Справа № 443/1124/13 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/147/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
Провадження № 22-ц/783/2820/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 червня 2014 року та апеляційною скаргою ОСОБА_4 на додаткове рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок незаконним та про розподіл спадщини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Любшанська сільська рада Жидачівського району Львівської області, та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про усунення спадкоємців від права на спадкування, -

в с т а н о в и л а:

11.06.2013 року позивачка ОСОБА_7 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та просила: - визнати свідоцтво про право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого цей будинок належить ОСОБА_5 та рішення № 345 виконкому Жидачівської районної ради народних депутатів - незаконними; - розподілити всю спадщину, в тому числі вищевказаний житловий будинок, яка залишилась після смерті її батька ОСОБА_8 в рівних частках між спадкоємцями, а саме - нею та відповідачами в справі ОСОБА_5 і ОСОБА_2; - поновити строк для прийняття спадщини.

В липні 2013 року позивачка ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_7, в процесі судового розгляду уточнила свої вимоги та просила: - визнати частково недійсним та скасувати в 1/4 його частині свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, яке видане 23.11.1989 року виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів та зареєстроване в Стрийському МБТІ в реєстровій книзі № 1 за реєстровим НОМЕР_2 30.11.1989 року на ім'я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1; - визнати за нею право власності на спадкове майно ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_9, а саме - на 1/4 житлового будинку та господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; - стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати по справі.

Ухвалою Жидачівського районного суду від 03.09.2013 року дані позови об`єднано в одне провадження.

06.05.2014 року позивачка ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_7 та просила: - усунути відповідачів - ОСОБА_2 і ОСОБА_7 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті їхнього батька ОСОБА_8, що помер ІНФОРМАЦІЯ_9.

Ухвалою Жидачівського районного суду від 13.05.2014 року дані позови об'єднано в одне провадження.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом задоволено повністю.

Визнано недійсним в 1/4 його частині свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, яке видано 23.11.1989 року виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів та зареєстроване в Стрийському МБТІ в реєстровій книзі № 1 за реєстром НОМЕР_2 30.11.1989 року на ім'я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителькою АДРЕСА_2 право власності на спадкове майно ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_9, а саме: на 1/4 житлового будинку, загальною площею - 119,7 кв.м., житловою площею - 57,3 кв.м. та господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В позовних вимогах ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок незаконним та про розподіл спадщини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Любшанська сілька рада Жидачівського району Львівської області та у позовних вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про усунення спадкоємців від права на спадкування - відмовлено.

Судові витрати за розгляд позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про усунення спадкоємців від права на спадкування віднесено на рахунок держави.

Судові витрати за розгляд позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок незаконним та про розподіл спадщини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Любшанська сільська рада Жидачівського району Львівської області, віднесено за рахунок ОСОБА_7.

Стягнуто з ОСОБА_5, жительки с. Антонівка Жидачівського району Львівської області на користь ОСОБА_2, жительки АДРЕСА_2 судові витрати в справі у сумі 830 (вісімсот тридцять) гривень 81 копійку.

02 лютого 2015 року Жидачівським районним судом Львівської ухвалено додаткове рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом, за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок незаконним, поновлення строку для прийняття спадщини та про розподіл спадщини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Любшанська сільська рада Жидачівського району Львівської області та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про усунення спадкоємців від права на спадкування.

Частину четверту резолютивної частини рішення Жидачівського районного суду по вказаній справі від 10.06.2014 року викладено у такій редакції:

В позовних вимогах ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок незаконним, поновлення строку для прийняття спадщини та про розподіл спадщини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Любшанська сільська рада Жидачівського району Львівської області та у позовних вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про усунення спадкоємців від права на спадкування - відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_5 та ОСОБА_7, додаткове рішення суду - ОСОБА_7

ОСОБА_5 вважає рішення суду першої інстанції незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, неправильною оцінкою доказів, що порушує її законні права та охоронювані законом інтереси, тому таке підлягає скасуванню. Зазначає, що вона має право на спадкування за законом у першу чергу, оскільки є тим із подружжя, який пережив спадкодавця ОСОБА_8. Крім неї право на спадкування за законом у першу чергу мають відповідачки, які є дітьми спадкодавця. Однак вважає, що відповідачів, як спадкоємців першої черги за законом необхідно усунути від права на спадкування спадщини, відкритої внаслідок смерті ОСОБА_8, як таких, що ухилилися від надання допомоги своєму батьку, який внаслідок хвороби та віку перебував у безпорадному стані та потребував матеріального утримання.Просить скасувати рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 червня 2014 року та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суддів.

ОСОБА_7 зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі недостовірних і незаконних документів та доказів. Вважає, що розгляд справи умисно затягувався та були здійснені фальсифікації записів судових засідань. Звертає увагу на те, що за її клопотанням суд не викликав у судові засідання завідуючу архівом з оригіналами документів і журналів та не витребував документи, які вона зазначала у позовній заяві та клопотаннях. В апеляційній скарзі на додаткове рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року зазначає, що суд неповно з'ясував усі обставини справи та вважає таке незаконним і несправедливим. Просить скасувати рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 червня 2014 року та додаткове рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 02 лютого 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Представник Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області будучи належним чином повідомлена (т. 3, а.с. 57), в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилася, причину своєї неявки суду не повідомила, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_10 помер ОСОБА_8 - батько позивачів-відповідачів ОСОБА_7і ОСОБА_2 та чоловік позивачки-відповідачки ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, яке видане повторно 24.02.2011 року відділом ДРАЦС Жидачівського РУЮ Львівської області (т. 1 а.с. 29).

Згідно довідки Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області № 484 від 24.06.2012 року, у виконавчому комітеті ради заповіт від імені ОСОБА_8 не посвідчувався (т. 1 а.с. 107).

З відмітки у паспорті громадянки України, виданого на ім'я ОСОБА_5, вбачається, що остання 09.10.1965 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_8

ОСОБА_7відповідно свідоцтв про народження та укладення шлюбу є рідною донькою померлого ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 28).

ОСОБА_2 відповідно до свідоцтв про народження та розірвання шлюбу також є рідною донькою померлого ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 98, 99).

З свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, яке видано 23.11.1989 року виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів та зареєстроване в Стрийському МБТІ в реєстровій книзі № 1 за реєстровим НОМЕР_2 30.11.1989 року на ім'я ОСОБА_5 вбачається, що останній належить цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 100).

У зв'язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідно до ст. 60 СК України вказаний житловий будинок належав позивачці ОСОБА_5 та покійному ОСОБА_8, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, а тому після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Також районним судом вірно зазначено, що відповідно до ст. 1261 ЦК України позивачі-відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є спадкоємцями ОСОБА_8 першої черги за законом та відповідно до ст. ст. 1216, 1218, 1222, 1223 ЦК України мають право на спадкування за законом.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно із ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Крім того судом першої інстанції встановлено, і таке вбачається з матеріалів справи, що: відповідачка-позивачка ОСОБА_2, як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_8, в установлений термін, а саме 03.06.2008 року (т. 1 а.с. 104) звернулася до Жидачівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але їй 22.02.2013 року постановою нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок (т. 1 а.с. 36); позивачка-відповідачка ОСОБА_7, як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_8, 29.05.2013 року звернулась до Жидачівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 у зв'язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини (т. 1 а.с. 33); відповідачка-позивачка ОСОБА_5, як спадкоємець першої черги за законом після смерті чоловіка ОСОБА_8, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, проживаючи постійно разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8

Задовольняючи повністю позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання недійсним в 1/4 його частині свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, яке видано 23.11.1989 року виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів та зареєстроване в Стрийському МБТІ в реєстровій книзі № 1 за реєстром НОМЕР_2 30.11.1989 року на ім'я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_9, а саме: на 1/4 житлового будинку (у порядку спадкування за законом), суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 в установлений строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого батька, якому на праві спільної сумісної власності належало 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи, спірний будинок був споруджений подружжям ОСОБА_8, в який вони разом з дітьми (двома дочками) вселились в період 1977 - 1978 років (згідно погосподарських книг двір, у якому проживала дана сім'я мав статус робітничого), а тому належав їм на праві спільної власності.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинного з 20 червня 1969 року по 01 січня 2004 року (чинний на час набуття спірного майна), майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю, а кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. При цьому, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення рівних прав подружжя на володіння, користування та розпорядження цим набутим майном, в незалежності від того, хто із подружжя зазначений власником у правовстановлюючому документі на майно.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року (зі змінами) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного (на той час) законодавства спільною сумісною власністю є майно нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України).

Як передбачає ч. 1 ст. 28 КпШС України(ч. 1 ст. 70 СК України), частки дружини та чоловіка в майні, яке є спільною власністю подружжя, є рівними.

З огляду на наведене, є необґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання недійсним свідоцтва про право власності, яке видане 23.11.1989 року виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів та зареєстроване в Стрийському МБТІ в реєстровій книзі № 1 за реєстром НОМЕР_2 30.11.1989 року на ім'я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок з тих підстав, що воно видане лише на ім'я ОСОБА_5, а тому рішення районного суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 в цій частині позову.

Також слід зазначити, що визнаючи недійсним свідоцтво про право власності, яке видане 23.11.1989 року виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів, в якості відповідача не залучено виконавчий комітет Жидачівської районної ради.

Відмовляючи в позовних вимогах ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок незаконним, поновлення строку для прийняття спадщини та про розподіл спадщини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Любшанська сільська рада Жидачівського району Львівської області, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_7 в ході судового розгляду не надала суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок незаконним та про розподіл спадщини, у зв'язку з цим, суд прийшов до висновку про те, що її слід вважати такою, що не прийняла спадщину, оскільки вона на час відкриття спадщини постійно не проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_8, пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини, а зазначені нею обставини про поважність пропуску цього строку (незнання законодавства), суд вважав необґрунтованими.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини додатковий строк визначається лише у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовною провадження.

Отже визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299 ЦК України. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини.

Необхідно зазначити, що ОСОБА_7 звернулася з позовом про поновлення строку для прийняття спадщини, а не з вимогою про визначення їй додаткового строку достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини згідно ст. 1272 ЦК України.

Судова колегія критично ставиться до обґрунтувань ОСОБА_7 щодо поновлення їй строку для прийняття спадщини, оскільки не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивачки щодо строку та порядку прийняття спадщини, відсутність оригіналів документів на спадкове майно в період подання заяви, оскільки відповідно до п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка діяла в спірний період, при прийнятті заяви про прийняття спадщини нотаріус не перевіряє наявність спадкового майна та його належність спадкодавцю.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_7, як впоновленні останній строку для прийняття спадщини так і у вимогах про розподіл спадщини рівними частинами між всіма спадкоємцями, а також і щодо визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок незаконним, який повністю оформлений на ОСОБА_5 з підстав зазначених вище. Відповідно безпідставною є і вимога ОСОБА_7щодо визнання незаконним рішення № 345 виконкому Жидачівської районної ради народних депутатів, на підставі якого ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок лише на її ім'я.

Відмовляючи в позовних вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про усунення спадкоємців від права на спадкування, районний суд виходив з того, що в ході розгляду справи не знайшла доведення та обставина, що відповідачі ОСОБА_7та ОСОБА_2 ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві.

В обґрунтування прийнятого в цій частині рішення суд першої інстанції вірно послався на ч. 5 ст 1224 ЦК України і пункт 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та вказав, що померлий ОСОБА_8 певний період часу тяжко хворів, а тому як хворий і людина похилого віку потребував сторонньої допомоги, яку в лікарській установі надавала йому дочка - позивачка ОСОБА_2 Крім того відповідачка ОСОБА_5 до часу смерті ОСОБА_8 мешкала з останнім в одному будинку, мала з ним спільне господарство та спільний бюджет. До самої смерті ОСОБА_8 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, проте маючи можливість за життя усунути спадкоємців - відповідачів ОСОБА_7та ОСОБА_2 від права на спадкування, він протягом усього часу своєї хвороби зазначеним правом не скористався, волевиявлення на усунення дочок від права на спадкування - не виявив; заповіту щодо певної особи - не вчинив. Сама ОСОБА_5 ствердила, що обидві дочки приймали участь в похоронах батька.

Згідно ч. 5 ст 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Отже для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Проте і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами наявність такої сукупності обставин, а саме, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, та що він чи вона - позивачка ОСОБА_5 зверталися до ОСОБА_2, ОСОБА_7 з приводу надання допомоги по утриманню та піклуванню батька, а дочки ухилялися від надання такої допомоги.

З витягу Львівської обласної клінічної лікарні вбачається, що ОСОБА_8 у період з 14 березня 2001 року по 31 березня 2001 року перебував на стаціонарному лікуванні в нефрологічному відділенні.

Суд першої інстанції вірно встановив та зазначив в рішенні, що померлий ОСОБА_8 певний період часу тяжко хворів (у віці 56 років) і, як хворий, потребував сторонньої допомоги, яку в лікарській установі надавала йому дочка - позивачка ОСОБА_2.

Проте будь-яких інших доказів про перебування ОСОБА_8 на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні з квітня 2001 року і до дня смерті, як з приводу захворювань, що вказані у вищевказаному витягу так і будь-яких інших, позивачкою ОСОБА_5 не надано.

Крім того, з матеріалів справи, а саме з письмових пояснень відповідачів, вбачається, що до останніх днів свого життя ОСОБА_8 самостійно, без сторонньої допомоги пересувався, вів господарство, отримував пенсію і не потребував сторонньої допомоги.

Будь-які докази про те, що спадкодавець потребував сторонньої допомоги, у тому числі матеріальної, а спадкоємці свідомо ухилялись від її надання, у справі відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 також зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків районного суду вони не впливають та їх не спростовують.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5

Не приймаються колегією суддів до уваги обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_5, що викладені в поясненні її представника - ОСОБА_6 (т. 2 а.с. 265-267), а саме, що спірний будинок належав їй на праві особистої власності, так як був збудований її батьком ОСОБА_9 та належав йому, оскільки дане твердження спростовується матеріалами справи та оригіналами погосподарських книг, які були оглянуті в суді апеляційної інстанції, копії з яких долучено до матеріалів справи (т. 3 а.с. 14-26). Будь-які належні докази щодо спорудження спірного будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_10, та що даний будинок належав останньому - в матеріалах справи відсутні. Навпаки, доводи ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 спростовуються наступними доказами.

Так, з погосподарської книги № 6 с. Антонівка, Жидачівського району Львівської області за період 1974-1976 роки вбачається, що господарство в АДРЕСА_3, особовий рахунок НОМЕР_2, мало статус колгоспного двору, його головою був ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, членами даного колгоспного двору були - його дружина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, дочка ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, зять ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, онука ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_7 та онука ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_8 До будівель, що знаходились в особистій власності господарства відносились - будинок 1963 року спорудження та сарай 1966 року спорудження (стор. 136-139 погосподарської книги № 6).

З погосподарської книги № 7 с. Антонівка, Жидачівського району Львівської області за період 1977-1979 роки вбачається, що господарство в АДРЕСА_4, особовий рахунок НОМЕР_3 мало статус колгоспного двору, його головою був ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, членами даного колгоспного двору були - його дружина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, дочка ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, зять ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, онука ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_7 та онука ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_8 До будівель, що знаходились в особистій власності господарства відносились - будинок 1963 року спорудження та сарай 1966 року спорудження. Крім того в п. 27 зроблено відмітку про членів сім'ї - ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_13, ОСОБА_14, що такі зовсім вибули з цього господарства під особовий рахунок за НОМЕР_4 (стор. 132-135 погосподарської книги № 7).

З погосподарської книги № 8 с. Антонівка, Жидачівського району Львівської області за період 1974-1976, 1977-1979 роки вбачається, що господарство в АДРЕСА_1, особовий рахунок НОМЕР_4, мало статус робітничого двору, його головою був ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, членами даного робітничого двору були - його дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, дочка ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_7 та дочка ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_8 До будівель, що знаходились в особистій власності господарства відносились - будинок 1977 року спорудження та сарай 1977 року спорудження (стор. 20-21 погосподарської книги № 8).

З погосподарської книги № 7 с. Антонівка, Жидачівського району Львівської області за період 1980-1982 роки вбачається, що господарство в АДРЕСА_1, особовий рахунок НОМЕР_5, мало статус робітничого двору, його головою був ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, дочка ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_7 та дочка ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_8 До будівель, що знаходились в особистій власності господарства відносились - будинок 1977 року спорудження та сарай 1977 року спорудження (стор. 154-155 погосподарської книги № 7).

З погосподарської книги № 11 с. Антонівка, Жидачівського району Львівської області за період 1983-1985 роки вбачається, що господарство в АДРЕСА_1, особовий рахунок № НОМЕР_6, мало статус робітничого двору, його головою був ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, членами даного робітничого двору були - його дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, дочка ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_7 та дочка ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_8 До будівель, що знаходились в особистій власності господарства відносились - будинок 1975 року спорудження та сарай 1975 року спорудження (стор. 16-17 погосподарської книги № 11).

З погосподарської книги № 3 с. Антонівка, Жидачівського району Львівської області за період 1986-1990 роки вбачається, що господарство в АДРЕСА_1, особовий рахунок № НОМЕР_7, мало статус робітничого двору, його головою до 12 травня 1989 року був ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, а з 12 травня 1989 року стала його дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, крім того членами даного робітничого двору були дочки ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_8 До будівель, що знаходились в особистій власності господарства відносились - будинок 1975 року спорудження та сарай 1975 року спорудження (стор. 8-9 погосподарської книги № 3).

З погосподарської книги № 1 с. Антонівка, Жидачівського району Львівської області за період 1986 - 1990 роки вбачається, що господарство в АДРЕСА_5, особовий рахунок № НОМЕР_8, мало статус колгоспного двору, його головою був ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер в 1989 році, членом даного колгоспного двору була його дружина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла в листопаді 1987 року. До будівель, що знаходились в особистій власності господарства відносились - будинок 1963 року спорудження та сарай 1966 року спорудження (стор. 114-115 погосподарської книги № 1).

На підставі викладеного, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у частинах: задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом - повністю; визнання недійсним в 1/4 його частині свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, яке видано 23.11.1989 року виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів та зареєстроване в Стрийському МБТІ в реєстровій книзі № 1 за реєстром НОМЕР_2 30.11.1989 року на ім'я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, - як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням в цих частинах нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 та відмову в зазначеній вище частині позову.

Рішення суду першої інстанції, в тому числі і додаткове - в частинах: визнання за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителькою АДРЕСА_2 права власності на спадкове майно ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_9, а саме: на 1/4 житлового будинку, загальною площею - 119,7 кв.м., житловою площею - 57,3 кв.м. та господарських будівель і споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; відмови в позовних вимогах ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок незаконним, поновлення строку для прийняття спадщини та про розподіл спадщини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Любшанська сільська рада Жидачівського району Львівської області та у позовних вимогах ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про усунення спадкоємців від права на спадкування; а також - розподілу судових витрат, - підлягає залишенню без змін, оскільки відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 червня 2014 року в частинах: задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом - повністю; визнання недійсним в 1/4 його частині свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, яке видано 23.11.1989 року виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів та зареєстроване в Стрийському МБТІ в реєстровій книзі № 1 за реєстром НОМЕР_2 30.11.1989 року на ім'я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, - скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

В позові ОСОБА_2 в частині визнання недійсним в 1/4 його частині свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, яке видано 23.11.1989 року виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів та зареєстроване в Стрийському МБТІ в реєстровій книзі № 1 за реєстром НОМЕР_2 30.11.1989 року на ім'я ОСОБА_5 на цілий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, - відмовити.

В інших частинах рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 10 червня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду і від 02 лютого 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Штефаніца Ю.Г.