вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, тому висновок суду про недопустимість одночасного застосування даних двох способів захисту прав є помилковим та не відповідає дійсним обставинам справи.

Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Аналогічну правову норму закріплено в ч.1 ст.360-7 ЦПК України.

В порушення наведених норм процесуального права суд не врахував висновків, викладених в постановах Верховного Суду України.

Так, Верховний суд України у постанові №6-73цс13 від 04.09.2013р. дійшов правового висновку про те, що виходячи з статті 33 Закону України Про іпотеку наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Суд не врахував даного висновку, мотивуючи це тим, що задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. При цьому наведення таких доказів не вимагає ні Закон України «Про іпотеку », ні цивільний процесуальний кодекс, однак суд без будь-якої правової аргументації зробив висновок про те, що такі докази мають бути надані. При цьому суд порушив вимоги ч.3 ст.10 ЦПК України, оскільки не виконав свого обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, внаслідок чого не з'ясував питання виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, апеляційний суд з'ясував, що судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на даний час не виконано, що підтверджується постановою про повернення виконавчого документа (а.с.177-178), поясненнями представника позивача та не спростовано відповідачем.

У постанові №3-71 гс 14 від 09.09.2014 року Верховний суд України дійшов висновку про те, що наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не припиняє зобов'язання відповідача за кредитним договором, а право вимоги Банку про повернення кредиту і сплату процентів залишається дійсним і підлягає судовому захисту. Покладаючи в основу судового рішення висновок про подвійне стягнення, суди попередніх інстанцій не врахували, що за змістом ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання (договір іпотеки) має похідний характер, а не альтернативний основному.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Саме подвійним стягненням суд вважав позов ПAT «ОТП Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Кредитним договором за наявності позову (а згодом і рішення суду) про звернення стягнення на предмет іпотеки за Кредитним договором. В порушення ст.ст.214 та 360-7 ЦПК України суд не навів мотивів відступлення від наведених висновків Верховного Суду України, які повністю відрізняються від висновку суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке частково змінено апеляційним судом і набрало законної сили 30 січня 2015 року та на даний час не виконано, не позбавляє кредитора-позивача права на стягнення заборгованості за Кредитним договором з відповідача. Подвійна відповідальність відповідача в такому випадку відсутня.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Подібна норма права закріплена у ч.1 ст.3 ЦПК України, якою передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 2 статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі такі способи захисту: визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування тощо.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що неналежним виконанням умов Кредитного договору відповідач порушив право позивача на отримання обумовлених договором платежів, тому таке право підлягає захисту у спосіб, визначений позивачем, шляхом стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Визначаючи суму заборгованості за Кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на передбачений наведеною нормою обов'язок суду розглядати справу в межах позовних вимог, апеляційний суд приймає до уваги визначений позивачем при зверненні з позовом курсовий еквівалент станом на 10.09.2013 року 7,993 грн. за 1 долар США.

У позовній заяві позивач просив стягнути заборгованість за Кредитним договором станом на 10.09.2013 року. У справі ж про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.115-120) заборгованість визначалась станом на 25.10.2013 року і для правильності її визначення судом було призначено судово-економічну експертизу, з висновками якої сторони погодились.

Апеляційний суд вважає, що розрахунки заборгованості у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки та у даній справі не суперечать один одному, оскільки розмір заборгованості по тілу кредиту є таким же (562099,04 доларів США- 4492857,62 грн.), розмір заборгованості по відсотках відрізняється в даній справі він менший (109016,35 доларів США 871367,68 грн.) і це обгрунтовано з огляду на менший період нарахування заборгованості по відсотках. Крім того, як видно, позивач виходив з того ж самого курсу НБУ 1 долар = 7,993 грн. Це ж стосується і розміру пені, який у даній справі позивач самостійно зменшив до 1612,61 грн., порівняно з тим, який зазначено у позовній заяві (12810,78 грн.), проте не клопотав перед судом про зменшення у зв'язку з цим розміру позовних вимог, а тому позов підлягає до часткового задоволення.

З наведених підстав колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с.54-57) є належним та допустимим доказом на підтвердження розміру заборгованості за Кредитним договором. З огляду на це, є безпідставним твердження суду про наявність розбіжностей у розрахунках заборгованості по кредитному договору у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки та у даній справі, що, на думку суду, є перешкодою для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором в загальному розмірі 5365837 грн. 91 коп., що складається із заборгованості по кредиту (тілу кредиту) в розмірі 562099,04 доларів США (еквівалентно 4492857,62 грн.), заборгованості по відсотках в розмірі 109016,35 доларів США (еквівалентно 871367,68 грн.), пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 1612,61 грн.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, його висновки не відповідають обставинам справи, що згідно ст.309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених мотивів.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в загальному розмірі 5268 грн., що складається зі сплаченого позивачем судового збору за подання позову в розмірі 3441 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1827 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1 та 143).

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" заборгованість за кредитним договором №CM-SMEI00/004/2008 від 02.04.2008 року в розмірі 5365837(п'ять мільйонів триста шістдесят п'ять тисяч вісімсот тридцять сім) гривень 91 коп. та судові витрати в розмірі 5268 грн., а всього 5371105 (п'ять мільйонів триста сімдесят одна тисяча сто п'ять) гривень 91 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_5