Номер провадження: 22-ц/785/4995/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа служба у справах дітей Одеської міської ради про зобовязання повернути дітей до держави Ізраїль,-

встановила:

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він з 03.03.2007 року перебував у шлюбі з відповідачкою. Від сумісного проживання мають неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В 2007 році їхня сім'я репатріювалася до Ізраїлю, коли доньці виповнилося півтора роки, а син народився в державі Ізраїль.

15.05.2011 року судом по сімейним справам м. Беер-Шева, Ізраїль було визначено місце проживання дітей на території Ізраїля. Вказаним рішенням були закріплені домовленості сторін по сімейному процесу з питання опікунства дітей (далі: «Згода»).

Згодою встановлено, що сторони продовжують проживати під одним дахом у спільному домі в м. Арад та спільне виховують неповнолітніх дітей, що місцем проживання неповнолітніх буде Ізраїль, якщо в майбутньому не буде домовлено по іншому. Також домовлено, що всі рішення по вихованню дітей прийматимуться відповідно до спільної угоди, що батьки виховуватимуть у дітей любов та пошану до батька і матері та співпрацюватимуть між собою. З приводу виїзду неповнолітніх з країни відповідно до статті 15 Згоди встановлено, що «Сторони погоджуються, що діти ростимуть та виховуватимуться в Ізраїлі та їхнє вивезення з Ізраїлю без попередньої письмової згоди подружжя заборонено. Сторони погоджуються, що рішення на виїзд з Ізраїлю, видане судом для неповнолітніх, залишається дійсним до іншого судового рішення або до досягнення неповнолітніми 18 років».

Позивач зазначив, що 28 червня 2012 року відповідачка разом з дітьми з його згоди покинула Ізраїль, сказавши, що хоче відвідати своїх батьків в Україні та повернутися, однак своєї обіцянки не виконала і до держави Ізраїль не повернулася. В подальшому позивачу стало відомо, що відповідачка покинула батьківський будинок та переїхала до іншого житла та незаконно утримує дітей на території України, влаштувавши їх до українських дитячих садків, незважаючи на те, що мова для них є іноземною.

20 травня 2013 року, за відсутністю сторін, судом по сімейним справам м. Беер-Шева ОСОБА_7 Ізраїль по справі за позовом ОСОБА_8 до відповідача ОСОБА_9, неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (далі «неповнолітні») ухвалено рішення, яким визнано:

1. місце проживання неповнолітніх є м. Арад Держави Ізраїль;

2. до виїзду неповнолітніх з Ізраїлю, 28 червня 2012 року, вони знаходилися під спільною опікою позивача та відповідачки;

3. неповернення неповнолітніх до Ізраїлю без згоди батька суперечить ізраїльському закону та є порушенням опікунських прав позивача;

4. неповернення неповнолітніх до Ізраїлю зроблено протизаконним способом, відповідно до статті 3 Гаазької конвенції.

Посилаючись на вищевикладене, позивач, керуючись ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка в України набула чинності з 1 вересня 2007 року, просив зобовязати відповідачку повернути малолітніх дітей громадян держави Ізраїлю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, до їх постійного місця проживання за адресою: держава Ізраїль, м. Арад, 89049, вул. Інбалім, 83 та передати їх батьку позивачу у справі.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі наявних в матеріалах доказів, повернення дітей до Ізраїлю створить ризик завдання їм фізичної чи психічної шкоди. Крім того, не повернення дитини до Ізраїлю не обмежує батьківських прав позивача. Відповідачка спроможна матеріально забезпечувати виховання та розвиток дітей, відсутні якісь серйозні ризики завдання шкоди дітям на Україні, на яких наполягав представник позивача.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 03 березня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 був зареєстрований шлюб у Другому відділі реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси.

25.11.2005 року у сторін народилась донька ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії 1-ЖД № 031400, актовий запис № 119 (а.с.74, т.1).

У 2007 році ОСОБА_3, ОСОБА_9 та їхня донька ОСОБА_5 виїхали до Ізраїлю, де у сторін 30 квітня 2009 року народився син ОСОБА_12 ОСОБА_9 та отримав свідоцтво про народження 22 грудня 2009 року, де у графах національність та віросповідання відсутні дані.

Пізніше, за згодою батьків, ОСОБА_12 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, був зареєстрований громадянином України у Посольстві України в ОСОБА_7 Ізраїль, про що свідчить Довідка про реєстрацію особи громадянином України № 532/83 від 25.03.2010 року, посвідчена послом України в Ізраїлі ОСОБА_13 (а.с.73, т.1).

У звязку з конфліктами у сімї між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 у сімейному суді м. Беер-Шева ОСОБА_7 Ізраїль була укладена Угода про встановлення місце проживання та сумісної опіки над неповнолітніми, а також судом встановлена заборона на виїзд дітей з Ізраїлю.

28 червня 2012 року відповідачка, за згодою позивача та з дозволу суду, наданого рішеннями сімейного суду м. Беер-Шева ОСОБА_7 Ізраїль за справою № 53605-02-11 від 18 грудня 2011 року, з дітьми виїхали в Україну до своїх батьків у м. Одесу та до Ізраїлю не повернулась до теперішнього часу.

