Справа №474/126/15-ц 16.06.2015 16.06.2015 16.06.2015
Провадження №22ц/784/1395/15 Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2015 року по справі за позовом

ОСОБА_4

до

публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України»)

про визнання частково недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

30 січня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсними пунктів 1.14, 5.2, 5.4 кредитного договору №37 від 13 лютого 2009 року.

Позивачка зазначала, що 13 лютого 2009 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний договір № 37, згідно якого їй було надано кредит на споживчі цілі у розмірі 200 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на 7 років, а саме до 12 лютого 2016 року. Пункт 1.14 вказаного договору містить відомості щодо одноразової сплати за надання кредиту в сумі 1999 грн. та комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 0,05% залишку фактичної заборгованості, але не менше пяти гривень. Змістом пункту 5.2 спірного договору передбачена сплата на користь банку пені в розмірі облікової ставки НБУ, але не менше 0,06% від суми несплаченого платежу, за кожен день прострочення. Крім того, пунктом 5.4 передбачена сплата неустойки в розмірі 0.05 % від суми кредиту.

Посилаючись на те, що вказані пункти кредитного договору не відповідають вимогам чинного законодавства та суперечать вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та без повного зясування обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вірно виходив з того, що зміст п. п. 1.14; 5.2; 5.4 кредитного договору не можуть вважатись несправедливими, так як є чіткими та зрозумілими, а незнання закону чи неправильне його тлумачення не є підставою для визнання правочину чи окремих його пунктів недійсними.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, в тому числі з договорів та інших правочинів, зокрема в даному випадку з кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 лютого 2009 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 37, згідно умов якого останній було надано кредит на споживчі цілі у розмірі 200 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на 7 років, а саме до 12 лютого 2016 року (а.с. 8-11).

Вказаний договір ОСОБА_4 підписала у звязку з чим, прийняла на себе передбачені ним права і обов'язки та погодилася з його умовами.

Так, сплата комісійної винагороди, сплата пені, неустойки передбачена самими умовами договору, зокрема пунктами 1.14, 5.2, 5.4 кредитного договору та графіком погашення кредиту та відсотків, що є невід'ємною частиною кредитного договору. Вказаний договір був підписаний сторонами добровільно та за взаємною згодою.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За положеннями ч. 5 ст. ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

При цьому, як вбачається зі змісту спірного кредитного договору (п. п. 1.14, 5.2, 5.4) та встановлено судом першої інстанції, його умови є справедливими та не суперечать діючому законодавству.

Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, а саме відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, встановлені банком умови договору щодо сплати комісійної винагороди, сплати пені та неустойки, з якими позивачка погодилась при підписанні кредитного договору, не порушують Закон України «Про захист прав споживачів», а тому висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірні пункти кредитного договору не відповідають вимогам чинного законодавства не заслуговують на увагу, так як спростовується вищезазначеним.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає що, рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим відповідно до чинного законодавства, а тому не має підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча

Судді