У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, третя особа: ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 20 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 3102,42 гривень та моральну шкоду у розмірі 150000 гривень, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Позов мотивовано тим, що в ніч з 31 березня 2010 року на 1 квітня 2010 року у м. Дніпропетровську службовий автомобіль «Шкода Октавія» реєстраційний № НОМЕР_1 під керуванням співробітника Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ водія ОСОБА_6 потрапив у дорожньо-транспортну пригоду. Будучи пасажиром вказаного автомобіля, позивач отримав тілесні ушкодження, які віднесені до категорії тяжких, небезпечних для життя. Завдані йому тілесні ушкодження потягли за собою необхідність довготривалого відновлення стану здоров'я та матеріальних витрат на лікування. Крім того, йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає в тому, що через понівечене обличчя (шрами, втрата частини лобної кістки, деформація лобної кістки над лівим оком), він постійно відчуває дискомфорт при спілкуванні з людьми. Через отримані травми голови він постійно відчуває головний біль, застереження лікарів щодо ускладнень стану здоров'я в подальшому через забій головного мозку викликають у нього душевні страждання та переживання. Його повсякденне життя докорінно змінилося після дорожньо-транспортної пригоди у гірший бік. Постійні стреси, головний біль та швидка втомлюваність не дають змоги почувати себе повноцінно. На момент отримання тілесних ушкоджень позивач був працівником органів внутрішніх справ та проходив службу на посаді інспектора відділу організації служби Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, але керівництво університету не забезпечило йому безкоштовного медичного обслуговування та знехтувало відповідними положеннями Закону «Про міліцію».

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 8 липня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на користь позивача матеріальну шкоду, завдану злочином, у розмірі 2977,72 грн та 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 20 серпня 2014 року апеляційну скаргу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов виходив з того, що в силу ч. 1 ст. 1172 ЦК України Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ має відповідати за шкоду, завдану його працівником ОСОБА_6

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що обов'язок доказування факту завдання шкоди за участю відповідача, розміру завданої шкоди, а також того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду, покладається на потерпілого. Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 9 червня 2010 року стосується правової оцінки дій водія ОСОБА_6 та не доводить підстав цивільно-правової відповідальності Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ. Перебування водія ОСОБА_6 в трудових відносинах з Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ та володіння автомобілем з дозволу чергового університету не доводить факту заподіяння шкоди потерпілому в силу виконання водієм своїх трудових обов'язків перед відповідачем. ОСОБА_6 скоїв ДТП під час керування службовим автомобілем поза межами робочого часу та в особистих цілях, що виключає деліктну відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки - Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам, не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 квітня 2010 року приблизно о 4:00 год. ОСОБА_6, керуючи технічно справним автомобілем «Шкода Октавія», реєстраційний № НОМЕР_1, який належить Дніпропетровскому державному університету внутрішніх справ, рухався по проїзній частині вул. 6-й Стрілкової дивізії в м. Дніпропетровську з боку Набережної Леніна в напрямку пр. К. Маркса в м. Дніпропетровську. Під час руху ОСОБА_6, грубо порушуючи п. 12.1 Правил дорожнього руху України в районі будинку № 30 по вказаній вулиці, виявив крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, в результаті чого не впорався з керуванням автомобілем, виїхав за межі проїзної частини на ліве узбіччя, де скоїв наїзд на дерево. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля ОСОБА_5 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з вдавленим переломом лобної кістки ліворуч, перелому решітчастої кістки, скулової кістки ліворуч, перелому верхньої щелепи по типу Лефор-2 зі зміщенням уламків, гемосинусів лобної та гайморової пазухи ліворуч, пневмоцефалією, перелому кісток носу, забою головного мозку 1-го ступеню, забійних ран лобної ділянки ліворуч та верхньої губи, саден обличчя, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя. При цьому заподіяння потерпілому зазначених тілесних ушкоджень перебуває у прямому причинному зв'язку з невиконанням водієм ОСОБА_6 вимог п. 12.1. Правил дорожнього руху України.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 9 червня 2010 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки із звільненням від відбування покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України.

На момент вчинення ДТП ОСОБА_6 обіймав посаду водія Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, отже, володів службовим автомобілем на відповідній правовій підставі.

Судом першої інстанції також встановлено, що автомобілем ОСОБА_6 керував правомірно, відповідний дозвіл на виїзд службового автомобіля йому був наданий службовою особою університету, на час скоєння ДТП ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ.

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття особа, яка завдала шкоду" та особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 1188 ЦК України іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) шкода відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини.

Тобто, за змістом цієї норми, обов'язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі №6-108цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Вирішуючи позов ОСОБА_5 (пасажира транспортного засобу) та відмовляючи у задоволенні заявлених ним вимог суд апеляційної інстанції зазначеного вище не врахував та не перевірив підстав і обставин, за яких місцевий суд поклав обов'язок по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди на Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов хибного висновку щодо відсутності правових підстав для покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди позивачу.

Висновки місцевого суду про наявність правових підстав для стягнення з Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на користь на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 2977,72 грн та 10000 грн моральної шкоди ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, обґрунтовані висновки щодо яких виклав в мотивувальній частині судового рішення. При встановленні фактичних обставин справи судом першої інстанції норми процесуального права не порушені. При ухваленні судового рішення правильно застосовані норми матеріального права у спірних правовідносинах.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин, рішення апеляційного суду слід скасувати з підстав, передбачених ст.339 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 20 серпня 2014 року скасувати, рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 8 липня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
О.В. Умнова
І.М. Фаловська