Номер провадження: 22-ц/785/4493/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Железнові В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и л а:

14 жовтня 2014 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що їм, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, на праві спільної часткової власності належить 410/1000 квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 червня 2014 року. Квартира є комунальною і в ній приміщення під №13 житлова кімната пл. 17, 1 кв.м., підсобні приміщення №2,4,14, 15, 16 знаходяться одноособовому користуванні, коридори № 1 і №3 спільного користування із іншим співвласником з часткою 590/1000. У належну їм на праві власності частку квартири незаконно вселились й проживають відповідачі, які не є членами їх сімї. 22 січня 1999 року відповідач ОСОБА_11, що діяв на підставі довіреності в інтересах свого брата ОСОБА_12, приватизував 410/1000 частин вказаної квартири. 23 березня 1999 року ОСОБА_11, що діяв на підставі довіреності в інтересах свого брата ОСОБА_12, продав 410/1000 частин квартири своїй дружині ОСОБА_3. 03 квітня 1999 року ОСОБА_12 помер. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 березня 2001 року по справі №2-71/2001 за її, ОСОБА_4, позовом визнані недійсними довіреність, приватизація та договір купівлі-продажу 410/1000 часток квартири. В подальшому відповідачі звернулись до суду з позовом про визнання недійсною приватизацію квартири та визнання за ними права користування квартирою. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2010 року по цивільній справі за №2-2495/10 відповідачам було відмовлено у задоволенні частини їх позову про набуття ними прав користування квартирою. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2013 року відповідачам відмовлено у задоволенні позову про визнання приватизації квартири недійсною. Судовими рішеннями встановлено, що відповідачі не набули права користування житловими приміщеннями у якості членів сімї померлих наймачів ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_12 до приватизації квартири, а вселились в ці приміщення після придбання їх у власність за договором купівлі-продажу, який визнаний недійсним. Тому відповідачі вселились без правових підстав й підлягають виселення без надання іншого житлового приміщення. Сума боргу за сплату комунальних платежів по квартирі за воду, каналізацію, вивіз сміття станом на 01 жовтня 2014 року становить 1156,78 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 383, 386, 391 ЦК України, позивачі остаточно просили суд виселити відповідачів ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_8 й малолітню ОСОБА_16 з належної їм на праві власності 410/1000 часток квартири АДРЕСА_2, що складається з приміщень під №13 житлова кімната пл. 17,1 кв.м., підсобні приміщення №2,4,14, 15, 16 і із 410/1000 часток коридорів №1 і №3, стягнути борг за сплату комунальних платежів в сумі 1156,78 грн. та судовий збір (а.с. 2-3, 18-19, 44).

Відповідачі ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_16 в судове засідання не зявились.

Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_17, просила позов задовольнити, виходячи з інтересів малолітньої ОСОБА_5.

Рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково. Суд виселив відповідачів ОСОБА_11, ОСОБА_15, ОСОБА_8 й малолітню ОСОБА_16 з належної їм на праві власності 410/1000 часток квартири№1 в буд. № 17 по провулку Богданова в м. Одесі, що складається з приміщень під №13 житлова кімната пл. 17,1 кв.м., підсобні приміщення №2,4,14, 15, 16 і із 410/1000 часток коридорів №1 і №3, , без надання іншого житлового приміщення. В решті позову відмовлено (а.с. 57-59).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року виправлені описки у судовому рішенні замість дати проголошення рішення 2014 року виправлено на 2015 рік та імя ОСОБА_8 Діря виправлена на ОСОБА_9 (а.с. 73).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_11, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, судом першої інстанції не враховано, що вона з чоловіком ОСОБА_11 з 2012 року у спірній квартирі не проживають (а.с. 65-66).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

У статті 150 та частинах 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про

безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, на праві спільної часткової власності належить 410/1000 квартири АДРЕСА_1, які складаються з трьох житлових кімнат, загальною площею 111,9 кв.м., у тому числі житловою 62,0 кв.м., на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 17 червня 2014 року після смерті ОСОБА_12, померлого 03 квітня 1999 року, зареєстрованих у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 4, 5, 6, 7, 8, 9).

В цій квартирі спільного проживання позивачі користуються приміщеннями під №13 житлова кімната пл. 17, 1 кв.м., підсобні приміщення №2,4,14, 15, 16 знаходяться одноособовому користуванні, коридори № 1 і №3 спільного користування з іншим співвласником з часткою 590/1000.

У належну їм на праві власності частку квартири незаконно вселились й проживають відповідачі, які не є членами їх сімї, що підтверджується листом начальника Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 23 жовтня 2014 року та постановою оперуповноваженого СДСБЕЗ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 23 жовтня 2014 року про розгляд звернення ОСОБА_6 (а.с. 42, 43).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2013 року по цивільній справі №2/1522/1154/13, яким відповідачам відмовлено у задоволенні позову про визнання приватизації квартири недійсною, встановлено, що 22 січня 1999 року відповідач ОСОБА_11, що діяв на підставі довіреності в інтересах свого брата ОСОБА_12, приватизував 410/1000 частин вказаної квартири. 23 березня 1999 року ОСОБА_11, що діяв на підставі довіреності в інтересах свого брата ОСОБА_12, продав 410/1000 частин квартири своїй дружині ОСОБА_3. 03 квітня 1999 року ОСОБА_12 помер. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 березня 2001 року по справі №2-71/2001 за її, ОСОБА_4, позовом визнани недійсними довіреність, приватизацію та договір купівлі-продажу 410/1000 часток квартири (а.с. 10-11).

Вказаним судовим рішенням також встановлено, що в подальшому відповідачі звернулись до суду з позовом про визнання недійсною приватизацію квартири та визнання за ними права користування квартирою. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2010 року по цивільній справі за №2-2495/10 відповідачам було відмовлено у задоволенні частини їх позову про набуття ними прав користування квартирою (а.с. 10-11).

Таким чином, судовими рішеннями встановлено, що відповідачі не набули права користування житловими приміщеннями у якості членів сімї померлих наймачів ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_12 до приватизації квартири, а вселились в ці приміщення після придбання їх у власність за договором купівлі-продажу, який визнаний недійсним.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що відповідачі вселилась у спірну квартиру без правових підстав, чим порушують права позивачів на здійснення права власності належним їй майном, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України їх право підлягає судовому захисту шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи відповідачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що вона з чоловіком ОСОБА_11 з 2012 року у спірній квартирі не проживають, не приймаються до уваги за таких підстав.

У пунктах 33, 35 постанови № 7 Пленуму "Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав" від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розяснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому обєкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобовязати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачі та відповідачі повинні були довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вони посилались як на підставу вимог та заперечень проти позову.

Однак відповідачка ОСОБА_3 не надала суду доказів у підтвердження заперечень проти позову, а саме, того, що вона з чоловіком не проживає у спірній квартирі.

Судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що відповідачі незаконно вселились у спірні приміщення та перешкоджають власникам у користуванні та розпорядженні майном, що підтверджується наявними у справі доказами.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_18

ОСОБА_2