Номер провадження: 22-ц/785/3647/15
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі - Колмакові В.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 і ПАТ "Дельта Банк" на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2015р. по справі за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

04 серпня 2014року через пошту представник ПАТ "Дельта Банк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач вказав, що 15 лютого 2007р. між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №6-47/ПК-02/07, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 44000доларів США під 12,5% річних на строк з 15 лютого 2007р. по 14 лютого 2027р. для придбання нерухомості.

Вказаний кредитний договір був забезпечений порукою відповідно до укладеного договору поруки від 15 лютого 2007р. між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_3

30 червня 2010р. між ТОВ "Укрпромбанк", АТ "Дельта Банк" та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ "Укрпромбанку" на користь АТ "Дельта Банку", згідно якого АТ "Дельта Банк" набув права вимоги по кредитному договору №6-47/ПК-02/07 від 15 лютого 2007р.

Відповідач ОСОБА_2 не виконала прийняті на себе зобов'язання по кредитному договору, внаслідок чого у неї виникла перед Банком заборгованість у розмірі 373484грн.66коп., з яких тіло кредиту складає - 347853грн.52коп.; відсотки в сумі - 24510грн.50коп.; комісія за ведення кредиту - 1120грн.65коп., які представник позивача просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку та судові витрати (а.с.2-5,41).

Відповідачі позов не визнали.

Відповідач ОСОБА_2 послалась на те, що Банком не було надано доказів заміни кредитора за кредитним договором, який було укладено 15 лютого 2007р. між відповідачами та Банком, та ПАТ "Дельта Банк" не повідомив відповідачів про заміну кредитора в зобов'язані, що створило перешкоди для відповідачів у виконанні взятих ними зобов'язань. Банк не надав належних доказів, що підтверджують факт наявності заборгованості та суму заборгованості.

Відповідач ОСОБА_3 послався на те, що договір поруки від 15 лютого 2007р. є припиненим згідно ч.4 ст. 559 ЦК України, оскільки Банк на протязі шести, місяців з дня настання основаного зобов'язання, не пред'явив вимоги до поручителя.

Рішенням суду від 02 лютого 2015р. позов ПАТ "Дельта Банк" задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором в розмірі 347853грн.52коп., відсотки за користування кредитом в розмірі 24510грн.50коп., комісію за ведення кредиту в розмірі 1120грн. 65коп., судові витрати в розмірі 3654 гривень.

В частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 у задоволені позову відмовлено (а.с.126-127).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволені позову, а в частині відмови стягнення заборгованості з ОСОБА_3 рішення суду залишити без змін. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, оскільки судом не враховано, що позивач в порушенні укладеного кредитного договору не уклад з відповідачем додаткових договорів, не повідомив його в установлений договором спосіб про зміну умов договору стосовно реквізитів для сплати коштів та не надав суду доказів про належне сповіщення відповідача про заміну кредитора у зобов'язанні (а.с.131-134).

В апеляційній скарзі ПАТ "Дельта Банк" просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог банку у повному обсязі, при цьому апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не врахував, що відповідно до п.1.3. кредитного договору встановлена дата повернення кредиту - 14 лютого 2027р., а отже у розумінні ч. 4 ст.559 ЦК України строк висування вимог до поручителя не сплинув (а.с.141-143).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, представника відповідачів, представника Банку, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга Банку підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2, суд виходив з того, що зобов'язання мають виконуватись належним чином, поважав позов в цій частині обґрунтованим та доведеним.

З вказаним висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується.

Відмовивши у задоволені позову банку в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який настав після несплати ОСОБА_2 чергового платежу у вересні 2013р., не пред'явив протягом шести місяців вимоги до поручителя ОСОБА_3 про виконання зобов'язання.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про відмову у задоволені позову про стягнення заборгованості за кредитним договором також і з ОСОБА_3 з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли між сторонами.

15 лютого 2007р. між ТОВ "Український промисловий банк" та ОСОБА_2 (після укладання шлюбу ОСОБА_2) був укладений кредитний договір за №6-47/ПК-02/07, згідно умов якого остання отримала грошові кошти в розмірі 44000 доларів США під 12,5 % річних, строком користування до 14.02.2027р. (а.с.6-12). Зазначений договір сторони підписали. Кредитні кошти в загальній сумі 44000доларів США ОСОБА_2 отримала, що підтверджується заявкою на видачу готівки від 19 лютого 2007р. (а.с.13). Таким чином, Банк виконав умови кредитного договору належним чином, надавши ОСОБА_2 кредит у сумі 44000 доларів США.

15 лютого 2007р. між ПАТ "Український промисловий банк", ОСОБА_2 (після укладання шлюбу ОСОБА_2) та ОСОБА_3 було укладено договір поруки за №6-47/ПК-02/07/П, яким встановлена солідарна відповідальність (а.с.14).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути змінено іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення прав вимоги).

За положенням ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

30 червня 2010р. між ТОВ "Український промисловий банк", ПАТ "Дельта Банк" та Національним банком України було укладено договір про передачу Активів та Кредитних зобов'язань, згідно з умовами якого ПАТ "Дельта Банк" отримало право вимоги за кредитним договором №6-47/ПК-02/07 від 15 лютого 2007р. як кредитор.

Пунктом 4.1. цього договору передбачено, що в порядку, обсязі та на умовах визначених договором, ТОВ "Український промисловий банк" відступає ПАТ "Дельта банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком України, ПАТ "Дельта банк" змінює ТОВ "Український промисловий банк", як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно п. 4.2. договору, внаслідок передачі ТОВ "Український промисловий банк" ПАТ "Дельта банк" прав вимоги до боржників, ПАТ "Дельта банк" переходить (відступається) право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитним та забезпечувальними договорами (а.с.65,66-77).

Судовою колегією встановлена технічна помилка в додатку №2 до Договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30 червня 2010р., а саме по батькові боржника зазначено "ОСОБА_2" (а.с.65зворот). Така ж сама помилка і в заявці на видачу готівки від 19.02.2007р. (а.с.13.) Однак, паспортні дані та ідентифікаційний код ОСОБА_2, що зазначені в кредитному договорі від 15.02.2007р., договорі поруки від 15.02.2007р., в заявці на видачу готівки від 19.02.2007р. та додатку за №2 до договору про передачу активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010р., співпадають з даними паспорту та картки фізичної особи - платника податку (а.с.13,65,21,22). Тому це є технічною помилкою.

Згідно довідки ПАТ "Дельта Банк" від 25.06.2014р. загальна заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №6-47/ПК-02/07 станом на 25 червня 2014р. складає - 373484грн.66коп., з яких:

● тіло кредиту - 347853грн.52коп.;

● відсотки - 24510грн.50коп.;

● комісія за ведення кредиту - 1120грн.65коп. (а.с.23).

Судова колегія не приймає до уваги твердження представника ОСОБА_2, що відповідно до вимог ч.2 ст.517 ЦК України ОСОБА_2 має право як боржник не виконувати свого обов'язку перед ПАТ "Дельта Банк", як новим кредитором, у зв'язку з неповідомленням її як боржника про заміну кредитора, та вважає безпідставними доводи апелянта ОСОБА_2 на відсутність доказів щодо заміни кредитора у виниклих спірних відносинах, виходячи з наступного.

З представленої виписки з договору про передачу Активів та кредитних зобов'язань від 30.06.2010р., яка була посвідчена в нотаріальному порядку, ТОВ "Укрпромбанк" передало на користь ПАТ "Дельта Банк" право вимоги за кредитними зобов'язаннями, в тому числі і за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_3 Дана обставина також підтверджується Додатком № 2 до вказаного вище договору (а.с.65,66-77).

Належним чином перевіривши всі обставини справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність у ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за вказаним позовом виключно із посиланням на п. 4.1. договору від 30 червня 2010р. є правильним і законним.

Відповідно до вимог статей 512, 514 ЦК України заміна кредитора передбачена нормами права, яка, з урахуванням вимог ст. 516 ЦК України, здійснюється без згоди боржника.

Так, відповідно до ч. 2 ст.516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про зміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Таким чином, наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов'язання первинному кредитору належним.

При цьому неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора (ст. ст. 516, 613 ЦК України). Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі.

Враховуючи вищевказані норми права, неналежне повідомлення про заміну кредитора тягне наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору. При цьому він не звільняється від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з липня 2010року виконувала свої зобов'язання за кредитним договором вже новому кредитору саме ПАТ "Дельта Банк" (а.с.78,79,80-109).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Так, ч. 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що розрахунки, надані банком до суду першої інстанції є чіткими та зрозумілими, завірені печаткою.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Разом з тим відповідачем ОСОБА_2 не надано розрахунків, які б спростовували розрахунки, надані банківською установою.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 порушила умови кредитного договору в частині щомісячного погашення суми кредиту та процентів в липні 2013р. В наступному ОСОБА_2 частково продовжила повертати грошові кошти, проте фактично припинила їх сплачувати у грудні 2013року.

З наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 01 липня 2013року ОСОБА_2 не мала простроченої заборгованості перед банком (а.с.78).

Згідно умов кредитного договору повернення грошових коштів здійснюється щомісячними частинами в розмірі не менш як 184 долара США по 20 число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання Кредиту (п.2.4 договору).

Оскільки в період з 01липня 2013р. по 31 липня 2013р. ОСОБА_2 до 20 липня 2013р. не сплатила черговий платіж в повному обсязі, а лише в розмірі 57 доларів США, то почала утворюватись прострочена заборгованість, яка станом на 01 серпня 2013р. склала 149,44 доларів США, які ОСОБА_2 внесла в період з 01 вересня 2013р. по 30 вересня 2013р. В наступному частково виконуючи свої обов'язки за кредитним договором ОСОБА_2 не в повному обсязі вносила гроші в рахунок погашення заборгованості, тому прострочена заборгованість продовжувала зростати.

Відповідно до умови п.4.2.2. кредитного договору встановлена черговість спрямування грошових коштів на виконання зобов'язань. Однак, при наявності несвоєчасного та/чи не в повному обсязі виконання відповідачем своїх обов'язків щодо сплати мінімального необхідного платежу та/чи платежів, передбачених цим договором, банк самостійно розподіляє грошові кошти, внесені відповідачем на розподільчий рахунок відповідно до черговості, передбаченої п. 4.2.2. цього договору або іншої черговості, встановленої на розсуд позивача. Пунктом 4.3.7. кредитного договору встановлена можливість банку змінювати черговість платежів.

Таким чином у ОСОБА_2 утворилась прострочена заборгованість перед банком, яку було обґрунтовано стягнуто з ОСОБА_2, та підстав для скасування рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором немає.

Апеляційна скарга ПАТ "Дельта Банк" в частині відмови у задоволені позову про стягнення заборгованості за кредитним договором також і з ОСОБА_3 підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Не ґрунтуються на законі доводи апеляційної скарги ПАТ "Дельта Банк", що у разі застосування частини четвертої статті 559 ЦК України шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя повинен обраховуватись з дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким, на його думку, є визначений кредитним договором строк - 14 лютого 2027р., виходячи з наступного.

Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Як установлено судом, боржник ОСОБА_2, а відтак і поручитель ОСОБА_3 первинно взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 14 лютого 2027року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним в повному розмірі.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014р. у справі №6-20цс14.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, судова колегія, вважає, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як убачається з умов кредитного договору, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 20 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття "пред'явлення вимоги" та "пред'явлення позову", як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014р. у справі 6-53цс14.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 частково сплачувала за користування кредитом щомісячно, але 20 січня 2014року (як за умовами кредитного договору) від ОСОБА_2 не надійшов до банку черговий платіж щодо сплати заборгованості за тілом кредиту, а лише 41долар США було сплачено відсотків (а.с.78,79,80-109).

16 липня 2014року Банк направляв відповідачам по справі досудові вимоги про сплату простроченої заборгованості (а.с.24,25, 26-28).

З позовом до відповідачів банк звернувся до суду 04 серпня 2014року .

Таким чином, зобов'язання за договором поруки від 15 лютого 2007р. не припинилися, і є правові підстави для покладання обов'язку і на ОСОБА_3, як на поручителя, щодо повернення заборгованості по кредитному договору від 15 лютого 2007р.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2015року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ "Дельта Банк" заборгованість за кредитним договором в розмірі 347853грн.52коп., відсотки за користування кредитом в розмірі 24510грн.50коп., комісію за ведення кредиту в розмірі 1120грн. 65коп. Стягнути судові витрати на користь ПАТ "Дельта Банк" з ОСОБА_2 в сумі 1827грн. і з ОСОБА_3 в сумі 1827грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

С.О.Погорєлова