Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/2374/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я
іменем україни
03 червня 2015 року Київський районний суд м. Полтави в складі:
головуючого судді Яковенко Н.Л.,
при секретарі Кондра Ю.Ю.,
за участю
прокурора Миргородського Є.В.,
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача Яковенко О.В..
представника відповідача Якуненко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за позовом прокурора Київського району м. Полтави в інтересах ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:
Прокурор Київського району м. Полтави 28 квітня 2015 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом в інтересах ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з заробітної плати.

В поданій до суду позовній заяві прокурор посилався на те, що позивач ОСОБА_2 з 10.06.2011 року перебуває в трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , а 30.08.2014 року як військовозобов`язаний на підставі Указу Президента України «Про оголошення часткової мобілізації» був призваний на військову службу.

Також зазначав, що відповідач ОСОБА_3 з вересня 2014 року заробітну плату позивачу ОСОБА_2 не виплачує.

В позовній заяві просив суд стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 8924,80 грн. та покласти на відповідача судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача та прокурор повністю підтримали вимоги позовної заяви, посилаючись на викладені в ній обставини.

Представники відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували. Не оспорювали ті обставини, що між сторонами існують трудові відносини, які не припинені, що позивачу в період з 01 вересня 2014 року по час розгляду справи судом нараховується заробітна плата, але не виплачується. Посилалися на те, що позивач не повідомив відповідача про своє перебування на військовій службі, а також на те, що нормами чинного законодавства не передбачено виплату компенсації середнього заробітку мобілізованих працівників фізичним особам підприємцям, до яких відноситься відповідач.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, прокурора, представників відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі укладеного 10 червня 2011 року безстрокового трудового договору, зареєстрованого в Полтавському міському центрі зайнятості за № 02260 (а.с. 11) перебуває в трудових відносинах з відповідачем фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , працює водієм пасажирського транспорту.

Відповідний запис внесено до трудової книжки ОСОБА_2 .

Також встановлено, що 30 серпня 2014 року позивач ОСОБА_2 як військовозобов`язаний на підставі Указу Президента України від 21.07.2014 року «Про оголошення часткової мобілізації» був признаний на військову службу до Збройних Сил України, наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 30.08.2014 року № 33 його зараховано до списків особового складу в/ч польова пошта НОМЕР_1 (а.с. 13).

Відповідно до вимог ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 року за N 2232 призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Законом України від 22 липня 2014 року N 1595-VII затверджено Указ Президента України від 21 липня 2014 року N 607 "Про часткову мобілізацію".

08 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20.05.2014 року за N 1275-VII (далі - Закон N 1275).

Законом N 1275 внесені зміни до ряду діючих законодавчих актів України, в тому числі Кодексу законів про працю України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Податкового кодексу України, законів України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" тощо.

Статтею 119 Кодексу законів про працю України (зі змінами, внесеними Законом N 1275) передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 39 зазначеного Закону передбачено, що за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Оскільки позивач ОСОБА_2 був признаний на військову службу під час мобілізації, за ним в силу норм ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зберігається середній заробіток за місцем роботи в фізичної особи підприємця ОСОБА_3 .

Твердження представників відповідача про те, що ОСОБА_3 фактично не здійснює підприємницької діяльності та знаходиться у відпустці у зв`язку з народженням дитини не заслуговує на увагу.

Як встановлено судом, станом на час вирішення даної справи (а.с. 36) відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, є особою, яка здійснює підприємницьку діяльність.

Також дослідженими в справі доказами встановлено, що в період з 01 вересня 2014 року по час вирішення справи судом, відповідачем нараховувалася заробітна плата позивачу.

Твердження відповідача ОСОБА_3 в поданих до суду письмових запереченням про відсутність правових підстав для здійснення нарахування заробітної плати ОСОБА_2 спростовується даними податкової звітності (а.с. 18-20, 43), а здійснення відповідних нарахувань було визнано представниками відповідача в судовому засіданні 03 червня 2015 року.

Не може бути прийняте судом до уваги посилання відповідача про те, що ОСОБА_2 не повідомив роботодавця про призов на військову службу під час мобілізації, оскільки таке твердження спростовується безпосередніми діями відповідача.

Зокрема, дослідженими в справі доказами встановлено, що в період з 01.09.2014 року відповідач ОСОБА_3 незважаючи на те, що позивач не виконував трудові обов`язки у зв`язку з призовом, здійснювала нарахування останньому заробітної плати, про що подавала податкову звітність. Жодні дії, направлені на розірвання укладеного з позивачем трудового договору, відповідач не вчиняла.

Крім того, дослідженими в справі доказами встановлено, що як прокурором, так і представником позивача вживалися заходи щодо досудового врегулювання спору, наявні відповідні звернення як до правоохоронних органів, Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області, так і безпосередньо до відповідача. Тому твердження ОСОБА_3 в поданих до суду запереченнях про те, що лише з матеріалів справи дізналася про існування довідки військової частини про перебування позивача на військовій службі є безпідставним.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 середнього заробітку за період перебування на військовій службі.

Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного.

Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків передбачено ст. 119 Кодексу законів про працю України, згідно з частиною першою якої на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100, застосовується, зокрема, у випадку виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час.

Тому розрахунок середньої заробітної плати, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судом здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 за наступним розрахунком.

Нарахована заробітна плата за останні два повні місяці роботи: липень 1250 грн. та серпень 1250 грн.

Кількість робочих днів за два повні останні місці роботи 44 дні.

Середньоденна заробітна плата: (1250+1250)/44 дні = 56,82 грн.

Середньомісячна заробітна плата 1250 грн.

Періодом затримки виплати середнього заробітку є період з 01 вересня 2014 року по 03 червня 2015 року (день ухвалення судового рішення в справі) 9 місяців 2 дні.

Розмір середнього заробітку за весь період складає 11363, 64 грн. (1250 грн. х 9 місяців + 2 дні х 56,82 грн.).

Тому з відповідача фізичної особи підприємця ОСОБА_3 підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 11363,64 грн.

При вирішенні справи судом не може бути прийнято до уваги надану на вимогу суду ФОП ОСОБА_3 довідку щодо нарахованої та не виплаченої на користь позивача заробітної плати.

Відповідно до пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України (зі змінами, внесеними Законом N 1275) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається сума грошової допомоги (у тому числі в натуральній формі), що надається фізичним особам або членам їхніх сімей (діти, дружина, батьки), військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", та/або компенсаційні виплати з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (зі змінами, внесеними Законом N 1275) не нараховується єдиний внесок на виплати, які компенсуються з бюджету в межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Наданий ФО ОСОБА_3 до суду розрахунок здійснений з порушенням норм чинного законодавства, не містить інформації щодо помісячного нарахування, здійснений не в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100.

Можливе перебування позивача ОСОБА_2 у відпустці, на що посилалися представники відповідача в судовому засіданні, жодним чином не впливає на обов`язок відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час перебування на військовій службі. А надання відповідачем ФОП ОСОБА_3 транспорту (автобусів) для потреб військовослужбовців також не спростовує обґрунтованість вимог ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги прокурора Київського району м. Полтави в інтересах ОСОБА_2 є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь держави за розгляд справи судом в розмірі 243,60 грн.

Керуючись ст. ст. 209, 213- 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги прокурора Київського району м. Полтави в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість з виплати середнього заробітку за період з 01 вересня 2014 року по 03 червня 2015 року в сумі 11 363 грн. 64 коп.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий /підпис/ Н.Л.Яковенко

Суддя Н.Л.Яковенко

03.06.2015