КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
___________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3956/13-ц
Провадження № 2/520/1259/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.

при секретарі - Мельничуковській К.В., Гарнаженко Н.С., Маценко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

про визнання права на спадщину за законом,

за зустрічним позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_2 та ОСОБА_6

про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності,

за зустрічним позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому з урахуванням уточнень (т.1, а.с. 149-152), просила суд:

визнати, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності, подружжя ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_4, належить кожному по 1/2 частини, а саме квартира АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2 та автомобіль марки Шкода, державний номер НОМЕР_1, 11.08.2007 року випуску;

визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, недійсним;

визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним;

визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1; на ? частину квартири АДРЕСА_2; на ? частину автомобіля марки Шкода, державний номер НОМЕР_1, 11.08.2007 року випуску.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилається на те, що після смерті бабки позивачки - ОСОБА_7 відкрилася спадщина у вигляді ? квартири АДРЕСА_1 та ? квартири АДРЕСА_2.

Позивачка вказує, що вказані квартири були зареєстровані на ім'я її діда ОСОБА_4, однак вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За життя бабки позивачки - ОСОБА_7 питання розподілу майна між подружжям не ставилося, тому позивачка стверджує, що після смерті її бабки ОСОБА_7 спадковим майном є по ? частини у двох вищевказаних квартирах, а також ? частина легкового автомобілю марки Шкода, державний номер НОМЕР_1, 11.08.2007 року випуску, який також зареєстрований на ім'я діда позивачки ОСОБА_4.

ОСОБА_2 зазначає, що для прийняття спадкового майна після смерті своєї матері (бабки позивачки) ОСОБА_7, її батько ОСОБА_8 звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак батько позивачки не встиг оформити право на спадкове майно у зв'язку зі смертю, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Після смерті батька - ОСОБА_8, позивачка також своєчасно звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, при цьому інші спадкоємці першої черги спадкування - дідусь позивачки ОСОБА_4 та мати позивачки - ОСОБА_6 відмовились від спадщини після смерті батька позивачки на її користь.

Коли ОСОБА_2 почала оформлювати спадщину їй стало відомо, що відповідачка ОСОБА_3, яка є рідною сестрою батька позивачки, користуючись тим, що дідусь живе разом з нею, та квартири були зареєстровані на нього, примусила його переоформити на себе та на свою доньку ці дві квартири, на що, як вважає ОСОБА_2, не мала законного права.

ОСОБА_2 стверджує, що відповідачка ОСОБА_3 не визнає права її покійного батька та відповідно права позивачки на ? частину спірного спадкового майна, тому вона вимушена була звернутися до суду із позовом.

Відповідачі позов не визнали.

ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просить суд визнати недійсною її заяву про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7; визнати за нею право власності на 1/6 частину будинку та земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_7, після смерті якої, спадкоємцями були: її чоловік - ОСОБА_4, син ОСОБА_8, та вона - донька ОСОБА_3.

Позивачка за зустрічним позовом вказує, що після смерті її матері - ОСОБА_7, відкрилася спадщина, яка складалась з будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3.

ОСОБА_3 зазначає, що її брат - ОСОБА_8 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а вона з батьком, відповідно, відмовились від прийняття цього конкретного спадку у вигляді будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3.

Так, позивачка за зустрічним позовом вказує, що підписуючи заяву про відмову від спадку, яка відкрилася після смерті матері, вона цілком обґрунтовано вважала, що спадок складається лише із вищезазначених будинку та земельної ділянки, і будь-якого іншого спадкового майна немає.

Проте, після подання ОСОБА_2 позовної заяви про визнання права власності на інше спадкове майно матері, крім вказаного в заяві її брата - ОСОБА_8 про прийняття спадщини, ОСОБА_3 зрозуміла, що підписала заяву про відмову від спадщини після смерті матері помилково.

При підписанні заяви про відмову від спадщини, як вказує ОСОБА_3, її не повідомили, що крім будинку, у матері є інше майно, а нотаріус не попередила, що відмова від спадщини стосується не тільки того майна, на яке подано заяву про прийняття спадщини.

Отже, при складанні правочину про відмову від прийняття спадщини, ОСОБА_3 помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, помилилась щодо природи правочину та своїх прав, не правильно розуміла умови даного правочину і, якщо б знала, що відмова від спадщини стосується не лише будинку, а й іншого майна, вона б її ніколи не підписала.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 вважає, що відмова від спадщини, яка відкрилась після смерті її матері - ОСОБА_7 була підписана нею помилково і підлягає визнанню судом недійсною.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою.

Крім того, ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_6, в якій просить суд:

визнати недійсною його заяву про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7;

визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки, площею 0,10га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3, як на частку в спільній сумісній власності подружжя;

визнати за ним право власності на 1/6 частину будинку та земельної ділянки, площею 0,10га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3, як на частку в спадковому майні ОСОБА_7;

визнати недійсною його заяву про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8;

визнати за ним право власності на 1/12 частину будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3, як на частку в спадковому майні ОСОБА_8;

визнати за ним право власності на 1/4 частину земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_4;

визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_7.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його дружина - ОСОБА_7, після смерті якої, спадкоємцями були: він - її чоловік ОСОБА_4, син ОСОБА_8, та донька - ОСОБА_3.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що після смерті його дружини - ОСОБА_7, відкрилася спадщина, яка складалась з будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3.

ОСОБА_4 зазначає, що його син - ОСОБА_8 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а він з донькою, відповідно, відмовились від прийняття цього конкретного спадку у вигляді будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3.

Так, позивач за зустрічним позовом вказує, що підписуючи заяву про відмову від спадку, яка відкрилася після смерті дружини, він цілком обґрунтовано вважав, що спадок складається лише із вищезазначених будинку та земельної ділянки, і будь-якого іншого спадкового майна немає.

Проте, після подання ОСОБА_2 позовної заяви про визнання права власності на інше спадкове майно дружини, крім вказаного в заяві його сина - ОСОБА_8 про прийняття спадщини, ОСОБА_4 зрозумів, що підписав заяву про відмову від спадщини після смерті дружини помилково.

При підписанні заяви про відмову від спадщини, як вказує ОСОБА_4, його не повідомили, що крім будинку, у дружини є інше майно, а нотаріус не попередила, що відмова від спадщини стосується не тільки того майна, на яке подано заяву про прийняття спадщини.

Отже, при складанні правочину про відмову від прийняття спадщини, ОСОБА_4 помилився щодо обставин, які мають істотне значення, помилився щодо природи правочину та своїх прав, не правильно розумів умови даного правочину і, якщо б знав, що відмова від спадщини стосується не лише будинку, а й іншого майна, він б її ніколи не підписав.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4 вважає, що відмова від спадщини, яка відкрилась після смерті його дружини - ОСОБА_7 була підписана ним помилково і підлягає визнанню судом недійсною.

Крім того, ОСОБА_4 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його син - ОСОБА_8.

Після його смерті, як вказує позивач за зустрічним позовом, відповідачка - ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори заявою про прийняття спадщини у вигляді будинку та земельної ділянки, площею 0,10га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3.

Враховуючи обставини, які викладені вище, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що він також помилково написав заяву про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті його сина - ОСОБА_8.

При цьому, позивач вказує, що він не правильно розумів природу цього правочину, помилявся стосовно своїх прав та визначення складу спадку і, якщо б він знав, що відмова від спадщини стосується не лише будинку, а й іншого майна, він б її ні коли не підписав.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 звернувся до суду з відповідною зустрічною позовною заявою.

У судовому засіданні 04.06.2015року позивачка за первісним позовом - ОСОБА_2 та її представник первісний позов, з урахуванням уточнень, підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити, у задоволенні зустрічних позовів просили відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні 04.06.2015року ОСОБА_3, її представник, який є одночасно представником ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зустрічні позови підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, у задоволенні первісного позову просили відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні 04.06.2015року відповідачка за зустрічним позовом - ОСОБА_6 просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 у повному обсязі.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовів, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 10.01.1961року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, реєстрація якого була здійснена Граденицькою с/радою Одеської області Біляївського району, актовий запис №2 (т. 1 а.с. 8).