В 2013 році ОСОБА_3 звернувся до сімейного суду м. Беер-Шева ОСОБА_7 Ізраїль з позовом проти ОСОБА_9 про видачу рішення, заснованого на статті 15 Закону Гаазької конвенції (повернення викрадених дітей) 1991 року, про визнання неповернення неповнолітніх до Ізраїлю протизаконним.

20 травня 2013 року на підставі заяви позивача з додатками Ізраїльським судом за відсутністю сторін ухвалено рішення, яким встановлено, що:

1. місце проживання неповнолітніх є місто ОСОБА_7 Ізраїль;

2. до виїзду неповнолітніх з Ізраїлю, 28 червня 2012 року, вони знаходилися під спільною опікою позивача та відповідачки;

3. неповернення неповнолітніх до Ізраїлю без згоди батька суперечить ізраїльському закону та є порушенням опікунських прав позивача;

4. неповернення неповнолітніх до Ізраїлю зроблено протизаконним способом, відповідно до статті 3 Гаазької конвенції.

Україна приєдналася до Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року) Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV, яка набула чинності для України з 01 вересня 2006 року.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 зазначеного Закону чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до ст. 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, повязані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Згідно статті 14 Конвенції 1980 року, встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які б застосовувалися б у такому випадку.

Згідно зі статтею 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Тобто, як правильно зазначив суд першої інстанції, для визнання переміщення дитини незаконним необхідно наявність одночасно двох обставин: порушення прав на піклування та ефективність здійснення такого піклування тим, чиї права порушені на момент переміщення або утримання.

Крім того, статтею 12 Конвенції передбачено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органи тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобовязаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування; або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Як було встановлено судом, що з початку мешкання неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_12 із матірю ОСОБА_9 на території України до звернення ОСОБА_3 до судової установи минуло понад 15 місяців (більше одного року). Тобто на даний момент діти проживають на території України мешкають більш ніж 2,5 роки.

З довідки Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок № 69» від 14.05.2014 року вбачається, що неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, відвідує установу з 28.08.2012 року по теперішній час (а.с.159, т.1)

Згідно довідки Одеської спеціалізованої школи № 121 І-ІІІ ступенів з поглибленим вивчанням іноземних мов Одеської міської ради Одеської області від 15.05.2014 року за № 78 неповнолітня ОСОБА_5 дійсно навчається у ОСШ № 121 Приморського району м. Одеси в 2-А класі (а.с.160, т.1).

Також в матеріалах справи є довідка Одеської спеціалізованої школи № 121 І-ІІІ ступенів з поглибленим вивчанням іноземних мов Одеської міської ради Одеської області від 26.12.2013 року за № 284 про те, що ОСОБА_5 дійсно навчається в Одеській спеціалізованій школі №121 І-ІІІ ступенів з поглибленим вивчанням іноземних мов Одеської міської ради Одеської області з 01.09.2012 року по теперішній час (а.с.24, т.1).

Тобто діти відвідують заняття, приймають участь у шкільних гуртках та додаткові спортивні заняття, забезпечені всім необхідним в установах навчання та у побуті.

Відповідно до характеристики, що складена директором департаменту культури та туризму Одеської міської ради, мати ОСОБА_9 характеризується позитивно (а.с.161-162, т.1).

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи містить довідка Управління інформаційної-аналітичного забезпечення ГУ МВС України в Одеській області № 13/1421 від 15.05.2014 року стосовно громадянина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, про те, що його оголошено у розшук, та він переховується від суду по кримінальному провадженню № (а.с.75-76, т.1).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, представником позивача не надано жодного доказу про піклування ОСОБА_3 про дітей.

Крім того, Служба у справах дітей Одеської міської ради надала висновок органу опіки та піклування про розгляд питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_12 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, у справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_3, за участю прокуратури Малиновського району м. Одеси в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, яка зараз знаходиться в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси.

Також колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні дані про намагання ОСОБА_3 піклуватися та відвідувати своїх дітей на протязі 33 місяців їх мешкання на території України.

Згідно «Висновку спеціаліста» по соціальній роботі Одеського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Одеської міської ради № Т-185 та № Т-185/1 від 15.12.2014 року ОСОБА_14, який був опитаний у судовому засіданні (що до речі необґрунтовано спростовує апелянт), аргументував свої висновки та рекомендації так: «В цілому психологічний клімат у родині позитивний та сприймається дитиною, як комфортний. Діти являються соціально адаптовані до проживання в України. Переїзд до іншої країни може негативно вплинути на психоемоційний стан дітей» (а.с.164-170, т.1).

На підставі звернення відповідачки до Служби у справах дітей Одеської міської ради, орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради служби направив до суду висновок № 0562/01-20 від 15.02.2013 року, де на підставі наданих документів та згідно ст. 19, ч. 1 п. 2, ст. 164, ст. 165 СК України, протоколу засідання ради опіки та піклування від 13.02.2013 року за № 3 орган опіки та піклування районної адміністрації вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_10.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 17 липня 2014 року про витребування доказів було витребувано у компетентного суду ОСОБА_7 Ізраїль відомості про те, чи дійсно було скасовано рішення сімейного суду м. Беер-Шева ОСОБА_7 Ізраїль від 20 травня 2013 року, а також витребувано належним чином завірену копію цього рішення та копію вердикту про закріплення домовленості сторін по родинному процесу 53605-02-11 від 15.05.2011 року з питання опікунства дітей, який був поданий позивачем ОСОБА_8 проти відповідачки ОСОБА_10 (а.с.124-125, т.1). Але відповіді не надійшло.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачка не вчиняє незаконне утримування дитини в Україні, в розумінні ст.ст. 3 і 5 Конвенції 1980 року.

Діючи у такий спосіб, відповідачка не порушує права опіки позивача на піклування про дітей, передбачені рішенням сімейного суду м. Беер-Шева, відповідно до статті 5 Конвенції, що зобов'язує державу Україну згідно ст. 2 цієї Конвенції вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини до держави постійного місця проживання дитини.

ОСОБА_9 відмовляється добровільно повернути дітей під юрисдикцію Ізраїлю, мотивуючи свою відмову тим, що позивач ніколи не піклувався про дітей. Поряд з цим стороною відповідачки надано суду докази щодо оскарження рішень ізраїльських судів та про виїзд позивача з території Ізраїлю назавжди.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявні всі умови, визначені у статті 13 Конвенції 1980 року, за яких ОСОБА_7, на територію якої переміщена та утримується дитина, не зобовязана повернути дитину в державу її постійного проживання.

Колегія суддів звертає увагу, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив виключно з інтересів та прав дітей, оскільки як вже було зазначено, діти являються соціально адаптовані до проживання в України та переїзд до іншої країни може негативно вплинути на психоемоційний стан дітей.

Доказів наявності підстав для прийняття рішення про повернення дітей позивачем відповідно до ст. 60 і 61 ЦПК України суду не надано.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що представником позивача не було надано жодного доказу того, що позивач має достатній дохід для забезпечення потреб своєї сімї, а саме має змогу надавати належний рівень розвитку для дітей, медичне обслуговування та фінансову стабільність, а також, що він дійсно мешкає у країні, куди намагається повернути дітей.

Крім того, представником позивача у судовому засіданні не було надане рішення від 20.05.2014 року Мирового суду м. Беер-Шева Ізраїлю про анулювання справи № 62376-05-13, яким встановлено, що ОСОБА_3 (ОСОБА_8) у травні 2014 року покинув країну Ізраїль назавжди.

Також представником позивача було зазначено, що позивач має бізнес в інших країнах, часто знаходиться у відрядженнях, в том числі і в країнах Латинської Америки, що підтверджує відсутність можливості піклуватися про дітей належним чином, також він не зміг підтвердити факт постійного проживання ОСОБА_3 у даний час за вказаною у заяві адресою в Ізраїлі.

З акту обстеження житлово-побутових умов проживання, за адресою АДРЕСА_1, де мешкають відповідачка з дітьми, вбачається, що діти забезпечені всім необхіднім. Крім того, у висновку комісії зазначено про доцільність проживання дітей разом з матірю (а.с.163, т.1). Тобто відповідачка забезпечила дітей належними умовами проживання та піклуванням із свого боку, що свідчить про належне виконання ОСОБА_9 обов'язків матері.

Аналізуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачка ОСОБА_9 спроможна матеріально забезпечувати виховання та розвиток дітей. Посилання представника позивача на ризики завдання шкоди дітям на Україні є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Крім того, зазначене рішення не обмежує батьківських прав позивача, та ніщо не перешкоджає позивачу вирушити до України, супроводжуючи дітей і продовжуючи з ними спілкування, для розв'язання спору про батьківське піклування в установленому законодавством порядку.

Колегія суддів вважає, що повернення малолітніх дітей до Ізраїлю може створити їм нестерпну обстановку в іншій країні, з огляду на потреби забезпечення їх найвищих інтересів, що полягають, серед іншого, в необхідності забезпечити дітям такі умови розвитку, за яких діти можуть у майбутньому самостійно реалізувати свої права на само ідентифікацію мовну, етнічну, за кровним спорідненням тощо, чому навпаки суперечать односторонні дії позивача, які реально загрожують звуженню кругозору дитини через суттєве обмеження спілкування дітей тільки у межах однієї країни Ізраїль, де для дітей існувала заборона виїзду.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених ст. 13 Конвенції 1980 року підстав для відмови у поверненні дітей.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

У преамбулі Конвенції ООН про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Крім того, згідно із ст. ст. 11 і 14 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своїх дітей.

Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно статей 5 і 18 Конвенції про права дитини Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що усі зазначені обставини судом першої інстанції при ухвалені рішення були враховані, суд надав належну оцінку доказам та ухвалив законне, обґрунтоване рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст.ст. 10, 27, 60 ЦПК України сторони, які приймають участь у справі користуються рівними правами відносно надання доказів, їх дослідження та доведення до суду їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_15

ОСОБА_16

ОСОБА_2