Номер провадження: 22-ц/785/4872/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (ОСОБА_3) на рішення Київського районного суду м. Одеси від 3 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 Турдукеєвича, ОСОБА_7 Байтанаєвича Про визнання фіктивного правочину недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

22.04.2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, по якому просила визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_7 в особі повіреного ОСОБА_6, та ОСОБА_5, про запозичення грошових коштів у розмірі 100000 доларів США з підстав його фіктивності.

В обґрунтування своїх вимог, позивач послалась на те, що за її переконанням вказаний договір позики є фіктивним та не мав жодних реальних наслідків, зокрема на його виконання позикодавцем не були передані зазначені кошти. На її думку такі висновки вбачаються з того, що позивачу не було відомо про таку позику її чоловіка до моменту пред'явлення позикодавцем вимог про стягнення з родини ОСОБА_5 заборгованості за такою розпискою, з того, що позикодавець не звертався за стягненням заборгованості, яка фактично була прострочена на 7 місяців, а заявив свої вимоги в межах цивільного провадження про поділу майна подружжя, та з того, що позикодавець, будучи нерезидентом України не ввозив на її територію грошові кошти у розмірі 100000 доларів США, тому фактично не мав змоги передати позичальнику зазначену суму коштів, оскільки у нього самого їх не було.

Представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували, вказували на те, що питання недійсності договору позики судом вже досліджувалось у інших провадженнях, як судами України так і судовими органами Киргизської республіки. В обґрунтування наведених обставин надали копії відповідних судових рішень. Разом з тим вказували на те, що договір позики, про укладення якого свідчить відповідна розписка є дійсним, та на його виконання передавались грошові кошти, що встановлено зазначеними рішеннями Київського районного суду м. Одеси та апеляційного суду Одеської області, а тому, на думку представників відповідачів підстав для визнання договору позики недійсним через його фіктивність - немає.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

14.04.2015 року ОСОБА_2 (ОСОБА_3) подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлені такі обставини у праві.

ОСОБА_8 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище Керимова) зареєстрували шлюб 11 грудня 2009 року та є громадянами Киргизької республіки.

У 2010 році подружжя переїхали на постійне проживання в Україну в м. Одесу.

10 вересня 2010 року ОСОБА_5, згідно договору купівлі-продажу, придбав квартиру, яка розташована в АДРЕСА_1.

В травні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом про поділ майна подружжя, а саме розподіл зазначеної квартири в рівних частках між нею та чоловіком, визнавши за нею право власності на ? частину квартири.

У червні 2012 року, третя особа у справі ОСОБА_7, звернувся із самостійними вимогами до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення, визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову посилався на те, що 4 листопада 2010 року він надав в борг ОСОБА_9 100000 доларів США із зобовязанням повернути борг до 4 листопада 2011 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 січня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено: розділено подружнє майно та виділено кожному із подружжя по ? частині квартири АДРЕСА_2.

Позов ОСОБА_7 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на його користь по 50000 доларів США; звернуто стягнення на належну їм квартиру та визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру; припинено право власності подружжя на дану квартиру; стягнуто з ОСОБА_7 по 51547 грн. на користь кожного із подружжя в рахунок відшкодування різниці вартості квартири. В решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 грудня 2013 року зазначене рішення Київського районного суду м. Одеси скасовано в частині звернення стягнення на квартиру та визнання права власності на квартиру за ОСОБА_7, припинення права власності подружжя на квартиру, стягнення з ОСОБА_7 на користь кожного з подружжя компенсації у відшкодування різниці вартості квартири та в цій частині у хвалено нове рішення про відмову у задоволенні вимог.

В мотивувальній частині рішення апеляційний суд вважав встановленим факт того, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений договір позики на суму 100000 доларів США, що ОСОБА_5 діяв в інтересах сімї, оскільки отримавши кошти, використав їх на погашення боргу по сплаті за придбану квартиру, на її ремонт та облаштування. Позивачем ( ОСОБА_4 ), всупереч до вимог ст. 60 ЦПК України не надані, а матеріали справи не містять докази придбання, ремонту та облаштування кватири на інші кошти, ніж отримані відповідачем ОСОБА_5 у ОСОБА_7 за договором позики.

Отже, суд апеляційної інстанції вважав доведеним факт укладання між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 договору позики та відповідно законним рішення районного суду в цій частині.

Згідно розписки від 4 листопада 2010 року ОСОБА_5 взів в борг на придбання, ремонт, облаштування квартири у ОСОБА_7 гроші в сумі 100000доларів США, які йому особисто передав в м. Київ його повірений ОСОБА_6. Строк повернення боргу до 4 листопада 2011 року, а в разі неповернення боргу має право нараховувати 3 % процента ( а.с.5).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а статтею 1047 кодексу передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору та його умови може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У позові по даній справі, що розглядається апеляційним судом, позивач ОСОБА_4 ( після розірвання шлюбу ОСОБА_10 ) вважає, що вказаний договір позики є фіктивним та не мав жодних реальних наслідків, зокрема на його виконання позикодавцем не були передані зазначені кошти.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

В порушення наведених вимог процесуального закону позивач не довела належними та допустимими доказами фіктивність оспореного договору позики.

Згідно розяснень Верховного суду України, наданих в Постанові Пленуму Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 в п.24 визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, а також розяснено, що у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Однак, представник позивача доводив суду обґрунтованість позовних вимог відсутністю одночасно необхідної суми позики (100000 доларів США) у ОСОБА_6 - повіреного ОСОБА_7, який власне і надавав необхідні кошти останньому на виконання договору позики.

Районний суд в рішенні від 3 березня 2015 року обґрунтовано посилався на не, що ОСОБА_6 є резидентом України, займається підприємницькою діяльністю, на його карткових рахунках знаходились значні кошти та протягом тривалого часу він здійснював регулярні банківські операції по зарахуванню та зняттю коштів, тому прийшов до правильному висновку про достатність коштів для надання позики.

Також, представник позивача посилався на ту обставину, що квартиру подружжям придбана раніше ніж була складена боргова розписка. Цей довід викладений і в апеляційній скарзі.

Районний суд правильно вважав, посилаючись на практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, що розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладання договору позики. Зазначена в розписці дата вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей.

В районному суді та в апеляційній скарзі представник позивача посилається на відсутність у ОСОБА_6 будь-якого посвідчення повноважень діяти від імені позикодавця, зокрема, надавати позики іншим особам.

Колегія суддів вважає, що наведений факт не впливає на сутність правовідносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, оскільки ОСОБА_5 в розписці вказав, що отримав в борг від ОСОБА_7 гроші в сумі 100000 доларів США, які йому передав його повірений ОСОБА_6.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку для виконання такого доручення про передачу грошей діючим законодавством України не передбачено обовязкової умови - надання ОСОБА_7 на імя ОСОБА_6 спеціального письмового доручення.

Ствердження апелянта, що районним судом було проігноровано письмовий доказ: протокол судового засідання в Октябрьскому районному суді м. Бешкека Киргизької республіки від 14 вересня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 Байтанаєвича, ОСОБА_5 про визнання удаваного правочину недійсним.

З протоколу вбачається, що представник ОСОБА_7 завив про те, що грошові кошти, які були передані ОСОБА_11, ОСОБА_7 не належали і боргова розписка від 4 листопада 2010 року знаходиться у ОСОБА_6, якому зазначені гроші і належали.

Дані ствердження слід вважати помилковими, оскільки предметом розгляду даної справи є правовідносини, які склались між позичальником ОСОБА_11 та позикодавцем ОСОБА_7, тому на останнього і була складена ОСОБА_5 відповідна розписка про наявність боргових зобовязань.

Колегія суддів вважає, що правовідносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 взагалі не є предметом судового спору та на даний час не надані докази існування такого спору, тобто наявність будь-яких грошових вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_12 Більш того, представником ОСОБА_11 суду була копія нотаріально посвідченої угоди від 3 грудня 2014 року, укладеної в м. Бешкек, згідно якої батьки ОСОБА_5: ОСОБА_13 Кабаєвич і ОСОБА_13 Тульгунай Абдурахмановна передали ОСОБА_7 Батанаєвичу суму стягнення за рішенням Київського районного суду м. Одеси в розмірі 50000 доларів США в день укладання цієї угоди ( а.с.84-85).

Одночасно колегія суддів звертає увагу та не, що в порушення наведених вимог процесуального закону позивач не довела належними та допустимими доказами факт існування в їх подружжя необхідних коштів для придбання квартири, тобто факт ввезення на територію України коштів у 2010 році, який має бути доведений відповідними письмовими доказами: митною декларацією про наявність таких коштів, отримання коштів іншим способом на території України тощо.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Право на захист є складовою частиною самого субєктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобовязаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у звязку з чим неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду, не маючи підстав та доведеності для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 (ОСОБА_3) - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 3 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_14

ОСОБА_15

ОСОБА_16

03.06.2015 року м. Одеса