Справа №442/6622/15-ц
Провадження №2/442/2308/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

05 листопада 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Івасівки А.П.

при секретарі - Михавко І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи комісії з питань захисту прав дитини Дрогобицької районної державної адміністрації, Дрогобицького міського відділу ГУ ДМС України у Львівській області про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить надати дозвіл ОСОБА_1 або її офіційному представнику, без згоди батька ОСОБА_2, виготовити проїзний документ для виїзду неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя; дозволити ОСОБА_1 тимчасові поїздки за кордон з дитиною - ОСОБА_3, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди (дозволу) та супроводу батька дитини - ОСОБА_2, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову покликається на те, що вона до 23.05.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них 06.04.2010 року народився син ОСОБА_3. В даний час дитина проживає разом з нею по вул. Комсомольська, 19, с. Почаєвичі Дрогобицького району Львівської області. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач безпідставно здійснює перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон для відпочинку та оздоровлення. Водночас її син часто хворіє хронічними застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне санаторно профілактичне лікування. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначитися на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Позиція її колишнього чоловіка щодо необґрунтованої відмови у наданні дозволу шкодить інтересам дитини повний та гармоній розвиток її особистості.

Позивачка у судовому засіданні уточнили вимоги, а саме просили надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон у Італію, Рим, дозвіл на виготовлення проїзних документів, терміном на літній період, сину ОСОБА_4 без згоди батька, в її супроводі та уповноважених на те осіб. В обґрунтування таких вимог послалась на мотиви, викладені у позовній заяві, яку просила задоволити. Додатково пояснила, що відповідач сам не бере належну участь у вихованні дитини, і позбавляє її можливості у цьому надавати дитині все найкраще. Натомість, її мати офіційно працевлаштована в Італії та має власне житло.

Відповідач в судове засідання повторно не зявився, не повідомивши причин, хоча повістка йому була направлена своєчасно на останню відому судові адресу, а також через оголошення в засобах масової інформації, керуючись ст. 224 ЦПК України, суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Представник третьої особи ОСОБА_5 відносно задоволення позову не заперечила, враховуючи інтереси дитини, що необхідно для розвитку та оздоровлення.

Представник третьої особи Дрогобицького міського відділу ГУ ДМС України у Львівській області на виклик суду не зявився, хоча належним чином повідомлявся про такий.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Згідно свідоцтва про народження серії І-СГ №227175, виданого Почаєвицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 12.04.2010 року, 06.04.2010 року народився ОСОБА_3, його вказані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.6), шлюб між якими розірвано 23.05.2015 року (а.с.5- рішення Дрогобицького міськрайонного суду, справа №442/2084/13-ц).

Також судом встановлено, що у позивачки є можливість вивозити сина за кордон до своєї матері на відпочинок, оздоровлення, зокрема в Італію, а також, з метою розширення його кругозору, стимулювання вивчення іноземних мов, але для цього необхідно оформити проїзний документ дитини та мати дозволи обох батьків на тимчасовий виїзд за кордон.

Більше того, відповідно до довідки Раневицької АЗПСМ від 06.05.2015 року ОСОБА_3 знаходиться на «Д» обліку з приводу хронічного бронхіту. Потребує санаторно-курортного лікування (а.с.12).

Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231(із змінами).

Згідно положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відтак є підстави для надання дозволу на виїзд за кордон та виготовлення проїздного документу дитині, враховуючи вік дитини, якого він досяг на час розгляду справи судом.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної ОСОБА_5 України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Крім цього, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики», однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі.

Відповідно до абз.1 передмови до Програми інтеграції України до Європейського Союзу, схваленої Указом Президента N 1072/2000 14.09.2000, «Пріоритетність співробітництва України з Європейським Союзом (ЄС) та його окремими державами-членами пов'язана з тим, що це угруповання буде визначати напрями економічного прогресу та політичну стабільність в регіоні у довгостроковій перспективі».

З наведених нормативно-правових актів випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі матері, особливо до держав - членів Європейського Союзу.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини, за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування в Італію, де на законних підставах проживає мати, не вбачається обмежень закону, чи необхідності охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і ці обмеження сумісні з визнаними в зазначеній вище «Конвенції» іншими правами.

В даному випадку, суд вважає цілком очевидним, що виїзд за кордон малолітньої дитини відвідування ним Італії буде відповідати інтересам дитини та буде доцільним з точки зору його виховання та розвитку, враховуючи вік, оскільки загальновідомим є той факт, що Італія є однією з провідних розвинутих країн Європейського Союзу та знайомство з ними сприятиме формуванню особистості дитини у руслі зовнішньополітичного курсу України. Водночас, суд враховує, що безпека дитини під час такої подорожі гарантуватиметься супроводом матері, чи уповноваженої особи. За таких умов права та інтереси дитини, на думку суду, будуть забезпечені максимально, тому суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, 224 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон в Італію строком на три літні місяці 2016 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, матері ОСОБА_1, 26.05.1988 року або в супроводі уповноваженої особи, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення з дня отримання такого.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.П. Івасівка