Провадження № 2/344/4658/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі

головуючого Бородовського С.О.,

за участі секретаря Вовчанська І.М.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що протягом січня-листопада 2009 року на підставі накладних позивачем передано відповідачу будівельні матеріали на суму 185657.70 гривень. Протягом січня-липня 2009 року відповідач здійснив часткову оплату за спірні товари в сумі 80850 гривень. На 06/03/2012 р. заборгованість відповідача становить 104807, 70 гривень. Позивач просив суд стягнути з відповідача 104807, 70 гривень заборгованості за товари, 747,6 гривень інфляційних втрат, 2433,45 гривень 3% річних, 1079,88 гривень судового збору.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, що в ньому зазначені.

В судовому засіданні відповідач та його представник заперечили позов з тих підстав, що відповідач перебував в підпорядкуванні позивача, оскільки знаходився з ним в трудовому зв`язку, усі спірні матеріали передав позивачу для використання їх в будівництві; раніше відшкодував частину вартості спірних товарів у зв`язку з тиском на нього. Також відповідач надав перед судом пояснення про те, що він був виконробом на підприємстві, директор не списував матеріальні цінності, у зв`язку з цим накопичилась загальна заборгованість по звітах відповідача, спірні товари фактично не приймав, оскільки відповідно до змісту накладних начебто сам їх виписував і сам їх же і приймав, а в дійсності товари не отримував, оскільки їх і не видавалось; заборгованість створена штучно, виключно на основі документації, за якою обліковувалось використання будівельних матеріалів при будівництві об`єктів, на яких відповідач працював виконробом. В змісті накладних вказано різні ціни на один і той же товар, що на думку відповідача є свідченням того, що зміст накладних не відповідав дійсним фактичним обставинам, а він формувався виключно для документального опосередкування вимог до відповідача. При цьому відповідач надав пояснення про те, що в накладних зазначено про прийняття виду товару, який фізично не міг використовуватися у відповідний календарний період, так в січні місяці не міг використовуватись бетонний розчин. Підписав спірні накладні під тиском погроз під час тимчасової непрацездатності. Відповідач просив позивача надати звіти про використання будівельних матеріалів на будівництві об`єктів позивача, але вважає, що їх було знищено з метою покладення на нього результатів господарської діяльності позивача і стягнення з відповідача грошових коштів щодо розтрат, які були допущено директором позивача. Відповідач категорично заперечив отримання будь-яких спірних матеріалів від позивача, а також здійснення транспортних витрат, які включено в суму вартості спірних будівельних матеріалів. Також відповідач надав пояснення про те, що серед спірних будівельних матеріалів вказано на отримання відповідачем піску, що в транспортному еквіваленті становить об`єм, що підлягає перевезенню 35 автомобілями Камаз, при цьому будь-якого доказу відпускання таких цінностей та їх передання відповідачу позивачем не надано. Отже відповідач вважає, що ним не могло бути прийнято матеріалів, які ніким не передано. На думку відповідача вказана ситуація мала місце у зв`язку з тим, що під час тимчасової непрацездатності йому приносили накладні, які він підписував під тиском на нього. В судовому засіданні відповідач та його представник надали суду пояснення про не підтримання зустрічного позову, який раніше було залишено без розгляду.

Відповідач та його представник підтримали заяву про застосування позовної давності до вимог позивача.

Судом встановлено наступні обставини.

16/01/2009 р. складено накладну №4 на суму 117507,24 гривень; 03/11/2009 р. складено накладну №352 на суму 68150,46 гривень.

Звернення до суду мало місце 27/07/2012 р.

16/01/2009 р. відповідач подав позивачу заяву про виписання будівельних матеріалів, за власний рахунок, згідно виписаної накладної.

Відповідно до наказу позивача від 10/04/2006 р. відповідача призначено відповідальним за безпечне проведення робіт щодо переміщення вантажів кранами по вул. Хіміків-Тролейбусній.

10/05/2007 р. наказом позивача відповідача призначено відповідальним за безпечне проведення БМР, складування будівельних матеріалів, переміщення вантажів, ведення журналів будівельних робіт.

01/10/2012 р. позивач склав акт про знищення документів за спірний період та не надав витребувані судом первинні документи обліку товарних цінностей та їх видачі і використання на будівництві.

Відповідно до висновку експерта від 16/04/2013 р. підписи від імені відповідача на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу виконані не відповідачем.

08/07/2013 р. відповідач подав заяву про застосування позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до довідки позивача відповідач здійснив оплату грошових коштів позивачу в сумі 19000 гривень 27/01/2009 р., 31000 гривень 27/04/2009 р., 30000 гривень 14/07/2009 р. та 21/05/2010 р. 850 гривень.

В судовому засіданні відповідач не заперечив сплату грошових коштів на користь позивача, що пояснив тиском і погрозами представників позивача.

Обставину роботи відповідача у позивача в спірний період на посаді виконроба сторони не заперечували та визнавали.

01/05/2000 р. відповідача призначено старшим виконробом у позивача, дільниця №4; звільнено 30/09/2011 р. за власним бажанням.

26/03/2014 р. позов задоволено частково в сумі стягнення 68150,46 гривень.

13/05/2014 р. рішення від 26/03/2014 р. скасовано, стягнуто з відповідач на користь позивача 104807,70 гривень, 747,6 гривень інфляційних втрат, 2433,45 гривень 3% річних, 1079,88 гривень судового збору.

Ухвалою Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 17/09/2014 р. встановлено, що висновки місцевого та апеляційного суду про те, що між сторонами спору виникли договірні правовідносини є незаконними, оскільки судами було встановлено, що сторони перебували в трудових відносинах, відповідач був відповідальний за переміщення вантажів та будівництво 108 квартирного житлового будинку по вул. Хіміків-Тролейбусній.

Відповідно до п. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Так, в судовому засіданні представник позивача не спростував заперечення позивача про не перебування сторін в договірних відносинах, оскільки відповідач надав пояснення про те, що не приймав особисто для себе будь-яких товарів чи будівельних матеріалів. Усі спірні товари передавались йому як працівнику підприємства, під звіт і для будівництва будинку позивача, що безпосередньо входило в його трудові обов`язки, усі спірні матеріали використані у відповідному будівництві.

При цьому, відповідно до ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Доказів того, що позивач створив для відповідача умов, за яких він міг би зберігати спірні матеріальні цінності і виключно тільки він мав би до них доступ суду не надано.

Позивач не надав суду доказу того, що відповідач уклав з позивачем договір про придбання спірних товарів для власних потреб. При цьому відповідач категорично заперечив ту обставину, що він отримував спірні товари для власних потреб чи укладав будь-які договори цивільно-правового характеру щодо спірних товарів для власних потреб.

Договору про повну матеріальну відповідальність відповідача позивач суду не надав.

Однак відповідно до ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Крім цього позивач надав суду копії наказів, відповідно до змісту яких відповідач відповідав за безпеку перевезення вантажів та складування будівельних матеріалів, а не за їх зберігання та охорону.

Отже позивач не довів, що на відповідача було покладено обов`язок прийняття на складське зберігання, складське зберігання та видача товарів іншим працівникам під звіт.

Відповідно до Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, від 01.07.1986 р. діяльність відповідача з приводу загального звітування про використання товарів в будівництві не є діяльністю щодо зберігання товарів чи отримання їх під звіт, а тому договір про повну матеріальну відповідальність щодо такої діяльності не може бути укладено.

Відповідно до ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Оскільки відповідно до пояснення представника позивача товари передавались відповідачу для особистого користування поза межами трудових відносин. В свою чергу відповідно до пояснень відповідача будь-які товари йому не передавались; спірні накладні були видані не для посвідчення факту передачі і отримання товарів під звіт, а у зв`язку з розтратою третіми особами товарів і перенесенням інформації зі звіту відповідача на бланки товарних накладних, при цьому будь-яка дійсна і безпосередня передача товарів не здійснювалась.

Також відповідач надав суду пояснення про те, що факт отримання ним майна спростовується тим, що у позивача відсутні будь-які докази видачі ним такого майна, а тому не може бути отримано те, що не видавалось. Накладні ж було оформлено для перенесення в них звіту відповідача щодо використання будівельних матеріалів. Вказані дії мали місце не на робочому місці, а під час тимчасової непрацездатності відповідача та за обставин тиску і погроз працівників позивача.

Отже факту отримання майна та інших цінностей працівником саме під звіт і для їх зберігання за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Разом з цим відповідач та його представник просили відмовити в позові з підстав спливу строку позовної давності за вимогами позивача.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже позивачем не доведено обставини передання відповідачу спірних товарів під звіт для зберігання. Позивачем не доведено можливості зберігання відповідачем в умовах безпеки продукції на умовах складського зберігання, забезпечення безпечних умов зберігання майна позивача є саме обов`язком позивача. Тому відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача. В свою чергу відповідальність за шкоду в межах середнього місячного заробітку може наступати за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків. Як встановлено судом до обов`язків відповідача не входило зберігання будівельних матеріалів позивача. Саме представник позивача в судовому засіданні заперечив ту обставину, що будівельні матеріали передавались відповідачу під звіт і для їх зберігання

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 Про судове рішення у цивільній справі суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів суд зясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права.

Таким чином позов підлягає відхиленню з підстав недоведеності правових підстав для його пред`явлення, а не у зв`язку зі спливом строків позовної давності, що може бути застосовано виключно у разі наявності правових підстав для задоволення позову.

При цьому відповідно до п. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Так, відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Тому відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Отже позивачем не доведено наявності правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів в оплату товарів, які в дійсності не були передані у власність відповідача.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ПАТ «Івано-Франківське спеціалізоване управління механізації будівництва» до ОСОБА_2 про стягнення 104807,70 гривень заборгованості за товари, 747,6 гривень інфляційних втрат, 2433,45 гривень 3% річних, 1079,88 гривень судового збору, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.