Справа № 740/3283/15 Провадження № 22-ц/795/2057/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Хандога В. М. Доповідач - Боброва І. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіБобрової І.О.,
суддів:Вінгаль В.М., Острянського В.І.,
при секретарі:Зіньковець О.О.,
за участю:позивача ОСОБА_5, її представника - адвоката Васюка Д.Г., відповідача ОСОБА_7, його представника - адвоката ОСОБА_8, третьої особи ОСОБА_9, представника третьої особи КП «Служба Єдиного Замовника» - Музиченко М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, Комунальне підприємство «Служба Єдиного Замовника»,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, відмовивши йому у визнанні причин відсутності у зазначеній квартирі понад шість місяців з 1989 року по липень 2013 року поважними.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим. Так, апелянт вказує на те, що суд безпідставно віднісся критично до показів свідків з боку відповідача. Також зазначає, що до 2002 року включно він повністю сплачував всі комунальні послуги за квартиру. З 1989 рік по 1991 рік він проживав в дачному будинку, поки його не передали у власність позивача за рішенням суду. Судом не враховано розїздний характер роботи відповідача і поважність причин його відсутності у спірній квартирі на думку апелянта. Судом безпідставно не взято до уваги ту обставину, що за ОСОБА_14 він почав доглядати з 2004 року періодично, з 2007 року постійно, а не з липня 2013 року. За таких обставин апелянт вважає своє не проживання в спірній квартирі з поважних причин про що подав відповідну заяву до суду і яку суд відхилив.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, при цьому апелянт пояснив, що після розірвання шлюбу з позивачем в 1989 році він добровільно виїхав зі спірної квартири, спочатку жив на дачі, а після присудження дачі за рішенням суду, почав жити у ОСОБА_15 Останню він знав з 1995 року. Познайомився з нею в лікарні. В спірну квартиру повернутися не мав змоги, оскільки там дві кімнати, одну з яких займала сім»я сина, а іншу позивач. За ключами від спірної квартири до позивача не звертався. Комунальні платежі сплачував до 2002 року.

Позивач та її представник просили відмовити в задоволенні скарги, подавши письмові заперечення. Позивач пояснила, що після розірвання шлюбу в 1989 році вона вийшла змаж і переїхала жити до нового чоловіка. Відповідач також виїхав зі спірної квартири, забравши свої речі, а також деякі меблі. Речі відповідач перевіз до нової дружини ОСОБА_16, з якою до цього часу проживає у цивільному шлюбі. В 2002 році вона повернулася до спірної квартири і до цього часу в ній проживає, повністю оплачуючи комунальні послуги. Відповідач жодного разу не намагався повернутися жити в спірну квартиру, хоча вона особисто не раз йому пропонувала.

Третя особа ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, пояснивши, що вона є невісткою сторін. В 1989 році, коли зі спірної квартири виїхали позивач та відповідач, вони з чоловіком та двома дітьми поселилися в квартирі. Не раз відвідували ОСОБА_7 в квартирі ОСОБА_16, яку відповідач представляв їм як дружину. Після 2002 року, коли свекруха повернулася до спірної квартири, вони вийняли інше житло і виїхали. Відповідач до спірної квартири повернутися ніколи не намагався.

Представник третьої особи КП «Служба Єдиного Замовника» проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Треті особи ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судове засідання не з»явилися, в своїх письмових заявах з вимогами позивача повністю погодилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд керувався положеннями статтей 71, 72 ЖК України та виходив з того, що позивачем доведено факт не проживання відповідача в спірній квартирі з 1989 року по липень 2013 року понад 6 місяців без поважних причин.

Апеляційний суд повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Судом по справі встановлено, що на балансі КП «Служба Єдиного Замовника» знаходиться будинок АДРЕСА_1.

В зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 - позивач, ОСОБА_7 - відповідач по справі, син ОСОБА_11, невістка ОСОБА_9, онуки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с.11). Фактично проживає одна позивач.

Спірна квартира є неприватизованою, особові рахунки у комунальних службах відкриті на позивача ОСОБА_5, що підтверджується відповідними довідками на а.с. 32-36, 64-67.

Відповідно до довідок про обстеження квартири КП «Служба Єдиного Замовника» від 21.11.2012 року, від 03.10.2013 року, від 27.10.2014 року та від 14.05.2015 року (а.с.7-10) в спірній квартирі зареєстрований, але не проживає ОСОБА_7 Останньою довідкою від 17.08.2015 року підтверджується факт не проживання ОСОБА_7 в спірній квартирі з 1989 року.

Також судом достовірно було встановлено і не заперечувалося самим відповідачем у справі ОСОБА_7, про те, що останній дійсно виїхав із спірної квартири з 1989 року. Відповідно до пояснень відповідача, він виїхав через те, що після розлучення не міг проживати в спірній квартирі із-за відсутності умов, а також через те, що був зайнятий доглядом за ОСОБА_14 і вважає, що суд повинен визнати обставини його відсутності в квартирі понад 6-ть місяців поважними.

Згідно вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в результаті відсутності цієї особи довше встановленого терміну проводиться у судовому порядку.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз»яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім»ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з»ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Доводи відповідача щодо поважності причин його відсутності в спірній квартирі були в повному обсязі перевірені судом першої інстанції. Судом був зроблений вірний висновок щодо поважних причин його відсутності в спірній квартирі з 16.07.2013 року, коли ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2, була встановлена І група інвалідності, а ОСОБА_7 розпочав надавати їй соціальні послуги та отримувати відповідну компенсацію, про що свідчать довідки та акти на а.с.38, 39, 40, 41, 42, 53 та 54.

Посилання апелянта на показання свідків та довіку Амбулаторії сімейної медицини № 3 від 14.08.2015 року № 15 суд до уваги не приймає. Аналіз показань свідків був наданий судом першої інстанції, щодо довідки № 15 від 14.08.2015 року, то вона свідчить лише про потребу ОСОБА_14 у догляді, проте не свідчить про потребу у постійній сторонній допомозі та надання цієї допомоги відповідачем.

Як було встановлено судом, ОСОБА_14 має двох дочок, які в силу ст.ст.202-206 СК України мають надавати допомогу непрацездатним батькам.

Доводи апелянта, що обидві дочки ОСОБА_14 є інвалідами 2 та 3 групи, що унеможливлювало догляд за хворою матір»ю, спростовує сам апелянт, вказуючи, що вони здійснювали догляд за своїми онуками, проживаючи у своїх дітей за межами м.Ніжин.

Враховуючи те, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача, щодо відсутності поважних причин не проживання ОСОБА_7 у спірній квартирі, а відповідачем не надано ґрунтовних доказів на спростування доводів позовної заяви, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позову та законно задовольнив його.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: