Справа № 2-5886/11
РІШЕННЯ

іменем України

„24 квітня 2012 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

при секретареві - Коньковій А.О.,

за участі позивача ОСОБА_1,

за участі представника позивача ОСОБА_2,

за участі відповідача ОСОБА_3,

за участі представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є співвласницею 1/4 частини квартири, яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Білостоцького, б. 86, кв. 7, яка належить на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого 14.12.2007 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5. (реєстровий № 3856). Разом із позивачем співвласниками квартири є її батько - ОСОБА_6, якому ? частина квартири належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Бюро приватизації Дніпропетровського стрілочного заводу 22.03.1994 року, та ? частина квартири належить на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.03.2009 року державним нотаріусом четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, а разом йому належить ? частини, та молодший брат позивача - ОСОБА_3, якому ? частина квартири належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Бюро приватизації Дніпропетровського стрілочного заводу 22.03.1994 р.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, в даній квартирі зареєстровано місце проживання батька позивача та двох доньок позивача - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_3 тривалий час проживав окремо, а з січня 2011 р. знову вселився у квартиру разом зі своєю співмешканкою - ОСОБА_10, після чого спільне проживання з ним стало неможливим через те, що він веде аморальний спосіб життя.

З того часу, як мій брат вселився зі своєю співмешканкою до Квартири, спільне проживання з ним стало не можливим. Майже понад два роки і до цього часу мій брат офіційно ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртним, приймає наркотичні речовини, внаслідок чого він втрачає самоконтроль над собою та наносить матеріальну та моральну шкоду майну позивача, спричинює дебош в квартирі, постійно свариться з батьком, вживаючи при цьому нецензурні слова, постійно погрожує фізичною розправою членам сімї, при собі має травматичну та холодну зброю (мисливський ніж), постійно курить в квартирі, краде та знищує майно позивача, майно батька та доньок позивача.

Своєю грубою поведінкою (постійними сварками та постійним палінням в квартирі) відповідач завдає значної шкоди здоровю позивачу, її дітям та батьку, що виражається у душевних, фізичних (головні болі та неможливість нормально дихати) та моральних стражданнях; батько через постійні хвилювання та стрес змушений пити заспокійливі засоби для нормалізації кровяного тиску.

Предмет позову становить вимога про стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн. та на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 4 000,00 грн.

У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов.

Відповідач позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, посилався на недоведеність вимог позивача, виходячи з тих підстав, які заявлені позивачем при зверненні до суду.

Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, сторони в даній справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (по ? частки у кожного); 2/4 частини даної квартири належать ОСОБА_6, який доводиться батьком позивачу та відповідачу.

Постановою УІМ АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 25.12.2010 р. було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ч. 1 ст. 129 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК України за заявою ОСОБА_1 (позивач в даній справі) про притягнення до відповідальності її брата ОСОБА_3

Згідно з даною постановою було встановлено, що на протязі тривалого часу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склалися особисті нелюбі стосунки на ґрунті розподілу майна; ОСОБА_3 пояснив, що погрози на адресу сестри він не виказує, та ході дослідчої перевірки із ОСОБА_3 була проведена бесіда профілактичного характеру та винесено попередження про неприпустимість протиправних дій.

Постанова ОСОБА_1 оскаржена не була.

Постановою УІМ АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 31.05.2011 р. було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ч. 1 ст. 129 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК України за заявою ОСОБА_1 (позивач в даній справі) про притягнення до відповідальності її брата ОСОБА_3

Постанова ОСОБА_1 оскаржена не була.

Разом з тим, постановою УІМ АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 06.06.2011 р. було відмовлено в порушенні кримінальної справи за ч. 1 ст. 194 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК України за заявою ОСОБА_1 (позивач в даній справі) про притягнення до відповідальності її брата ОСОБА_3 Згідно з цією постановою було встановлено, що 27.05.2011 р. близько 20.00 год. ОСОБА_3 пошкодив пральну машину гр. ОСОБА_11 за адресою вул. Білостоцького, 86/7. Загальна суми збитку становитиме приблизно 4 000,00 грн. В порушенні кримінальної справи було відмовлено через те, що сума спричиненого збитку для порушення кримінальної справи по ч. 1 ст. 194 КК України повинна перевищувати 26 200,00 грн., тому в діях невідомої особи відсутній склад передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України злочину.

Постанова ОСОБА_1 також оскаржена не була.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу.

Отже, виходячи зі змісту приписів чинного ЦК України, саме на кредитора (позивача) покладається тягар доказування розміру збитків, утім, позивач, пояснюючи про спричинення йому відповідачем матеріальної шкоди в розмірі 4 000,00 грн. (пошкодження пральної машини), не надав доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження розміру шкоди та особи, яка її завдала, у звязку з чим для суду вбачалися би підстави для покладення на відповідача обовязку по її відшкодуванню (ст.ст. 1166, 1167 ЦК України).

Пояснення позивача спростовуються пояснення відповідача, інших доказів суду надано не було, тому оскільки суд, розглядаючи справу в порядку позовного провадження, позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи та джерела отримання доказів вичерпані, відмовляє в задоволенні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди.

Щодо вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з того, що за ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Положення частини першої статті 23 ЦК України, згідно з якою особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, не можна розуміти таким чином, що особа має право на відшкодування моральної шкоди в будь-якому випадку, коли її права порушуються, оскільки ЦК України містить численні норми, якими передбачаються випадки, у яких допускається відшкодування моральної шкоди.

Отже, моральна шкода підлягає відшкодуванню лише у випадках, встановлених законом.

Такі випадки встановлені ст. 23 ЦК України, згідно з якою моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, оскільки випадки, передбачені законом, за наявності який підлягає відшкодуванню моральна шкода, в даній справі судом не встановлені, суд відмовляє в задоволенні даної вимоги позову.

Судові витрати, віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В.Спаї