Справа № 742/2423/15-ц Провадження № 22-ц/795/2264/2015 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Рябота В. І. Доповідач - Онищенко О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:позивача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6, представника прокуратури - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою прокуратури Чернігівської області на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Прилуцький міський відділ управління внутрішніх справ в Чернігівській області, прокуратура Чернігівської області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури,-

в с т а н о в и в:

В червні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_5 посилався на те, що 23 вересня 2009 року слідчим прокуратури Варвиського району порушено кримінальну справу №54/457 за фактом розтрати за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України. 29 вересня 2009 року Прилуцьким міськрайонним прокурором було порушено кримінальну справу відносно позивача за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.20.05.2011 вчинені діяння були перекваліфіковані на ч.1 ст.190 КК України та направлені за підслідністю до СВ Прилуцького МВ УМВС. З 29 вересня 2009 року на думку позивача почалося його кримінальне переслідування, яке продовжувалося до 26 червня 2011 року, коли начальником СВ Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області було винесено постанову про закриття кримінального переслідування відносно нього, за відсутністю в його діях ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та скасовано міру запобіжного заходу . Позивач зазначав, що за час перебування під слідством він поніс значних матеріальних витрат, пов'язаних з неодноразовим прибуттям до органів досудового слідства як Варвинського району так і м. Прилук, прибуттям до судових інстанцій різного рівня, оплатою юридичних послуг адвокатів та інших витрат, а тому просив суд стягнути з відповідача завдані йому матеріальні збитки в сумі 20000 гривень. Крім того незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури йому завдано значну моральну шкоду, яка полягає в тому, що у нього змінився життєвий устрій, він втратив нормальні соціальні зв'язки з друзями, знайомими та рідними, а також з колегами по роботі, що призвело до погіршення стану здоров'я та психологічного стану, що завдало йому значних моральних страждань, а тому він просив стягнути з відповідача 150000 грн. в відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства і прокуратури задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_5 шляхом списання коштів у розмірі 47 786 грн. 50 коп. з єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства і прокуратури та в відшкодування витрат на правову допомогу. В частині задоволення інших вимог ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі прокуратура Чернігівської області просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2015 року в частині стягнення витрат на правову допомогу та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення не зазначив, яка сума коштів підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди, а яка у відшкодування витрат на правову допомогу, що є порушенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не застосував строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення витрати на правову допомогу.

Крім того, на думку апелянта, судом першої інстанції не взято до уваги доводи прокурора щодо недотримання позивачем порядку відшкодування витрат на правову допомогу при кримінальному переслідуванні, визначеного ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Також, апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача спірних коштів саме з Державної казначейської служби України, оскільки Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних котів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - зміні з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 вересня 2009 року слідчим прокуратури Варвинського району було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України (а.с.69), а 29 вересня 2009 року Прилуцьким міськрайонним прокурором було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, але вже безпосередньо особисто відносно самого позивача (а.с.73).

Постановою слідчого Прилуцької міжрайонної прокуратури від 21 жовтня 2009 року позивача було притягнуто як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 191 КК України, винесено постанову про обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, та відібрано саму підписку (а.с.74-76), тобто саме з даної дати фактично почалося кримінальне переслідування позивача і було обмежено його права.

Постановою в. о Прилуцького міжрайонного прокурора від 19 травня 2011 року кримінальні справи № 54/457 Варвинської прокуратури та № 66/00935 Прилуцької прокуратури було об'єднані в одне провадження (а.с.77), а постановою від 20 травня 2011 року інкримінований позивачу злочин було перекваліфіковано з ч. 2 ст. 191 КК України на ч. 1 ст. 190 КК України і справу за підслідністю направлено начальнику СВ Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області (а.с.78).

26 червня 2011 року начальником СВ Прилуцького МВ УМВС України в Чернігівській області було винесено дві постанови: про зупинення досудового слідства до встановлення особи, яка вчинила злочин (а.с.79), та про закриття кримінального переслідування позивача за відсутністю в його діях складу злочину (а.с. 6).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що безпосередньо незаконні слідчі дії відносно позивача, які фактично обмежували його права, продовжувалися з 21 жовтня 2009 року до 26 червня 2011 року, тобто 1 рік 8 місяців і 5 днів, а тому вважав дії слідчих органів, прокуратури та суду щодо обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину за ст. 190 ч. 1 КК України такими, що принижували його, оскільки останній був змушений реалізовувати всі можливі способи захисту від незаконного переслідування, чим йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок порушення сімейних, виробничих та відносин у суспільстві, за час перебування під слідством він зазнав значних моральних страждань, які пов'язані з тим, що кардинально змінився його спосіб життя, оскільки він неодноразово був змушений з'являтися до органів досудового слідства для проведення слідчих дій та судових інстанцій різного рівня, які неодноразово розглядали його справу, він втратив багато соціальних зв'язків з рідними, друзями та знайомими, порушилися стосунки з колегами по роботі, і він був змушений перейти з посади начальника відділу на нижче оплачувану роботу. Суд також задовольнив вимоги позивача про стягнення понесених ним витрат на надання юридичної допомоги, оскільки такі вимоги повністю підтверджуються актами здачі-прийняття робіт та квитанціями про внесення коштів до каси адвокатської контори.

З рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині частково не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до положень п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується сума сплачена ним у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги.

ОСОБА_5 надані докази (квитанції, акти здачі-приймання робіт), з яких вбачається, що в період незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому надавалась юридична (правова) допомога адвокатом ОСОБА_6, якому він сплатив 20000 грн.

Як визначено в абзаці 11 п.1.2 Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 637 від 15 грудня 2004 року, касовий ордер - це первинний документ ( прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень ( видачі) готівки з каси.

Таким чином, прибуткові касові ордери є належними та допустимими доказами у даній справі, оскільки містять інформацію стосовно предмету доказування, а саме понесених позивачем витрат на правову допомогу.

У відповідності до пунктів 4, 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Громадянинові повертаються суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об'єднанню (адвокату), за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесенні ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв'язку з поїздками у справі до касаційної та наглядової інстанції.

Таким чином зазначене законодавство передбачає відшкодування шкоди (збитків) у повному обсязі, що відповідає й положення ст. 22 ЦК України, а врахування вимог розумності та справедливості цим законом передбачається при відшкодуванні моральної шкоди (ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», ст. 23 ЦК України).

Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом національного права.

Відповідно до роз'яснень наданих в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.96 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Отже, на цій підставі можна звертатись безпосередньо до суду з обома вимогами щодо матеріальної та моральної шкоди, не дотримуючись встановленого досудового порядку.

Доводи апеляційної скарги, щодо порушення порядку визначеного ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо звернення з позовом в межах строків позовної давності, оскільки в матеріалах справи відсутні докази належного отримання позивачем ОСОБА_5 постанови про закриття кримінальної справи, винесеної слідчим 26 червня 2011 року. Посилання в апеляційній скарзі на той факт, що договором про надання правової допомоги передбачено випадок остаточного розрахунку ОСОБА_5 з адвокатською конторою та сплату коштів саме в цей день за даним договором, не може бути доказом належного повідомлення, особи яка притягувалась до кримінальної відповідальності про закінчення його переслідування.

Заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги щодо стягнення судом першої інстанції коштів у відшкодування моральної та матеріальної шкоди без їх розмежування та стягнення коштів з Державної казначейської служби України, оскільки резолютивна частина рішення суду не відповідає вимогам п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_5 щодо стягнення моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури сторонами не оскаржується, а тому у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Зважаючи на наведене, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокуратури Чернігівської області підлягає частковому задоволенню, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2015 року зміні, з викладенням абзацу другого резолютивної частини рішення в новій редакції.

В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2015 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу прокуратури Чернігівської області задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2015 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з відповідної бюджетної програми на користь ОСОБА_5 27786 (двадцять сім тисяч сімсот вісімдесят шість) гривень 50 копійок на відшкодування моральної шкоди та 20000 (двадцять тисяч) гривень на відшкодування матеріальної шкоди.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення

Головуючий:Судді: