АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Маліновська В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, зняття нотаріальної заборони та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в якому просила договір довічного утримання від 19 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. - розірвати, зняти нотаріальну заборону на відчуження двокімнатної квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру.

В мотивування вимог посилалася на те, що з моменту укладення договору довічного утримання до моменту звернення з цим позовом значно змінилась соціально-економічна ситуація в країні. Індекс інфляції в Україні за 2014 рік склав 124,9%, за період в січня 2015 по квітень 2015-137,1%. Внаслідок цього, обумовлена договором довічного утримання сума утримання в розмірі 800 грн. (навіть з урахуванням збільшення до 1400 грн.), не покриває витрат позивача на ті цілі, з метою досягнення яких спірний договір укладався, та вочевидь не може вважатись належним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, оскільки сума збільшення виплат є значно нижчою порівняно з існуючим індексом інфляції. Вважає, що вказані обставини є порушення умов договору. В спірних правовідносинах вбачається істотна зміна обставин, що має наслідком розірвання договору довічного утримання в судовому порядку на підставі положень ст. 652 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року в задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з моменту укладення договору довічного утримання до моменту звернення позивача з цим позовом значно змінилась соціально-економічна ситуація в країні. Індекс інфляції в Україні за 2014 рік склав 124,9%, за період в січня 2015 по квітень 2015-137,1%. Внаслідок цього, обумовлена договором довічного утримання сума утримання не покриває витрат позивача на ті цілі, з метою досягнення яких спірний договір укладався, та вочевидь не може вважатись належним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором.

Вважає, що вказані обставини є порушення умов договору.

Посилається на те, що в спірних правовідносинах вбачається істотна зміна обставин, що має наслідком розірвання договору довічного утримання в судовому порядку. Відповідач протягом дії договору не здійснювала індексацію суми утримання, що грубо порушує умови договору та призводить до порушення прав та законних інтересів позивача.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник проти апеляційної скарги заперечували просили рішення суду у справі залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів порушення відповідачем умов укладеного між сторонами правочину.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 зобов'язалась довічно утримувати ОСОБА_5, надаючи їй кошти в розмірі 800 грн. щомісячно для задоволення своїх потреб, створення умов для нормальної життєдіяльності, a також набувач зобов'язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру (а.с.6-7).

Згідно з п.9 договору довічного утримання, одноразове грошове утримання визначене сторонами за спільною згодою у розмірі 60000 грн. які відчужував отримав повністю від набувача перед підписанням вказаного договору.

Відповідно до п. 10 договору довічного утримання, відчужувач засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.

За п.8 договору довічного утримання, сума грошового утримання підлягає індексації в порядку встановленому чинним законодавством. Не проведення індексації у випадку, якщо про це не було заявлено відчужувачем, не вважатиметься істотним порушенням умов договору.

Пунктом 13 вищевказаного договору передбачено, що договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що відповідач не виконує умови договору в частині надання грошового утримання, оскільки його суму підлягає індексації, як це передбачено умовами договору.

Непогоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апелянт посилався на те, що невиконання відповідних умов договору щодо проведення індексації є підставою для розірвання договору колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував), передає у власність другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач майна зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною 1 ст.749 та ст.751 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувану, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої сторони, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежного від його вини.

Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 11 ЦПК України установлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 58 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Разом з тим, позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу того, що вона зверталася у встановленому законом порядку до відповідача з вимогою про проведення індексації відносно щомісячної суми грошового забезпечення, а ОСОБА_3 в свою чергу відмовилася від виконання такої вимоги.

Крім того, з матеріалів справи убачається, і позивачем не заперечується, що відповідачем фактично самостійно збільшено суму, яка підлягає сплаті за договором довічного утримання з урахуванням, в тому числі індексу інфляції, та проведено виплату за серпень 2015 року у розмірі 2 500 грн., при тому, що будь-яких заяв чи вимог про проведення виплат з урахуванням індексації позивач відповідачу не направляла, а тому підстав вважати п.8 договору порушеним з боку ОСОБА_3 - немає.

Крім того, апелянт як на підставу задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання також посилався на ст. 652 ЦК України.

Разом з тим, апеляційна інстанція не знаходить підстав для застосування вказаної статті до даних правовідносин, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.652 ЦК України, на підставі якої пред'явлено даний позов, передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Частиною 2 ст.652 ЦК України встановлено, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Проте, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, наявність яких позивачем не доведена та не було встановлено в судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-167цс13 від 19 лютого 2014 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог ОСОБА_1, оскільки при укладенні договору вона була ознайомлена з його умовами, не заперечувала проти них та проти підписання, погодилася на його укладення саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного позивачем суду не надано.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді