Номер провадження: 22-ц/785/4149/15
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Бабія А.П.

- Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.06.2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 3-4), в якому просила стягнути з відповідачки на її користь борг у сумі 35 968 грн. 50 коп., що в еквіваленті становить 4 500 дол. США по курсу НБУ України.

Свої позовні вимоги позивачка відповідно до позовної заяви обґрунтовувала тим, що 22.01.2007 року між нею та відповідачкою укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідачка отримала від неї 2 000 дол. США, що підтверджено відповідною розпискою. 23.10.2007 року відповідачка позичила у неї ще 2 500 дол. США, що також підтверджено розпискою. Обидві розписки не містили кінцевої дати повернення боргу. Надіслані відповідачці письмові вимоги у лютому та червні 2013 року до позитивних результатів не призвели.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, як зазначено в рішенні суду, позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити, зокрема, пояснила, що борг за договорами позики повернула, і просила застосувати строк позовної давності.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.06.2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 35 968,50 грн., що еквівалентно 4 500,00 доларам США (по курсу Національного Банку України) суми за договорами позики від 22 січня 2007 року та 23 жовтня 2007 року, а також 359,69 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.06.2014 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 10.06.2014 року і закрити провадження у даній справі, посилаючись на те, що вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону.

Позивачкою рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні відповідачка підтримала апеляційну скаргу, позивачка та її представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 22.01.2007 року сторони уклали договір позики, згідно якого позивач передала відповідачці 2 000 доларів США, без зазначення строку повернення коштів, та без застереження щодо вимоги про повернення коштів, про що свідчить розписка від 22.01.2007 року від імені відповідача, завірена суддею копія якої зберігається в матеріалах справи (а. с. 6).

23.10.2007 року сторони уклали договір позики, згідно якого позивач передала відповідачці 2 500 доларів США, без зазначення строку повернення коштів, та без застереження щодо вимоги про повернення коштів, про що свідчить розписка від 23.10.2007 року від імені відповідача, завірена суддею копія якої зберігається в матеріалах справи (а. с. 5).

Таким чином, всього позивач передала відповідачці у позику 4 500 доларів США.

Факт отримання даної суми не заперечувався в судовому засіданні відповідачкою.

В судовому засіданні позивач стверджувала, що відповідач гроші не повернула, а відповідач, навпаки, стверджувала, що гроші повернула, оскільки сплачувала відсотки.

Також, відповідачка просила застовувати строк позовної давності, оскільки в 2009 році позивач просила її повернути хоча б якусь частину грошей, що засвідчено аудіозаписом здійсненого відповідачкою в 2009 році, який був прослуханий в судовому засіданні.

Відповідач стверджувала, що підтвердженням повернення позивачу грошей в сумі 1 000 доларів США, є розписка від 30.09.2006 року від імені ОСОБА_5, за змістом якої остання взяла у ОСОБА_4 у борг 1 000 доларів США.

12.06.2013 року позивач відправила на адресу відповідача лист-вимогу про повернення коштів.

Відповідач не заперечувала, що у вересні- жовтні 2013 року вона отримала цю вимогу.

Таким чином, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини які регулюються ЦК України та виникають з зобов'язального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач на підтвердження боргового зобов'язання надала суду письмовий доказ, що передбачено ст. 64 ЦПК України, в той же час відповідач не спростував ці докази належними письмовими доказами, а саме розпискою про повернення боргу, а тому суд вважав, що відповідач не довела суду факту повернення коштів.

За договором, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом враховано, що оригінали боргових розписок знаходяться у позивача.

Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів повернення грошей позивачу, більш того, в судовому засіданні відповідач підтвердила, що позивач не писала жодних розписок про повернення їй грошових коштів.

Суд зазначив, що відповідно до загального правила на кредитора (позикодавця) покладається обов'язок підтвердити прийняття виконання. Однак, цей обов'язок не перетворює договір позики у двосторонній. Позикодавець, як кредитор, повинен видати позичальнику розписку в отриманні виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ. У разі неможливості повернення боргового документа позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач не повернула позивачці отриманих за договорами позики грошей.

Вирішуючи питання можливості застосування строку позовної давності суд першої інстанції виходив з наступного.

За змістом ст. ст. 256, 257 ЦК України встановлено 3-річний строк, в межах якого особа може звертатися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Згідно змісту боргових розписок, строк повернення боргу не встановлений, в зв'язку із чим, в даному випадку, підлягають застосуванню правила ч. 2 ст. 1049 ЦК України, тобто позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це.

Суд, виходячи з приписів ст. 59 ЦПК України, вважав неналежним та недопустимим доказом роздруківку аудіозапису, в якому, за твердженням відповідачки, в 2009 році позивач вимагала повернути гроші, оскільки з цього запису неможливо ідентифікувати голоси осіб, обставини запису цієї розмови, про повернення яких грошей йдеться в розмові.

Отже, оскільки вимога про повернення коштів позивачем була подана в червні 2013 року, і отримана відповідачем у вересні- жовтні 2013 року, строк позовної давності не може вважатись таким, що пропущений.

За таких обставин, суд першої інстанції задовольнив позов ОСОБА_4 та відповідно до ст. 88 ЦПК України стягнув з відповідачки на користь позивачки судові витрати.

Судова колегія, вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, задовольнивши позов ОСОБА_4

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивачки.

Оскільки, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами було укладено договори позики, на підтвердження укладення яких позивачкою представлено розписки (а. с. 5, 6), відповідно до яких позивачка передала відповідачці 22.01.2007 року 2 000 дол. США, а 23.10.2007 року - 2 500 дол. США., які відповідачка зобов'язалася повернути на вимогу та строк повернення позики в розписках не встановлювався.

Письмову вимогу щодо повернення суми позики позивачкою пред'явлено 19.02.2013 року шляхом надіслання поштою та у такий же спосіб 12.06.2013 року за іншою адресою відповідачки (а. с. 7-14).

В суді першої інстанції відповідачка не заперечувала проти отримання вказаної вимоги восени 2013 року.

Однак, вище вказані кошти за договорами позики відповідачкою позивачці не повернуті. Оригінали боргових розписок знаходяться у позивачки, відповідачкою не надано будь-яких доказів повернення позивачці коштів, такі докази не надані і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції і в частині того, що позивачкою не пропущено строк позовної давності.

Оскільки, відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'яання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Оскільки, строк повернення позики сторонами не встановлювався, то такий строк визначається моментом пред'явлення вимоги ( ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Враховуючи, що позивачкою вимогу про повернення боргу пред'явлено у лютому та червні 2013 року (а. с. 7-14), яку отримано відповідачкою восени 2013 року, а з позовом до суду позивачка звернулася в жовтні 2013 року, то суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що строк позовної давності не пропущено.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Судова колегія враховуючи висновки та мотиви, з яких було скасовано ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14.10.2014 року та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, викладені в ухвалі судом касаційної інстанції від 25.02.2015 року (а. с. 122-123), дослідила як доказ копію носія звукозапису, роздруківку, розмови між сторонами щодо строків повернення боргу, надану відповідачкою і приєднану до матеріалів справи, та встановила наступне.

Відповідно до вказаного звукозапису між сторонами відбулася розмова стосовно повернення грошових коштів. Самого факту та змісту розмови сторони не заперечують.

Проте, із розмови між сторонами на звукозапису не вбачається, що позивачка пред'являла вимогу до відповідачки про повернення саме боргу відповідно до розписок: від 22.01.2007 року - 2 000 дол. США (а. с. 6) та від 23.10.2007 року - 2 500 грн. (а. с. 5), який вона просить стягнути з відповідачки в судовому порядку (еквівалент 35 968,50 грн.). Про пред'явлення такої вимоги в розмові на звукозаписі позивачка заперечила, пояснивши, що розмова мала місце, але не про кошти, які вона позичила відповідачці згідно зазначених розписок, а про сплату відповідачкою відсотків за користування вказаними коштами, які відповідачка сплачувала їй за усною між ними домовленість з 2007 року по 3% на місяць - 135 дол. США кожного місяця та припинила сплату в грудні 2008 року.

Виплату позивачці відсотків у вказаному розмірі з 2007 року та припинення їх виплати у грудні 2008 року у зв'язку з фінансовою кризою, підтвердила в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції і відповідачка, про сплату позивачці відсотків вказує відповідачка і в апеляційній скарзі.

Таким чином, оцінюючи як доказ копію носія звукозапису, роздруківку, розмови між сторонами щодо строків повернення боргу, надану відповідачкою, судова колегія вважає, що згідно цього звукозапису хоча вказана розмова і відбулася між сторонами в період після смерті сестри позивачки, померлої 02.09.2009 року та до смерті її чоловіка, померлого 21.03.2010 року, однак цей звукозапис не доводить, що позивачка пред'являла вимогу до відповідачки про повернення саме боргу відповідно до розписок: від 22.01.2007 року - 2 000 дол. США (а. с. 6) та від 23.10.2007 року - 2 500 грн. (а. с. 5), який вона просить стягнути з відповідачки в судовому порядку (еквівалент 35 968,50 грн.), що вбачається також із письмових пояснень позивачки, ще від 14.10.2014 року на а. с. 73.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що між сторонами не укладався договір позики, судова колегія не приймає до уваги, оскільки ці доводи спростовуються наданими позивачкою та дослідженими судом розписками передачі відповідачці позивачкою коштів (а. с. 5, 6), які підтверджують укладення договорів позики (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо пропуску ОСОБА_4 строку позовної давності, враховуючи вище викладене, положення ч. ч. 1, 5 ст. 261, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, те, що позивачкою вимогу про повернення боргу пред'явлено у лютому та червні 2013 року (а. с. 7-14), яку отримано відповідачкою восени 2013 року, а з позовом до суду позивачка звернулася в жовтні 2013 року, тобто в межах трирічного терміну з моменту коли у позивачки виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'яання та, враховуючи те, що звукозапис телефонної розмови між сторонами, на який посилається відповідачка, не доводить, що позивачка в цій розмові пред'являла вимогу до відповідачки про повернення саме боргу відповідно до розписок: від 22.01.2007 року - 2 000 дол. США (а. с. 6) та від 23.10.2007 року - 2 500 грн. (а. с. 5), який вона просить стягнути з відповідачки в судовому порядку (еквівалент 35 968,50 грн.).

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно повернення відповідачкою боргу позивачці, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи. Оригінали боргових розписок знаходяться у позивачки, відповідачкою не надано будь-яких доказів повернення позивачці коштів, такі докази не надані і суду апеляційної інстанції (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи вище наведене, надані докази, обставини, якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду, а спростовуються доказами по справі.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно відхилити, а рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.06.2014 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.06.2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

А.П. Бабій

В.А. Станкевич