РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.15 року Автозаводським районний судом м. Кременчука Полтавської області у складі:

Головуючого судді - Савічева В.О.

при секретарі Коршак Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавська область про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавська область про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходились в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 березня 2011 року (справа №2-1519/11 р.). Від шлюбу в них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-КЕ № 212769, виданого Автозаводським відділом реєстрації актів громадянського стану Кременчуцького міського управління юстиції. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області по справі № №2-1519/11 р. було не лише розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, але й визначено місце проживання спільної дитини з матірю, ОСОБА_2 В звязку з перешкодами, які чинила відповідач в побаченнях з сином, позивач звернувся до органу опіки та піклування, який і визначив часи побачення. Проте рішення органу опіки та піклування не виконувалось належним чином. Влітку 2012 року відповідач по справі попросила позивача про надання сину дозволу на виїзд за межі України (на територію ОСОБА_4 Федерації) на відпочинок та побачення з ріднею. Але після спливу строку, наданого для відпочинку, син з відповідачем не повернулись на Україну. В єдиній телефонній розмові з відповідачем було повідомлено про те, що вони тепер полишаються жити в Росії, в звязку з тим, що відповідач являється громадянкою ОСОБА_4 Федерації. До цього інциденту неповнолітній син позивача та відповідача навчався в школі, мав свій круг спілкування, зустрічався з батьком та своїми родичами зі сторони батька.

Позивач не знав, де знаходяться відповідач з сином досить тривалий час. Звертався до різних інстанцій, в тому числі і до правоохоронних органів, але жодні з них не могли допомогти встановити конкретне місце перебування дитини. Лише в 2014 році син сам вийшов на зв'язок через соціальні мережі, де він був зареєстрований під чужим прізвищем. Син жалівся на погане ставлення відповідача до нього, погрози та змушування забути всіх, хто залишився на Україні, в тому числі і батька. Він проживав в постійному стресі і боявся самостійно вийти на зв'язок. В грудні 2014 року син зателефонував позивачу через Інтернет, він був весь в синцях і просив забрати його, бо він більше не витримує знущань. Ця ситуація змусила позивача забрати дитину до себе і до даного часу дитина знаходиться за його місцем проживання без згоди матері.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити та визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 з батьком, - ОСОБА_1, оскільки дитина проживає з батьком, який займається вихованням, навчанням, забезпеченням її всім необхідним, мати дитини проживає в іншій державі та не приділяє дитині ніякої уваги. При цьому представник позивача зазначив, що позивач не буде чинити перешкоди для спілкування дитини з матір'ю.

Відповідач, ОСОБА_2 в судові засідання не зявлялась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином.

Представник органу опіки та піклування в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справи без участі представника третьої особи.

Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст. 150 СК України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 162 СК України якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків змінить її місце проживання, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я.

Відповідно до ст. 7 СК України, суд при розгляді таких справ, повинен "максимально можливо враховувати інтереси дитини". Також відповідно до положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. В даній конкретній ситуації зміна місця дитини дуже буде сприяти позитивному впливу на його подальшу долю.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка до 23.11.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області було розірвано.

Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, що народився 26.01.2003 року.

Відповідно до рішення суду було визначено місце проживання ОСОБА_3 з матірю.

З довідок та характеристики, виданих Кременчуцькою спеціалізованою школою-інтернатом №21 вбачається, що дитина являється учнем 6-го класу, вихованням навчанням дитини займається батько. Мати участі у вихованні дитини не бере.

Судом враховано, що батько дитини має належні матеріально-побутові умови, має можливість утримувати дитину. В помешканні для дитини створено належні умови для проживання, навчання, розвитку та відпочинку. Як було досліджено органом опіки та піклування неповнолітня дитина ОСОБА_3 бажає в подальшому проживати разом з батьком.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з батьком підлягають до задоволення, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 161 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Автозаводської районної ради про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга, подана після закінчення строків апеляційного оскарження, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

СУДДЯ: