Справа № 310/316/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Бердянського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах Головного управління Держземагенства у Запорізькій області до Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта, зобовязання здійснити дії,

ВСТАНОВИВ:

Бердянський міжрайонний прокурор звернувся з позовом в інтересах Головного управління Держземагенства у Запорізькій області до Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта, зобовязання здійснити дії, вказуючи, що проведеною прокурорською перевіркою встановлено, що розпорядженням голови Бердянської районної державної адміністрації № 139 від 05.03.2010 року «Про передачу громадянам у власність земельних ділянок на території Новопетрівської сільської ради» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району для індивідуального дачного будівництва. На підставі зазначеного розпорядження ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №829006, кадастровий номер :02:008:0284.

Проект відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_2 погоджено та затверджено з порушенням водного та земельного законодавства.

На підставі постанови прокурора від 08.12.2014 року, винесеної в межах кримінального провадження № 0005963 приватним підприємством «Азовгеопроект» проведено геодезичне дослідження розташування спірної земельної ділянки відносно урізу води Азовського моря. Результати вказаного дослідження оформлено у вигляді ситуаційної схеми, відповідно до якої виділена ОСОБА_2 земельна ділянка знаходиться на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району в межах визначеної ст. 88 ВК України двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, а саме на відстані 208 м від урізу Азовського моря.

Відповідно до листів Управління Держземагенства у Бердянському районі від 31.12.2014 року та Новопетрівської сільської ради від 02.12.2014 року проект встановлення прибережної захисної смуги розроблений та затверджений лише на території с. Куликівське Новопетрівської сільської ради. За межами населених пунктів на території Новопетрівської сільської ради проект становлення прибережної захисної смуги не розроблений та не затверджений.

Спірна земельна ділянка була передана у приватну власність в порушення ст.ст. 85, 90 ВК України та ст. 59 ЗК України.

У затвердженому оскаржуваним розпорядженням голови Бердянської районної державної адміністрації № 139 від 05.03.2010 року проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки в силу ст. 88 ВК України та п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Мінприроди України від 5.11.2004 року № 434.

Прокурор зазначає, що Бердянською райдержадміністрацією при прийнятті розпорядження № 139 від 05.03.2010 року порушено вимоги земельного та водного законодавства, що вказує на протиправність дій Бердянської райдержадміністрації.

Посилаючись на зазначені обставини прокурор просив суд визнати незаконними та скасувати розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації № 139 від 05.03.2010 року «Про передачу громадянам у власність земельних ділянок на території Новопетрівської сільської ради» в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2; визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯК № 829006 на земельну ділянку площею 0,1 га, виданий на ім'я ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району; зобовязати ОСОБА_2 повернути зазначену вище земельну ділянку Головному управлінню Держземагенства у Запорізькій області.

Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27.04.2015 року до участі у справі залучено ОСОБА_1 в якості відповідача як правонаступника померлого ОСОБА_2.

У судове засідання прокурор не зявився. Подав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав і просив розглянути справу за його відсутності.

Представник Головного управління Держземагенства у Запорізькій області у судове засідання не зявився. Про слухання справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Представник Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області в судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась. Про слухання справи повідомлена належним чином. Надала суду пояснення, у яких зазначила, що є спадкоємцем ОСОБА_2А за заповітом. Позовні вимоги визнала, просила розглянути справу за її відсутності.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб'єктами господарської діяльності виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва.

Набуття права на землю громадянами України здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

У відповідності до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель держаної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання її у користування.

Громадяни, зацікавлені в одержані безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської держаної адміністрації, або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюється в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після державної реєстрації цього права і посвідчується державним актом.

Згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав громадян; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Бердянської районної державної адміністрації № 139 від 05.03.2010 року було затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення (а.с. 9, 10).

На підставі зазначеного вище розпорядження ОСОБА_2 був виданий державний акт на право власності серії ЯК № 829006 на земельну ділянку площею 0,1000 га, для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: Запорізька область, Бердянський район, Новопетрівська сільська рада, «За межами населеного пункту» (а.с. 11).

З ситуаційної схеми земельної ділянки станом на 25.12.2014 року відстань земельної ділянки до урізу води Азовського моря складає 208 м (а.с.12).

Згідно ст. 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Частиною 1 ст. 90 ВК України визначено, що прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією.

Однак, у порушення п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 5 листопада 2004 року № 434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 року, при відведенні спірної земельної ділянки не враховано наявність прибережної захисної смуги, хоча вказаним порядком передбачено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок, нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Відповідно до листів Управління Держземагенства у Бердянському районі від 31.12.2014 року та Новопетрівської сільської ради від 02.12.2014 року проект встановлення прибережної захисної смуги розроблений та затверджений лише на території с. Куликівське Новопетрівської сільської ради (а.с. 16, 17).

Згідно листа Новопетрівської сільської ради від 04.03.2015 року проект встановлення прибережної захисної смуги на території Новопетрівської сільської ради за межами населених пунктів не розроблявся (а.с. 73).

Відсутність у проекті землеустрою урахування відповідно до ст. 60 ЗК України розмірів і меж прибережної захисної смуги Азовського моря унеможливлює відведення такої земельної ділянки.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із ч.2 ст. 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Діючим законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014 р. у справі №6-206цс14.

За таких обставин у проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря відповідно до ст. 60 ЗК України не могли бути враховані, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки.

У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 144 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації № 139 від 05.03.2010 року ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку, розташовану на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення (а.с. 9, 10), що суперечить діючому законодавству.

З урахуванням вищезазначеного, передача у власність ОСОБА_2 земельної ділянки на підставі розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації № 139 від 05.03.2010 року відбулася з порушенням норм закону, а отже воно є незаконними та підлягає скасуванню в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2.

За таких обставин державний акт на право приватної власності на земельну ділянку видано ОСОБА_2 без належної правової підстави, а тому його слід визнати недійсним.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана його повернути.

Спірна земельна ділянка розташована на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району.

Згідно п. 1 Наказу Державного агентства земельних ресурсів України № 72 від 28.02.2013 року право розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності мають право головні управління Держземагенства в областях.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 року з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому згідно ч. 3, 4 прикінцевих і перехідних положень зазначеного вище закону у державній власності залишаються усі землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності.

Таким чином, земельна ділянка повинна бути повернута Головному управлінню Держземагенства у Запорізькій області.

Керуючись ст.ст. 212 215 ЦПК України, ст. ст. 4, 85, 88, 90 Водного Кодексу України, ст.ст. 12, 19 - 22, 58-60, 84, 116, 118, 123, 125, 126 ЗК України, ст. 14, 19, 144 Конституції України, ст.ст. 328, 1212 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації № 139 від 05.03.2010 року «Про передачу громадянам у власність земельних ділянок на території Новопетрівської сільської ради» в частині передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2.

Визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯК №829006 на земельну ділянку площею 0,1 га, виданий на ім'я ОСОБА_2 для індивідуального дачного будівництва, розташовану за адресою: Запорізька область, Бердянський район, Новопетрівська сільська рада, «За межами населеного пункту».

Зобов'язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :02:008:0284, яка знаходиться за адресою: Запорізька область, Бердянський район, Новопетрівська сільська рада, «За межами населеного пункту», межі якої визначені в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯК №829006, виданому ОСОБА_2, Головному управлінню Держземагенства у Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя