Номер провадження: 22-ц/785/5270/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Дрішлюка А.І., Процик М.В.,

з участю секретаря судового засідання - Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за поданням відділу державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області про встановлення тимчасового обмеження особи боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобовязань, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 16.05.2014 року,-

встановила :

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 09.09.2013 року задоволено позов ПАТ Надра до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. За вищезазначеним рішенням, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ Надра заборгованість за кредитним договором в сумі 363075,31 доларів США, що дорівнює еквіваленту 2902060,92 та судові витрати у розмірі 2140,50 грн.

13.05.2014 року відділ державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з поданням про тимчасове обмеження особи боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобовязань за рішенням суду.

16.05.2015 року ухвалою Кілійського районного суду Одеської області подання відділу державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області задоволено. Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 16.05.2015 року скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області. В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що єдиною законодавчо визначеною підставою для накладення судом заборони на перетин державного кордону є ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, але будь яких доказів ухилення від виконання зобовязань, державним виконавцем не надано. Крім цього, рішення суду, примусове виконання якого стало підставою заявленого клопотання, є заочним, тобто прийнятим без участі відповідача- боржника. Додані до подання документи в суд не містять навіть відомостей про сповіщення боржника про існування виконавчого провадження, надання строку для добровільного виконання судових рішень. Також зауважив, що вказане рішення ним оскаржено. Крім того він є моряком, працює за кордоном, що є його єдиним доходом.

Сторонни в судове засідання не зявились. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялись належним чином.

Державний виконавець надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Справа розглянута судом на підставі ч. 2 ст. 197 та ч. 2 т. 305 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Оцінуючи доводи апеляційної скарги з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Задовольняючи подання відділу державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області про встановлення тимчасового обмеження особи боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобовязань, суд першої інстанції виходив з того, що можливий виїзд ОСОБА_2 з території України в майбутньому призведе до невиконання рішення суду та посилався на ст. 377-1 ЦПК України.

Але з таким висновком суду першої інстанції та оцінкою обставин справи погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцем знаходження органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 6 Закону України Про порядок виїзду за кордон і вїзду в Україну громадян України, громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобовязань.

Як вбачається з матеріалів справи на виконанні у відділі державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області знаходиться виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа №502/944/13-ц, виданого Кілійським районним судом Одеської області від 31.10.2013 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ Надра заборгованість за кредитним договором в сумі 363075,31 доларів США, що дорівнює еквіваленту 2902060,92 та судові витрати у розмірі 2140,50 грн.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Виходячи з сенсу словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите законодавцем у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки це не буде доведено. Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом. Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

В обґрунтування подання державний виконавець посилається на те, що постанову про відкриття виконавчого провадження відправлено боржнику ОСОБА_2 рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому листі, проте вимоги виконавчого документу не виконанні. Державний виконавець розпочав примусове виконання рішення. На виклик державного виконавця боржник не зявляється, заборгованість не сплачена. Відповідно акта державного виконавця від 21 березня 2014 року, ОСОБА_2 за вказаною адресою проживає, однак вдома відсутній оскільки працює за кордоном (а.с.164).

Відповідно до ст. 1 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 6 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань. Стаття 377-1 ЦПК України, в порядку якої звернувся державний виконавець, регламентує процедуру введення судом тимчасового обмеження у виїзді за кордон при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб). Вказана можливість є виключним засобом реагування на факт ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки відповідно до ст. 16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, які у відповідності до ст.9 Конституції України, Закону України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04.11.1950 р." від 17.07.1997 р., є частиною національного законодавства України, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування факту ухилення боржника від виконання судового рішення.

Однак, будь-яких доказів про повідомлення боржника щодо відкриття виконавчого провадження, про вручення постанови державного виконавця суду не було надано. Приєданні до подання матеріали виконавчого провадження, а саме копії постанови про відкриття провадження та акт державного виконавця не дають підстав встановити факт освідомлення боржника ОСОБА_2 про наявність вказаного судового рішення та факт ухилиння від його виконання.

Також колегія суддів зауважує, що відповідно акта державного виконавця (а.с.164) та пояснень боржника, ОСОБА_2 є моряком, працює закордоном, це є його єдиним заробітком, тому висновок суду, що виїзд ОСОБА_4 за межі України утруднить виконання рішення суду є помилковим, так яка саме обмеження у виїзді може призвести до втрати єдиного джерела доходів, а значить і можливості погашати заборгованість за кредитом.

Наведене в контексті рекомендацій Верховного суду України надане в узагальненні судової практики від 01.02.2013 року Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України призводить колегію суддів до висновку, що невірне застування норм процесуального закону у сукупності з невірною оцінкою фактичних обставин справи є підставою для скасування прийнятого судом першої інстанції процесуального рішення та підставою для прийняття нової ухвали про відому в задоволенні подання.

Керуючись ст.ст. 209, 303,307,312, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 16.05.2014 року скасувати і постановити нову.

У задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Кілійського районного управління юстиції Одеської області про встановлення тимчасового обмеження особи боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобовязань відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: А.І. Дрішлюк

ОСОБА_5