Від даного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_8, та ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька - ОСОБА_3, що підтверджується копіями свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 9, 54).

31.08.1991року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_11, після укладення шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на «ОСОБА_3», що підтверджується копією запису акту про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 62).

09 грудня 1997року шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 53 на звороті).

28 квітня 1990року ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (т. 1 а.с. 75 на звороті). Від даного шлюбу, 26.01.1993року народилася ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 8).

01.11.2002 року Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради ОСОБА_4 було видане свідоцтво №1076/02 про право власності на квартиру №244 по вулиці 25 Чапаївської дивізії, за №1, на праві приватної власності, яка в цілому складається з трьох кімнат. Свідоцтво видане на підставі довідки ЖБК «Центральний-14» від 12.09.2001року, технічного паспорту ОМБТІ та РОН 02.08.2002р. (т.2, а.с.53).

Вказане свідоцтво було зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 09.01.2003року номер запису: 5 в книзі: 41к-113 (т.2, а.с. 53 на звороті).

З довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та прописку) за №329, виданою ЖБК «Центральний-14» вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1, яка є кооперативною, постійно проживають та прописані: ОСОБА_4 - основний квартиронаймач, його син - ОСОБА_8, його донька - ОСОБА_3 та онука - ОСОБА_5 (т.1, а.с. 60 на звороті).

Крім того, з довідки ЖБК «Центральний-14» вбачається, що ОСОБА_7 дійсно проживала та була прописана у квартирі АДРЕСА_1 з 12.05.1974року (т.1, а.с. 60).

Таким чином, судом встановлено, що зазначена квартира є кооперативною, членом кооперативу був ОСОБА_4, який, у період знаходження у шлюбі з ОСОБА_7, повністю виплатив пайовий внесок та, на підставі довідки ЖБК «Центральний-14» від 12.09.2001року, отримав свідоцтво про право власності на квартиру.

Враховуючи принцип дії закону у часі, до вказаних правовідносин щодо визначення правового режиму майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в частині, що стосується квартири АДРЕСА_1, застосовуються положення КпШС УРСР в редакції Закону Української РСР від 20 червня 1969 року N 2006-VII, що діяла з 1 січня 1970 року (з подальшими змінами).

Відповідно до положень ст.ст. 22 - 25 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Суд враховує, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру було видано лише на ім'я ОСОБА_4, однак квартира за АДРЕСА_1, була отримана ним у власність не в порядку приватизації, а внаслідок виплати пайового внеску під час перебування у шлюбі з ОСОБА_7, а тому суд вважає встановленим та доведеним факт того, що подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

При викладених обставинах, суд вважає за необхідне визнати, що розмір часток у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1, є рівним, тобто належало по 1/2 (одній другій) ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 11.08.2007року РЕВ1-го МРВ ДАІ ГУ МВС України в Одеській області, належить автомобіль марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 04 серпня 2010 року серія НОМЕР_2, виданого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (т.1, а.с.49).

18 жовтня 2010року виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2. Свідоцтво видане на підставі договору №1/01 про інвестування будівництва об'єктів житлового будівництва в м. Одесі від 06.01.2006р., додаткової угоди №2 від 01.07.2008р., угоди про відступлення прав та обов'язків від 23.09.2009р., додаткової угоди №4/51 від 05.10.2009р., акту прийому - передачі квартири від 19.03.2010р.

До вказаних правовідносин щодо визначення правового режиму майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7, в частині, що стосується квартири АДРЕСА_2, та автомобілю марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, застосовуються положення Сімейного кодексу України, оскільки право власності на нього було набуто після набрання чинності цим кодексом.

Так, згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд приймає до уваги те, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, було отримано ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, однак, вказане свідоцтво було видане на підставі договору №1/01 про інвестування будівництва об'єктів житлового будівництва в м. Одесі від 06.01.2006р., додаткової угоди №2 від 01.07.2008р., угоди про відступлення прав та обов'язків від 23.09.2009р., додаткової угоди №4/51 від 05.10.2009р., тобто суд зазначає, що за життя ОСОБА_7 відбулося повне виконання вказаного договору та фактична передача зазначеної квартири за актом приймання-передачі у власність ОСОБА_4.

Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним факт того, що подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 квартира АДРЕСА_2, та автомобіль марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, належали на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням викладеного, суд визнає, що розмір часток у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2, та на автомобіль марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, є рівними, тобто належало по 1/2 (одній другій) ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

Таким чином, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, та на 1/2 частину автомобілю марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

На виконання вимог ухвали суду Третя Одеська державна нотаріальна контора надіслала суду завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 (т.1 а.с. 46-70), зі змісту якої вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є її чоловік - ОСОБА_4, донька - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_8, який своєчасно (тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку) звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія його заяви (а.с. 46).

Чоловік померлої ОСОБА_4 та донька померлої ОСОБА_3 звернулися до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про відмову від спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_7, на користь ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 47-48).

Однак, свідоцтво про право на спадщину після померлої матері - ОСОБА_7, ОСОБА_8 отримати не встиг, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3, актовий запис № 1770 від 02 вересня 2011року (а.с. 70).

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ст. 1269).

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 спадщину прийняв, оскільки подав нотаріусу заяву про її прийняття, із заявою про відмову від спадщини не звертався, однак не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину після померлої матері, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Згідно ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Зі змісту витребуваної судом копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_8 (т.1 а.с. 71-107) вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого ОСОБА_8 є батько померлого - ОСОБА_4, дружина померлого - ОСОБА_6 та донька померлого - ОСОБА_2, яка своєчасно (тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку) звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія її заяви (а.с. 82).

Батько померлого ОСОБА_4 та дружина померлого - ОСОБА_6 звернулися до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про відмову від спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_8, на користь ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 71, 72).

26.11.2012року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, на житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_3.

Однак, не було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_8, оскільки 05.12.2011року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, та квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується копіями договорів дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В. (т. 2 а.с. 41, 52).

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Аналіз змісту наведених статей свідчить про те, що саме власник майна має право розпоряджається своїм майном.

Судом було встановлено, що квартира за АДРЕСА_1, та квартира АДРЕСА_2, була спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7, тобто ОСОБА_7 належала ? частина вказаних квартир.

Таким чином, суд зазначає, що на момент укладення договорів дарування, тобто на момент відчуження ? частини квартири за АДРЕСА_1, та ? частини квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_4 не був власником вказаних частин квартир, у зв'язку з чим, не мав права їх відчужувати.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування підлягають частковому задоволенню, а саме: визнання недійсним договору дарування в частині дарування ? частини квартири АДРЕСА_1, та визнання недійсним договору дарування в частині дарування ? частини квартири АДРЕСА_2.

Щодо дарування ОСОБА_4 інших часток квартир, а саме: ? частини квартири АДРЕСА_1, та ? частини квартири АДРЕСА_2, то в цій частині первісний позов задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_4 вказані частки належали на праві власності та він мав право розпорядитися ними шляхом укладання договорів дарування.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 спадщину прийняла, оскільки мешкала разом із спадкодавцем та подала нотаріусу заяву про її прийняття, із заявою про відмову від спадщини не зверталася, однак свідоцтва про право на спадщину не отримала.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5, ст. 1268).

Відповідно до ст.. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання права власності, суд приймає до уваги і те, що наявність договорів дарування ? вказаних квартир та відсутність реєстрації права власності за померлим батьком позивачки ОСОБА_8 на вказані частини квартир, а також на частину автомобіля, призвела до неможливості ОСОБА_2 оформити свої спадкові права щодо цих частин квартир та частини автомобіля, а іншим шляхом окрім як шляхом звернення до суду її право захистити неможливо.

Приймаючи до уваги, що позивачкою за первісним позовом не заявлені вимоги про відшкодування витрат по сплаті судового збору, відповідно до ст. 11 ЦПК України у суду відсутні підстави для покладення витрат на відповідачів.

Щодо вимог зустрічного позовуОСОБА_3 про визнання недійсною її заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання права власності, та вимог зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності, суд зазначає наступне.

Як було зазначено вище, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_8, та ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька - ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7.

Зі змісту витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 вбачається, що 25 січня 2011року ОСОБА_3 звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою за №187, в якій вона, як спадкоємець по закону на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 своєї матері ОСОБА_7, яка на день смерті проживала в АДРЕСА_1, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для неї істотне значення, без впливу насильства (фізичного та психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовилась від прийняття спадщини на користь сина померлої - ОСОБА_8. Їй - ОСОБА_3 державним нотаріусом роз'яснено, що її заява, про відмову від прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття (т. 1 а.с. 47).

Крім того, 25 січня 2011року ОСОБА_4 звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою за №188, в якій він, як спадкоємець по закону на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 своєї дружини ОСОБА_7, яка на день смерті проживала в АДРЕСА_1, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для нього істотне значення, без впливу насильства (фізичного та психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовився від прийняття спадщини на користь сина померлої - ОСОБА_8. Йому - ОСОБА_4 державним нотаріусом роз'яснено, що його заява, про відмову від прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття (т. 1 а.с. 48).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8, який є сином ОСОБА_4.

Зі змісту витребуваної судом спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_8 вбачається, що 10 листопада 2011року ОСОБА_4 звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою, в якій він, як спадкоємець по закону на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 свого сина ОСОБА_8, який проживав в АДРЕСА_1, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для нього істотне значення, без впливу насильства (фізичного та психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовився від прийняття спадщини на користь дочки померлого - ОСОБА_2. Йому - ОСОБА_4 державним нотаріусом роз'яснено, що його заява, про відмову від прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття (т. 1 а.с. 71).

Відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що заява про відмову від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, доказів відкликання заяв про відмову від спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, позивачами за зустрічними позовами надано не було.

Крім того, посилання позивачів за зустрічними позовами на те, що при складанні правочину про відмову від прийняття спадщини, вони помилково підписали заяви, помилились щодо обставин, які мають істотне значення, помилились щодо природи правочину та своїх прав, не правильно розуміли умови даного правочину і, якщо б знали, що відмова від спадщини стосується не лише будинку, а й іншого майна, вони б її ніколи не підписали, а також те, що нотаріус їх не попередив, що відмова від спадщини стосується не тільки того майна, на яке подано заяву про прийняття, не приймаються судом до уваги, оскільки ніяких доказів в обґрунтування вказаних обставин позивачами за зустрічними позовами, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, суду надано не було.

Навпаки, у заявах про відмову від прийняття спадщини чітко зазначено, що їм - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, державним нотаріусом роз'яснено, що заява, про відмову від прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги роз'яснення Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у задоволенні їх зустрічних позовів в частині визнання недійсними заяв про відмову від спадщини.

У зв'язку з відмовою у задоволенні зустрічних позовів в частині визнання недійсними заяв про відмову від спадщини, також не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно.

Крім того, суд зазначає, що житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_3, належить позивачці за первісним позовом на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 листопада 2012року, виданого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_13, на даний час це свідоцтво є чинним, вимог про визнання його недійсним позивачем за зустрічним позовом заявлено не було.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з відмовою у зустрічних позовах, витрати по сплаті судового збору позивачам за зустрічними позовами не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права на спадщину за законом - задовольнити частково.

Визнати, що розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Шкода», державний номер НОМЕР_1, 11.08.2007року випуску, є рівним, тобто належало по 1/2 (одній другій) ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4.

Визнати недійсним договір дарування в частині дарування ? частини квартири АДРЕСА_1, укладений 05.12.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2560.

Визнати недійсним договір дарування в частині дарування ? частини квартири АДРЕСА_2, укладений 05.12.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2557.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 75,7кв.м., житловою площею 56,3кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2, загальною площею 49,4кв.м., житловою площею 20,2кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля марки «Шкода», державний номер НОМЕР_1, 11.08.2007року випуску.

В решті позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Петренко В. С.