22-ц/775/1048/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Якішина О.М.
Доповідач Лоленко А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Лоленко А.В.,

суддів Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.

за участю секретаря Зливка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на житловий будинок з господарським спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірне домоволодіння належало на праві власності матері відповідача ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р. Після її смерті відповідач ОСОБА_2, будучи єдиним спадкоємцем після смерті матері, прийняла спадщину, подавши у встановлений законом строк відповідну заяву до нотаріальної контори, після чого дала оголошення про продаж будинку.

20.11.2014 р. між ним та відповідачем укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Згідно умов договору він передав відповідачці в якості оплати за зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями грошові кошти в сумі 12000 грн., а відповідач, в свою чергу, видала йому розписку про отримання грошей і пообіцяла нотаріально посвідчити укладений між ними договір купівлі-продажу після отримання свідоцтва про право на спадщину. В грудні 2014 року відповідачка отримала свідоцтво, однак від нотаріального посвідчення договору відмовилась. Оскільки угода купівлі-продажу нерухомого майна фактично відбулася, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, позивач виконав свої зобов»язання за договором, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, посилаючись на ст.ст. 220, 392 ЦК України, просив визнати цей договір дійсним та визнати за ним право власності на спірне майно.

Рішенням Великоновосілківського району Донецької області від 25.08.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

З даним рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на те, що між ним та відповідачем фактично був укладений договір купівлі-продажу, що згідно цього договору, відповідачу були передані кошти і відповідач не заперечує цього факту, що відповідачка мала право розпоряджатися спірним майном на праві спадкоємця, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Позивач в судове засідання не з*явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання також не з*явилась, будучи належним чином оповіщеною про день та час розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Відповідно доч.1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.11.1987 р. житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, належав ОСОБА_3, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08.12.2014 р. встановлений факт родинних відносин між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2

За загальними положеннями вимог цивільного законодавства за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.11.2014 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 Згідно умов договору продавець ОСОБА_2 зобовязується передати у власність покупцю ОСОБА_1 спірний житловий будинок з надвірними будівлями, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього ціну відповідно до умов договору. Право власності на майно переходить до покупця з моменту підписання акту прийому-передачі.

Згідно акту приймання-передачі від 20.11.2014 року відповідно до умов договору купівлі-продажу від 20.11.2014 р. за ціною 12000 грн. продавець передав, а покупець прийняв у власність житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до вимог ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною другою даної статті передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Звертаючись з позовом до суду позивач посилається на те, що між сторонами є згода щодо всіх істотних умов договору і він ним фактично виконаний, однак з боку відповідача дії щодо нотаріального посвідчення договору не були здійснені.

Однак, аналізуючи застосування вимог ст. 220 ЦК України, суд першої інстанції зазначає, що визнання договору дійсним згідно ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину, або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов.

Згідно роз*яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов*язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже, не створюють прав та обовязків для сторін.

При розгляді таких справ суд повинен з»ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухиляється від його посвідчення та чи не втрачена така можливість, а також чи немає підстав нікчемності правочину.

Згідно ч.3ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Слід звернути увагу на те, що з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів», яким з цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації (ч.4 ст. 334).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нотаріальне посвідчення договору, який позивач просить визнати дійсним, не було здійснено ані під час його укладання, ані на час розгляду справи судом першої інстанції. Не надано і доказів відповідно до вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Відповідно до ст. 1268, ст. 1297 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.. 4 Закону України про «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації.

Отже, спадкоємець має право володіння та користування спадковим майном. Проте, право розпорядження таким майном виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового право на нерухоме майно.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано суду доказів належності спірного житлового будинку з надвірними будівлями саме відповідачу ОСОБА_2, оскільки власник спірного домоволодіння ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р., шестимісячний термін, передбачений для подання заяв про прийняття спадщини, закінчувався 01.12.2014 р., а договір купівлі-продажу між сторонами був укладений 20.11.2014 р., тобто до закінчення цього строку. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 на момент укладення договору купівлі-продажу не була власником домоволодіння, а тому не мала права його продажу.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що правових підстав для визнання укладеного сторонами 20.11.2014 року договору купівлі-продажу, а також визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно у звязку зі створенням для сторін із цього договору прав та обов'язків немає.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.В. Лоленко

Судді С.А. Зайцева

Л.М. Кочегарова