Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: позивача і його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 і Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське" на рішення Рівненського міського суду від 8 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Приватного акціонерного товариства „Страхове товариство „Іллічівське" про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 8 квітня 2015 року позов задоволено частково:

- стягнуто з Приватного акціонерного товариства „Страхове товариство „Іллічівське" (далі - ПрАТ "СТ "Іллічівське" або Страховик) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000 гривень;

- стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду в сумі 25 000 гривень;

- стягнуто солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2 925 гривень;

- стягнуто в дохід держави з ПрАТ "СТ „Іллічівське" 243, 60 гривень судового збору і з ОСОБА_2 250 гривень судового збору.

На рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди позивач подав апеляційну скаргу.

На її обґрунтування зазначав про преюдиційність встановлених обвинувальним вироком Рівненського міського суду від 15.03.2013 року, що набрав законної сили, обставин. Зокрема, 4 листопада 2011 року ОСОБА_2, керуючи легковим автомобілем, допустив наїзд на нього, внаслідок чого отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Посилався на неврахування судом роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" щодо визначення предмету моральної шкоди і її розміру. Тілесні ушкодження не дозволяли йому вільно рухатись, він переживав сильний біль, а головокружіння відчуваються і по цей час; він не може виконувати фізичну роботу та потребує постійної сторонньої допомоги й подальшого лікування, а тому перебуває в стані дискомфорту, пригніченості.

Було проведено кілька складних хірургічних операцій і встановлено медико-соціальною експертною комісією стійку втрату працездатності, що пов'язана із ушкодженням опорно-рухового апарату. З вини винуватця він переживає і зараз наслідки отриманих травм, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Вважав хибними висновки суду про занижений розмір моральної шкоди, а тому з урахуванням принципів розумності і справедливості цей розмір повинен становити 80 000 гривень.

З наведених підстав просив рішення суду першої інстанції змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на його користь 75 000 гривень моральної шкоди.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ПрАТ "СТ „Іллічівське" покликається на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Обґрунтовуючи її, зазначає про недодержання судом вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення, його ухвалення без повного і об'єктивного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На його думку, застосуванню в частині стягнення з нього моральної шкоди підлягали норми матеріального права, які регулюють позовну давність, про що відповідач зазначав у своїх письмових запереченнях. Відповідно до п. 23 роз'яснень постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" на вимоги, що випливають із договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, поширюється загальний строк позовної давності, встановлений тривалістю у три роки, що обчислюється із дня закінчення дії договору. Оскільки договір обов'язкового страхування укладено між відповідачами строком на один рік, тому дія договірних відносин між ними закінчилася 26 січня 2011 року. Відтак позовна давність сплила 26 січня 2014 року, а позов було подано лише в листопаді 2014 року.

Крім того, ліміт відповідальності за моральною шкодою повинен скласти не 5 000 гривень - як помилково вважав суд, а 800 гривень, що якраз і становить 5 відсотків від добровільно виплаченого 6 вересня 2013 року страхового відшкодування на користь ОСОБА_1, тобто 16 000 гривень.

Просить рішення Рівненського міського суду від 8 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні вимог до ПрАТ "СТ „Іллічівське".

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи сторін, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, що полягала у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнав ушкодженням здоров'я, а також у душевних стражданнях, яких зазнав через протиправну поведінку щодо нього, в зв'язку з чим стягнув у рахунок відшкодування моральної шкоди зі Страховика на його користь суму в межах ліміту відповідальності, а із заподіювача шкоди - решту суми.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитися не може.

З матеріалів справи вбачається, що 4 листопада 2010 року приблизно о 17 год. 00 хв. ОСОБА_2, керуючи автомобілем "ZAZ-110557 ZNH", реєстраційний номер НОМЕР_1, рухаючись з увімкненим ближнім світлом фар, правою смугою руху по вулиці Князя Острозького в м. Рівне з боку вулиці Макарова у напрямку вулиці Соборної, зі швидкістю біля 40 км/год., поблизу будинків №№4 і 6 зазначеної вулиці, неправильно оцінив дорожню обстановку, що склалася, при виникненні небезпеки для руху заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу негайно не вжив і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_1 У момент події останній перетинав проїзну частину зліва - праворуч за напрямком руху транспортного засобу по нерегульованому пішохідному переході, який позначений дорожнім знаком №5.35.1 та дорожньою розміткою типу "Зебра" №1.14.1. Встановлено, що ОСОБА_2 мав технічну можливість уникнути наїзду шляхом застосування екстреного гальмування керованого ним транспортного засобу при своєчасному вжитті заходів до реагування.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійно-скальпованої рани потиличної ділянки голови, відкритого багатоуламкового переламу проксимальних метаепіфізів обох кісток правої гомілки зі зміщенням, які відносяться до середнього ступеня тяжкості за критерієм довготривалого розладу здоров'я.

Викладені факти встановлені вироком Рівненського міського суду від 15 березня 2013 року, що набрав законної сили. Цим вироком ОСОБА_2 визнано винним за ч. 1 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді 4 250 гривень штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами (а.с. 5-7).

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ "СТ "Іллічівське", про що між ними 27 січня 2010 року укладено відповідний договір ВС-7568708 строком на один рік.

6 вересня 2013 року Страховиком у добровільному порядку виплачено на користь позивача 16 000 гривень страхового відшкодування (а.с. 19).

Вважаючи, що порушені через неправомірні дії ОСОБА_2 суб'єктивні цивільні права підлягають судовому захисту, у листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування із винуватця дорожньо-транспортної пригоди 75 000 гривень моральної шкоди та зі Страховика - 5 000 гривень моральної шкоди.

Нормами ст. 611 ЦК України визначається у разі порушення зобов'язання настання правових наслідків, що встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз. другому п. 21 своєї постанови від 01.03.2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", вбачається, що можливість відшкодування моральної шкоди передбачена у відносинах у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (статті 9, 22 Закону №1961-ІV).

Частина 3 ст. 5 ЦК України вказує, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до п.п. 9.3 і 9.4 ст. 9 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин) обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 51 000 гривень на одного потерпілого. До договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності та виплат страхового відшкодування за цими договорами застосовуються норми щодо ліміту відповідальності страховика, які діяли на дату укладення договору.

Зазначений розмір відшкодування передбачений і полісом №ВС/7468708 від 26 січня 2010 року.

Згідно п. 22.3 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин) потерпілому відшкодовується моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України (435-15). Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України (435-15). При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1.) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2.) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості їх відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ті факти, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримання тілесних ушкоджень (середнього ступеня тяжкості) позбавили позивача тривалий час вільно рухатися, в причинному зв'язку з чим йому надано соціально-правовий статус інваліда ІІ групи загального захворювання, наявність у нього сильних болів і головокружінь, неможливість виконувати фізичну роботу, необхідність постійної сторонньої допомоги і подальшого лікування, страждання з приводу дискомфорту, пригніченості, зміна звичного способу життя, через що втрачено на тривалий час певні соціальні зв'язки і контакти, а також протиправність поведінки щодо нього, що полягало в загрозі життю і здоров'ю, перенесення важкої стресової ситуації, розпач та душевна травма, - у сукупності призвели до заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди.

З урахуванням обставин справи та вимог закону колегія суддів визначає розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу, у 50 000 гривень.

Оскільки на час дії договору ВС-7468708 від 27.01.2010 року обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів обов'язковий ліміт відповідальності ПрАТ "СТ "Іллічівське" за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становив 51 000 гривень на одного потерпілого, тому ліміт його відповідальності за відшкодування моральної шкоди складає 2 550 гривень (51 000 гривень : 100% Х 5%).

За таких обставин зазначена сума підлягає стягненню зі Страховика на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Решту суми моральної шкоди - 47 450 гривень (50 000 гривень - 2 550 гривень) слід стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача.

Не можна погодитися і з висновками суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу.

Так, в силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тобто солідарної відповідальності з приводу сплати судових витрат процесуальний закон не передбачає, а ці витрати присуджуються в частці з кожного відповідача, пропорційно до задоволених вимог.

Тому до стягнення підлягають судові витрати:

з ПрАТ "СТ "Іллічівське" - 149, 17 гривень витрат на правову допомогу на користь позивача і 12, 4 гривень судового збору в дохід держави, що становлять 5, 1% від відповідного виду судових витрат;

· з ОСОБА_2 - 2 775, 8 гривень витрат на правову допомогу на користь позивача і 231, 2 гривень судового збору в дохід держави, що складають 94, 9% від відповідного виду судових витрат.

Як установлено, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Доводи апеляційної скарги ПАТ "СТ "Іллічівське" про застосування до спірних відносин позовної давності і відмову в зв'язку з цим у позові не заслуговують на увагу.

Пунктами 3, 5 ч. 1 ст. 268 ЦК України передбачається, що позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, а також на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування).

Оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 набув інвалідності ІІ групи через каліцтво, а предметом судового спору є стягнення моральної шкоди, обов'язок відшкодувати яку покладений на Страховика, тому доводи скарги є необґрунтованими і прямо суперечать вимогам закону.

Відповідно до п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та незастосування норм матеріального права, що підлягали застосуванню, є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового.

На підставі ст. 611, п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 23, ЦК України, п.п. 9.3 і 9.4 ст. 9, п. 22.3 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин), п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", абз. другого п. 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 8 квітня 2015 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське"

· на користь ОСОБА_1 2 550 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят) гривень моральної шкоди і 149 (сто сорок дев'ять) гривень 17 копійок витрат на правову допомогу;

· в дохід держави 12 (дванадцять) гривень 40 копійок судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2

· на користь ОСОБА_1 47 450 (сорок сім тисяч чотириста п'ятдесят) гривень моральної шкоди і 2 775 (дві тисячі сімсот сімдесят п'ять) гривень 80 копійок витрат на правову допомогу;

· в дохід держави 231 (двісті тридцять одна) гривню 20 копійок судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: