Справа №482/114/15-ц 15.06.2015 15.06.2015 15.06.2015
Провадження №22-ц/784/1412/15
Провадження №22-ц/784/1412/15 Головуючий у першій інстанції Ітрін М.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

15 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

без участі осіб, які беруть участь у справі належно повідомлених про час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра"

на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 квітня 2015 року, ухвалене за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про захист прав споживача та стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу,

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" (далі - ПАТ "КБ "Надра" або Банк), який обґрунтовував наступним.

11 червня 2014 року між ним та ПАТ "КБ "Надра" укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення оформлений в рамках Пакету послуг "ПУ "Перший" в сумі 20 705 дол. США з виплатою 12% річних строком на 6 місяців, зі сплатою процентів та суми вкладу в кінці дії договору, тобто 11 грудня 2014 року.

На його неодноразову вимогу про видачу вкладу з процентами, відповідач в день закінчення строкового договору перерахував кошти на поточний (картковий) рахунок, відкритий у цьому ж банку, суму вкладу разом з нарахованими процентами, а всього 21 808, 25 дол. США, із який проценти - 1 103, 25 дол. США.

Проте, спроби отримати усі наявні кошти готівкою одноразово через банкомат або у касі Банку виявилися марними через відсутність готівкових коштів.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору строкового банківського вкладу, позивач просив стягнути з відповідача станом на 11 лютого 2015 року кошти в сумі 22 752, 57 дол. США, із яких:

- 21 808, 25 дол. США - вкладу з процентами за договором строкового банківського вкладу;

- 436, 19 дол. США - проценти за період з 11 грудня 2014 року по 11 лютого 2015 року (два місяці) за користування грошовими коштами на умовах договору;

- 508, 13 дол. США - неустойки в розмірі подвійної облікової ставки НБУ;

- 10 000 грн. компенсації моральної шкоди, завданої через порушенням договору, несвоєчасне надання банком відповідей на його звернення та приниження його честі, гідності, діловій репутації.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на його користь 21 808, 25 дол. США, що еквівалентно 485 887 грн. 81 коп. та складається з: основної суми боргу - 20 705 дол. США, нарахованих процентів за період дії договору - 1 103, 25 дол. США. В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

-2-

Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 1 423 грн. 50 коп., з яких 611 грн. 50 коп. - пов'язаних з явкою представника до суду та 812 грн. - надання правової допомоги. В решті судових витрат відмовлено.

Стягнуто з Банку на користь держави 3 654 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, просив стягнути з банку витрати на правову допомогу у складанні апеляційної скарги у розмірі 1 948 горн. 80 коп.

В апеляційній скарзі Банк просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову в повному обсязі. При цьому вказував, що судове рішення є необґрунтованим, у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а саме суд не прийняв до уваги вимоги Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", згідно якого під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія судді вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із ч.1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За змістом ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 11 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ "КБ "Надра" укладений договір № 1945574 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення оформлений в рамках Пакету послуг "ПУ "Перший"(далі - Договір) в сумі 20 705 дол. СШ з виплатою 12% річних строком на 6 місяців (тобто до 11 грудня 2014 року), зі сплатою процентів та суми вкладу в кінці дії договору (на ім'я вкладника за цим договором відкрито вкладний рахунок № 1945574) (а.с.6-7).

В свою чергу Банк, за умовами укладеного сторонами договору банківського вкладу, на ім'я вкладника ОСОБА_3 відкрив поточний банківський рахунок № НОМЕР_1.

-3-

В пункті 2.6 умов цього договору сторони передбачили, що Банк повертає вклад та сплачує нараховані проценти шляхом перерахування коштів на поточний рахунок. Після перерахування Банком Вкладу та нарахованих процентів на цей рахунок, зобов'язання Банку за цим договором вважаються виконаними належним чином.

17 листопада та 02 грудня 2014 року позивач подав відповідачу заяви про повернення вкладу з нарахованими процентами у зв'язку з закінченням 11 грудня 2014 року строку Договору та відмовою продовжувати його дію на наступний термін (а.с. 8-9 ). 11 грудня 2014 року (в день закінчення строку Договору) відповідач перерахував на поточний рахунок усю суму строкового владу разом з нарахованими процентами, в всього 21 809, 11 дол. США із яких проценти - 1104, 11 дол. США.

Хоча умови договору строкового вкладу відповідач виконав, проте реальну можливість зняти з поточного рахунку № НОМЕР_1 всю суму коштів готівкою, зокрема й за допомогою виданої позивачу платіжної банківської картки, відповідач позивачу не надав й на час звернення його до суду з позовом.

На письмові звернення позивача, зокрема від 11, 16 та 19 грудня 2014 року, одночасно повернути всю суму вкладу і нарахованих процентів відповідач посилався на те, що видача коштів з поточного і депозитного рахунку в іноземній валюті здійснюється з врахуванням обмежень, встановлених постановою Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 758 (а.с.10-13).

У зв'язку з чим позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходиться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Отже, відмова відповідача у видачі позивачу депозиту пов'язана з прийнятими Національним банком України обмеженнями. Однак, така відмова не ґрунтується на зазначених вимогах Закону.

Вказані обставини свідчать про порушення відповідачем договірних зобов'язань та вимог наведених вище норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги про повернення банківського вкладу є обґрунтованими, що вірно констатував і суд першої інстанції. В зв'язку з чим обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача вклад з нарахованими процентами в сумі 21 808, 25 дол. США.

Твердження відповідача про те, що банк виконав своє грошове зобов'язання, оскільки перерахував вклад на поточний банківський рахунок вкладника є помилковим.

Так, відповідно до змісту ст.ст.526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки).

У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не застосовані норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", які в свою чергу повинні були бути застосовані, оскільки на той час відбувалася процедура виведення ПАТ "КБ "Надра" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступних підстав.

-4-

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних» рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 26 від 05 лютого 2015 року запроваджена тимчасова адміністрація банку та з 06 лютого 2015 року розпочата процедура виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

За правилами ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Отже, випадки обмеження прав клієнтів щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунках, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23 лютого 2012 року (з наступними змінами та доповненнями), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини, тобто у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація, та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми вказаного вище закону є спеціальними, і цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, згідно з п.1 ч.5 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1 ч.6 ст.36 вказаного Закону встановлено, що обмеження, встановлене п.1 ч.5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Разом з тим, оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення банківського вкладу за договором у грудні 2014 року, з позовом 23 січня 2015 року, а введення тимчасової адміністрації відбулося з 05 лютого 2015 року відповідно до постанови Національного банку України від 05 лютого 2015 року № 83, тобто строк виконання зобов'язань за договором банківського вкладу сторін закінчився ще до початку введення у банку тимчасової адміністрації, тому спеціальний порядок повернення коштів вкладникам, передбачений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не підлягає застосуванню до вказаних правовідносин.

Між тим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково стягнув вклад позивача в іноземній валюті (дол. США) з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день ухвалення рішення, а не на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації (05 лютого 2015 року).

Станом на 05 лютого 2015 року офіційний курс НБУ гривні до долара США становив: 100 дол. США - 1799, 9763 грн.

-5-

За такого, в межах заявлених та підтриманих позивачем вимог, згідно ст. 11 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 21 808, 25 дол. США, що еквівалентно 392 543, 33 грн., з яких: 20 705 дол. США сума вкладу та 1 103, 25 дол. США - нараховані проценти.

Враховуючи наведене, рішення районного суду в частині стягнення депозитних коштів та процентів підлягає зміні з викладенням його резолютивної частини в новій редакції відповідно до наведених висновків на підставі положень п. 4 ч.1.ст. 309 ЦПК України.

Щодо відшкодування моральної шкоди слід зазначити таке.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У ст. 1 Закону України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції" поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект .

Відповідно до ст. 711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу.

Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Оскільки допущені відповідачем порушення умов договору щодо повернення вкладу не призвели до таких наслідків, підстави для відшкодування позивачеві шкоди за нормами Закону України "Про захист прав споживачів" відсутні.

Також укладений сторонами договір не передбачає такої відповідальності.

До того ж, звернення позивача були розглянуті банком в межах строку передбаченого ст. 20 Закону України "Про звернення громадян".

За такого суд вірно дійшов висновку, що вимога про задоволення моральної шкоди не підлягає задоволенню, а тому посилання ОСОБА_3 на наявність підстав для відшкодування моральної шкоди суперечать як загальним положенням закону, що регулюють підстави відшкодування шкоди, так й умов укладеного сторонами договору.

Тому підстав для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування вкладом та неустойки виходячи з наступного.

-6-

Як встановлено, в день закінчення строку Договору відповідач перерахував на поточний рахунок усю суму строкового вкладу разом з нарахованими процентами, однак не надав вкладнику можливості зняти з поточного рахунку № НОМЕР_1 всю суму коштів готівкою, зокрема й за допомогою виданої позивачу платіжної банківської картки.

За такого, зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Як вже зазначалось, згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові.

Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року (справа № 6-247цс14).

За такого, на думку колегії суддів, з урахуванням запровадження в банку тимчасової адміністрації (05 лютого 2015 року) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти на банківський вклад з 12 грудня 2014 року по 05 лютого 2015 року в сумі 381, 20 дол. США, що еквівалентно 6 861 грн. 47 коп. ( 20 705 дол. США (вклад) х 12% /365 днів х 56 днів прострочення сплати).

При цьому, колегія суддів враховує те, що хоча позивач в позові і посилався на положення ст. 625 ЦК України, проте зі змісту його вимог слідує, що він вимагав від відповідача сплати процентів на умовах договору за користування грошовими коштами, наданими в якості банківського вкладу, що за своєю природою відрізняється від відповідальності, яка передбачена ст. 625 ЦК України. Тому питання застосування положень ст. 625 ЦК України, як судом першої так і апеляційної інстанції не розглядалось.

Стосовно стягнення неустойки слід зазначити таке.

В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки.

Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001 року (далі - Закон) передбачає спеціальні правила щодо відповідальності банків при здійсненні переказу у вигляді сплати пені. Дія вказаного закону розповсюджується на діяльність учасників платіжних систем - банківські установи та держателів електронних платіжних засобів, якими є платіжні картки.

Приписами ст. 32 Закону передбачено що банк отримувача несе відповідальність перед ним пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього закону та умов укладеного договору.

Статтею 32.2 Закону встановлено, що у разі порушення банком строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 0,1 відсотка

-7-

суми простроченного платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Таким чином, якщо договором не передбачена штрафна відповідальність банку за прострочення виконання розпорядження клієнта, то підлягають застосуванню положення наведеної матеріальної норми.

За такого, на думку колегії суддів, за несвоєчасне повернення вкладу у визначеному розмірі та з урахуванням запровадження в банку тимчасової адміністрації (05 лютого 2015 року) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня з 12 грудня 2014 року по 05 лютого 2015 року в межах заявлених та підтриманих позивачем вимог, згідно ст. 11 ЦПК України, в сумі 9 146 грн. 22 коп. ( 508, 13 дол. США) (21808,25 дол. США х 0,1% /100 х 56 днів прострочення сплати = 1 221, 26 дол. США).

Доводи позивача про стягнення пені згідно Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", є необґрунтованими, оскільки положення цього закону регулюють договірні правовідносини юридичних осіб та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, а тому не регулюють таких правовідносин щодо яких однією із сторін є фізичні особи - громадяни. Тому підстав для застосування положень цього Закону до спірних правовідносин сторін по справі немає.

За такого, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування вкладом та пені на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити ці вимоги позивача з урахування сум процентів та пені викладених вище.

Вимога в апеляційній скарзі ОСОБА_3 про постановлення окремої ухвали на адресу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про порушення дисциплінарного провадження стосовно головуючого судді по даній справі, з урахуванням меж доводів апеляційної скарги, не підлягає задоволенню, оскільки не позбавляє його права звернутися самостійно із такою заявою до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з метою вирішення цього питання.

Крім того, як вбачається з апеляційних скарг, предметом апеляційного розгляду є перевірка законності ухваленого у справі судового рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат понесених позивачем на правову допомогу, витрат його представника, що пов'язані з явкою до суду, а також підставності стягнення з відповідача судового збору.

Відповідно до положень Закону України «Про гранічний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із матеріалів справи вбачається, що 12 січня 2015 року між адвокатом Репешко П.І. та ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги (а.с.34-36).

Представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Репешко П.І. надано рахунок витрат на правову допомогу надану позивачу при розгляді справи, розмір яких загалом становить 4 872 грн. (а.с.73-74). Такі витрати складаються з: наданої правової допомоги поза судовими засіданнями, зокрема вивчення документів, наданих клієнтом, визначення способу захисту порушених прав клієнта та складання позовної заяви і заяви про забезпечення позову; правової допомоги наданої безпосередньо у судових засіданнях.

Сплата коштів позивачем підтверджується доданими до заяви квитанціями (а.с.73).

-8-

Під час розгляду справи в суді першої інстанції Репешко П.І. затратив загалом 1 год. 40 хв., тому за участь в суді першої інстанції позивач мав сплатити своєму представникові 812 грн.

За такого, колегія судів дійшла висновку, що вартість витрат ОСОБА_3 на правову допомогу загалом становить 4 709, 60 грн. (812 грн. - за участь Репешка П.І. в судових засіданнях, решта - правова допомога надана поза судовими засіданнями).

Оскільки позов ОСОБА_3 задоволено частково, то відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, за участь Репешка П.І. у судовому засіданні суду першої інстанції та підготовку ним позовної заяви, з банка на користь позивача підлягає стягненню 4 697 грн. 83 коп. витрат на правову допомогу (4 709 грн. 60 коп. х 99, 75% (пропорційно задоволених вимог) /100).

Крім того, з банка на користь позивача підлягає стягненню 1 835 грн. 18 коп. (1 948 грн. 80 коп. х 94, 17% (пропорційно задоволених вимог) /100) витрат на правову допомогу надану на стадії апеляційного провадження поза судовими засіданнями).

Між тим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково стягнув витрати на проїзд представника позивача до іншого населеного пункту індивідуальним транспортом в сумі 611 грн. 50 коп., оскільки позивачем не доведено відсутність можливості дістатися місця розгляду справи громадським транспортом за наявності щоденного автобусного сполучення між м. Нова Одеса та м. Миколаєвом.

За такого, слід відмовити у стягненні витрат на проїзд представника позивача.

Відповідно до наведених змін оскаржуваного рішення, зміні підлягає рішення і в частині судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

З огляду на те, що дана справа не пов'язана зі здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, тому відповідач згідно п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України " Про судовий збір" не звільнений від сплати судового збору. Отже, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір 3 644 грн. 87 коп. в суді першої інстанції та 1 941 грн. 70 коп. (114 грн. 70 коп. + 1 827 грн.) за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 квітня 2015 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором строкового банківського складу змінити, виклавши його резолютивну частину в цій частині в наступній редакції:

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" на користь ОСОБА_3 грошові кошти станом на 11 грудня 2014 року за договором № 1945574 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення оформлений в рамках Пакету послуг "ПУ "Перший" в сумі 21 808, 25 дол. США, що еквівалентно 392 543, 33 грн., з яких: 20 705 дол. США, що еквівалентно 372 685 грн. 09 коп. - сума вкладу, 1 103, 25 дол. США, що еквівалентно 19 858 грн. 23 коп. - нараховані проценти.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування вкладом та пені скасувати, та ухвалити в цих частинах нове рішення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" на користь ОСОБА_3 проценти за користування вкладом

-9-

з 12 грудня 2014 року по 05 лютого 2015 року в сумі 381, 20 дол. США, що еквівалентно 6 861 грн. 47 коп. та пені в сумі 9 146 грн. 22 коп.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" на користь держави 5 586 грн. 57 коп. судового збору в обох судових інстанціях.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Надра" на користь ОСОБА_3 6 533 грн. 01 коп. витрат на правову допомогу в обох судових інстанціях.

Відмовити у стягненні на користь ОСОБА_3 витрат на проїзд його представника.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Судді: