АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5576/13-ц 22-ц/774/927/К/15
Справа № 210/5576/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/927/К/15 суддя Вікторович Н.Ю.
Категорія - 20 ( ІІІ ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

16 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Трофименко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 12 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом Прокурора міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, Криворізької міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, малолітнього ОСОБА_10, треті особи Служба у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради, Криворізьке міське управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування квартири недійсними, визнання права власності на майно за територіальною громадою.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник прокурора міста Кривого Рогу Дніпропетровської області - Сергєєва Ірина Володимирівна,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12,

представник позивача Криворізької міської ради - Романовський Денис Сергійович,

відповідач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

відповідач ОСОБА_6,

відповідач ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_14, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року Прокурор м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, діючи в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та Криворізької міської ради Дніпропетровської області (надалі - Криворізька міська рада), звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, малолітнього ОСОБА_10, треті особи Служба у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради (надалі - Служба у справах дітей), Криворізьке міське управління юстиції Дніпропетровської області (надалі - Криворізьке МУЮ), про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування квартири недійсними, визнання права власності на майно за територіальною громадою.

В обґрунтування заявленого позову зазначив, що у 2006 році в ході проведеної прокуратурою міста Кривого Рогу перевірки додержання житлового законодавства, були встановлені грубі порушення прав на житло неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, при проведенні приватизації квартири АДРЕСА_1, а в подальшому й при оформленні договорів купівлі-продажу та дарування.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 01 квітня 2010 року, яке змінено рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2011 року, встановлено порушення житлових прав неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та його матері ОСОБА_16 при проведенні приватизації квартири АДРЕСА_1 та визнано свідоцтво про право власності на житло № Дз 454 від 11 жовтня 2005 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_17, недійсним; зобов'язано Управління житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради скасувати зазначене свідоцтво, а комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації м. Кривого Рогу виключити з реєстру власників цієї квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_17

Разом з цим, 17 жовтня 2005 року між ОСОБА_6, ОСОБА_17, від імені та в інтересах яких діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, а 30 листопада 2005 року ОСОБА_4 подарував цю квартиру ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Оскільки в ході проведення прокурорської перевірки встановлено, що консультації щодо проведення приватизації квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_17 надавалися відповідачами по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які даний факт не заперечують, позивач вважає, що ОСОБА_4 був обізнаний, що особи, у яких він придбав квартиру, не мали права на укладення правочину купівлі-продажу.

Щодо договору дарування ВСЕ №281530 від 30.11.2005 року позивач зазначає, що він є неукладеним, оскільки не був зареєстрований в державному реєстрі, та являється по суті договором купівлі-продажу, оскільки відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не заперечують того факту, що при укладенні договору дарування передавали ОСОБА_4 грошові кошти за квартиру.

Посилаючись на ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», неодноразово уточнюючи позові вимоги, просив суд: визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири від 17.10.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., зареєстрований в реєстрі №15449, розташованої в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_17 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу ОСОБА_19, ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири, розташованої в АДРЕСА_1, від 30.11.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., зареєстрованим в реєстрі №17393, укладений між ОСОБА_20 та ОСОБА_8, ОСОБА_7; визнати право власності за територіальною громадою м.Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради на 8-кімнатну квартиру, загальною площею 162,3 кв.м., житловою площею 103,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 42 451,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 12 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неврахування судом першої інстанції всіх обставин справи, неврахування того, що ОСОБА_4 не може бути визнаний добросовісним набувачем, а договір дарування квартири є неукладеним та по своїй суті є удаваним, оскільки вчинений з метою приховання іншого правочину.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_14 зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_8, кожна окремо, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких зазначили про те, що рішення суду є законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача прокурора міста Кривого Рогу Дніпропетровської області - Сергєєву І.В., представника ОСОБА_2 - ОСОБА_12, представника Криворізької міської ради - Романовського Д.С., які, кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_14, які, кожен окремо, заперечували проти апеляційної скарги та просили її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог прокурора міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, відсутності правових підстав для задоволення позову та з пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із мотивами відмови у задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд зазначає у рішенні про відмову у позові з підстав пропуску без поважних причин строку для звернення з позовом, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, мотивувальна його частина, всупереч п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» № 14 від 18.12.2009 року, містить висновки, як щодо наявності правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю, так і про відмову в позові внаслідок пропуску позовної давності.

Тому, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у його задоволенні.

Так, як вбачається з матеріалів справи, сім'ї ОСОБА_6, як багатодітній, була виділена для проживання квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 143-164).

У 2005 році зазначена квартира була приватизована ОСОБА_6 та ОСОБА_17, які отримали свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 від 11 жовтня 2005 року та 13 жовтня 2005 року зареєстрували право власності в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в книзі №238П-274 за №274, реєстраційний номер №12395785 (т. 1 а.с. 167-168, 186), а згодом продали цю квартиру ОСОБА_4, про що укладено договір купівлі-продажу від 17 жовтня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я.О. та зареєстрований у реєстрі за №15449 (т. 1 а.с. 21).

20 жовтня 2005 року ОСОБА_4 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в книзі №238П-274 за №274, реєстраційний номер №12395785 (т. 1 а.с. 172, 176), та 30 листопада 2005 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я.О. та зареєстрований у реєстрі за №17393 (т. 1 а.с. 173-174), продав квартиру АДРЕСА_1 подружжю ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 01 квітня 2010 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2011 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 від 11 жовтня 2005 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради, на квартиру АДРЕСА_1; зобов'язано Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради скасувати вищезазначене свідоцтво та зобов'язано Комунальне підприємство Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» внести відповідні дані до реєстру прав власності на нерухоме майно і виключити з реєстру власників квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_17 (т. 1 а.с. 7-12).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 Постанови «Про судову практику про визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978 року, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Оскільки свідоцтво про право власності на житло № Дз 454 від 11 жовтня 2005 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради, на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_17, визнано судом недійсним, то відповідно до ст.216 ЦПК України воно не створює юридичних наслідків та не надає ОСОБА_6 та ОСОБА_17, права власності на цю квартиру, і як наслідок вони не можуть укладати жодних договорів щодо відчудження цієї квартири.

Отже, договір купівлі-продажу від 17 жовтня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацком Я.О. та зареєстрований у реєстрі за №15449, за яким ОСОБА_6 та ОСОБА_17 продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4, не відповідає вимогам чинного законодавства, в наслідок чого повивен бути визнаним недійсним.

Посилання позивача в уточненій позовній заяві (т.1 а.с. 1138-142) та в апеляційній скарзі на те, що в справі наявні підстави для визнання недійсним договору дарування від 30.11.2005 року не ґрунтується на законі з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України.

ОСОБА_2 (який був неповнолітнім на час пред'явлення до суду даного позову) та Криворізька міська рада, від імені та інтересах яких звернувся до суду із даним позовом прокурор міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, не будучи учасниками договору дарування від 30.11.2005 року, не перебували із сторонами у зобов'язальних відносинах і обраний прокурором міста Кривого Рогу Дніпропетровської області зобов'язальний спосіб захисту їх прав - визнання договору недійсним, спірних правовідносин не регулює.

Так, стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання позову про витребування майна, якщо для цього існують підстави, передбачені статтями 387, 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Отже, за таких обставин належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Між ОСОБА_2, Криворізькою міською радою та володільцями квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, можуть існувати речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру та відповідним цим правовідносинам способом захисту є витребування майна (ст.ст. 387, 388 ЦК України).

Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 та такої правової позиції притримується Верховний Суд України у своїх постановах від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14 та від 25 червня 2014 року № 6-67цс14, які згідно ч.2 ст. 214 ЦПК України має враховуватись судом при вибові і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Оскільки, згідно ст. 11 ЦПК України право на розпорядження своїми правами щодо предмета спору надано особам, які беруть участь у розгляді справи, а суд зобов'язаний розглядати справи в межах заявлених вимог, колегія суддів не перевіряє наявність правових підстав для витребування майна у порядку ст. 387 або ж ст. 388 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2005 року підлягають задоволенню, а позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 30.11.2005 року не є належним способом захисту порушеного права, у зв'язку з чим змінює рішення суду першої інстанції в частині посилання на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Прокурора міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском позовної давності.

Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з вимогами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурором міста Кривого Рогу Дніпропетровської області ще у 2006 році було виявлено порушення вимог законодавства при проведенні приватизації квартири АДРЕСА_1, що було підтверджено рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 01 квітня 2010 року.

Тобто, з 2006 року починається перебіг трирічного строку позовної давності для звернення прокурора міста Кривого Рогу Дніпропетровської області до суду із даним позовом, який позивачем пропущено без поважних причин.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у квітні 2007 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, вже звертався до суду із аналогічними позовними вимогами, і ці позови, зважаючи на заяву позивача про залишення їх без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, ухвалами Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 20 червня 2013 року та від 25 червня 2013 року було залишено без розгляду (т. 1 а.с. 226-229), тобто в даному випадку йдеться не про частину заявлених вимог, а про повторне звернення до суду із аналогічними позовними вимогами, а тому застосування приписів ст. 264 ЦК України до правовідносин сторін є неможливим.

Натомість, про порядок обчислення позовної давності у випадках залишення позову без розгляду, коли не виключається повторне звернення особи до суду з тим же позовом, до тієї ж особи, про той самий предмет, йдеться у ст. 265 ЦК України, частина перша якої встановлює, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебіг позовної давності.

Досягнення ж ОСОБА_2 повноліття під час розгляду судом даного позову теж не перериває позовної давності, оскільки він не скористався своїм право на звернення до суду із самостійними позовними вимогами, що не перешкоджає йому надалі звернутися до суду за захистом своїх порушених прав в межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Таким чином, прокурор міста Кривого Рогу Дніпропетровської області пропустив позовну давність для звернення до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, малолітнього ОСОБА_10 про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування квартири недійсними, визнання права власності на майно за територіальною громадою, і доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 12 лютого 2015 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Прокурора міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, Криворізької міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, малолітнього ОСОБА_10, треті особи Служба у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради, Криворізьке міське управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання договору купівлі-продажу та договору дарування квартири недійсними, визнання права власності на майно за територіальною громадою.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: