Номер провадження: 22-ц/785/70/15
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гайворонського С.П., Сегеди С.М.

при секретарі: Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Одеська універсальна товарна біржа "Центр", ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Одеська універсальна товарна біржа "Центр", про визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 та апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року, -

встановила:

05 червня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Одеська універсальна товарна біржа "Центр", ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.12.2001 р. №Н- 1278, укладеного членом Одеської універсальної товарної біржі "Центр" Приватним виробничо-комерційним підприємством "Легенда", з одного боку, та членами Одеської універсальної товарної біржі "Центр" ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з другого боку, про продаж 14/100 часток квартири АДРЕСА_1, зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі "Центр", зареєстрований 10 грудня 2001 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації.

В свою чергу ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою, яку в подальшому було уточнено, в якій просили визнати право власності на 14/100 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зазначивши, що ОСОБА_2 оспорюючи договір купівлі - продажу фактично не визнає право власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 на 14/100 часток квартири АДРЕСА_1, яке виникло на підставі вище зазначеного договору купівлі - продажу. Предмет спірного договору належав продавцю на праві приватної власності у відповідності до договору купівлі - продажу домоволодіння від 04.08.98 року № 1/98 укладеного ПВКП "Легенда" та ВАТ "Кіслородмаш". Зазначений договір було зареєстровано Одеським МБТІ та РОН, 04.08.98 року № 3233, арк. 190, кн. 17 м/с, про що було видано реєстраційне посвідчення від 10 серпня 1998 року. Договір купівлі - продажу було укладено у відповідності до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10 грудня 1991 року № 1957-ХІІ із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 26 січня 1993 року № 2932-ХІІ (ця редакція діяла на момент укладення біржової угоди). ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які були учасниками біржі і тому мали право укласти договір з ПВКП "Легенда". Крім того, угода була зареєстрована КП "МБТІ та РОН" таким чином право власності у покупців виникло так як було зареєстровано у відповідності до чинного на той час законодавства. У відповідності до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Так як ЗУ "Про товарні біржі" в редакції від 26 січня 1993 року № 2932-ХІІ був прийнятий після прийняття Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року то потрібно застосовувати ст. 15 ЗУ "Про товарну біржу" так як ця норма була прийнята пізніше. Таким чином п. 2 ст. 15 ЗУ "Про товарні біржі" було передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню тому і право власності у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникло абсолютно законно так як їхнє право власності виникло на час дії законодавства, яке дозволяло укладення біржових угод без нотаріального посвідчення. Право власності попередніх власників, ані Одеська міська рада, ані ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не оспорювали і не оскаржували.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Одеська універсальна товарна біржа "Центр", ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Одеська універсальна товарна біржа "Центр", про визнання права власності - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду скасувати в частині відмови ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у задоволені зустрічної позовної заяви, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити їхні зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Не погоджуючись з рішенням у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Одеська універсальна товарна біржа "Центр" про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири ОСОБА_5; ОСОБА_6; та ОСОБА_2, принесли апеляційну скаргу, в якій просили рішення суду першої інстанції у цій частині скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явилися, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_4 ОСОБА_7 задоволенню не підлягає; а апеляційна скарга ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, - підлягає задоволенню, і рішення суду зміні з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні первинного та зустрічного позовів, районний суд виходив з того, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу частини квартири сторонами не дотримано нотаріальної форми, а ОСОБА_2 обрав неправильний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки не був учасником угоди, а його батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свого часу не скористались правом на судовий захист як у своїх інтересах так і в інтересах неповнолітнього на той час позивача.

Проте з такими висновками районного суду повністю погодитись не можна, оскільки вони повною мірою не відповідають фактичним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судова колегія погоджується з висновками районного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки ці висновки ґрунтуються на встановлених судом обставинах та відповідають вимогам діючого законодавства.

У частині відмови у задоволенні основного позову, судова колегія вважає, що у цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно до п. п. 9, 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених п. п. 2 і 5 статті 2 цього Закону.

У відповідності до п. 2 Положення "Про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, установ та організацій", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 891 від 6 листопада 1995 року, передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду у тому числі і гуртожитки.

Статтею 65-1 ЖК України та статтею 15 Закону України "Про власність" наймач має переважне право на викуп займаного ним жилого приміщення.

Як встановлено у ході судового розгляду справи, сімейний гуртожиток, розташований за адресою АДРЕСА_1 входив до основних фондів НВО "Кисеньмаш". (а.с. 13, т. 1).

ОСОБА_5 працювала в АП "Кисеньмаш", у зв'язку з чим на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету 1 серпня 1995 року їй та членам її сім'ї - чоловікові ОСОБА_6 та сину ОСОБА_2 була надана квартира № 61 площею 31 кв.м., у якій вони проживали і проживають до теперішнього часу.(а.с. 6 т.1 а.с. 53, 54).

У 1993 році на базі НВО "Кисеньмаш" було створено ОП "Кисеньмаш", яке у подальшому в 1995 році перетворене в ВАТ "Кіслородмаш".

18 липня 1995 року фонд Державного майна і організація орендарів "Кисеньмаш" уклали договір купівлі-продажу державного майна в порядку приватизації. Згідно до акту прийому-передачі від 29 вересня 1995 року Фонд державного майна України передав, а ОП "Кисеньмаш" прийняла викуплену частку цілісного майнового комплексу ОП "Кисеньмаш", у тому числі і гуртожиток по АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконкому Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси гуртожитку присвоєно статус відомчого житлового будинку, за квартирами закріплено номери та зобов'язано ОП "Кисеньмаш" вжити заходів щодо закріплення квартир гуртожитку за мешканцями, які проживають в них на законних підставах.

Всупереч вимогам ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", будинок, у якому знаходиться спірна квартира, на баланс органу місцевого самоврядування не передавався.

Крім того, в порушення ст. 65-1 ЖК України та ст. 15 Закону України "Про власність" позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 попереднім власником будинку не було надано переважне право на викуп займаної ним квартири, хоча вони проживали там на законних підставах.

4 серпня 1998 року ВАТ "Кіслородмаш" продало ПВКП "Легенда" спірний житловий будинок.

14/100 ідеальної частки квартири № 9 у спірному будинку ПВКП "Легенда" 7 грудня 2001 року продало ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

З викладеного вбачається, що ВАТ "Кіслородмаш" не виконав рішення виконавчого комітету, яке згідно до Закону "Про місцеве самоврядування" підлягає обов'язковому виконанню, не закріпив за позивачем та членами його сім'ї спірну квартиру, не зваживши на те, що вони проживали там на законних підставах, не запропонував придбати займану квартиру у порядку приватизації, чим створив умови для позбавлення їх житла, яке вони на законних підставах займали.

На підставі ст. 48 ЦК України в редакції 1963року, який діяв на момент укладення угоди, судова колегія вважає, що договір купівлі-продажу 14/100 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1 укладений між ПВКП "Легенда" та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 7 грудня 2001 року слід визнати недійсним у цій частині, як такий, що не відповідає вимогам закону, зокрема і з підстав недодержання нотаріальної форми договору.

ОСОБА_2 мав право на звернення до суду з таким позовом, оскільки він хоч і не був учасником угоди, її укладенням порушене його право на проживання у спірній жилій квартирі.

Абзацом 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, роз'яснено, що відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права і законні інтереси якої порушені вчиненням правочину.

Згідно до п.3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідності до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись: п. 3 ч. 1 ст. 307; п. п.3, 4 ст. 309; ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_7 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 7 грудня 2001 року, укладений між ПВПК "Легенда" та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в частині купівлі-продажу 14/100 частин квартири АДРЕСА_1

У решті - рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту його проголошення, але може бути оскаржене протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

С.П. Гайворонський

С.М. Сегеда