У х в а л а

іменем україни

6 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К., Мартинюка В.І.,

Євтушенко О.І., Ступак О.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_14, третя особа - ОСОБА_4, про припинення правовідношення за договором іпотеки; за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Наталія Володимирівна, про визнання договорів недійсними; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Наталія Володимирівна, про визнання договорів недійсними, за касаційними скаргами представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8, та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_14 про припинення правовідношення за договором іпотеки, посилаючись на те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за договором позики від 14 березня 2012 року, у забезпечення якого було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 4 862 764 грн., у рахунок погашення якої ОСОБА_3 і просила звернути стягнення на іпотечне майно.

Змінивши предмет позовних вимог у процесі розгляду справи, ОСОБА_3 просила припинити правовідношення за договором іпотеки, укладеним між нею та відповідачем, зазначаючи, що 22 листопада 2012 року вона набула права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки.

У листопаді 2012 року ОСОБА_14 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, у якому просив визнати недійсними договір позики, договір іпотеки й договір про задоволення вимог іпотекодержателя, які були укладені між ним та ОСОБА_3

Позовні вимоги мотивував тим, що вказані договори не відповідають вимогам закону, оскільки при їх укладенні він був позбавлений можливості прочитати зміст правочину через незнання української мови, унаслідок чого не знав про те, що передає в іпотеку належну йому на праві власності квартиру. Вказував на те, що пеня за договором позики значно перевищує розмір основного зобов'язання. Крім того, ОСОБА_3 тричі відмовлялася прийняти від нього суму боргу, під час посвідчення договорів іпотеки та під час задоволення вимог іпотекодержателя нотаріус не встановив його особу та не роз'яснив йому права й обов'язки.

У подальшому ОСОБА_14 уточнив та доповнив позов і, крім іншого, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 також звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів позики й іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_14, вказуючи на те, що оскаржувані договори були укладені ОСОБА_14, який є її чоловіком, без її згоди, кошти, отримані за договором позики, були витрачені не в інтересах сім'ї.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 збільшила позовні вимоги та просила визнати недійсним також і договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, і витребувати з чужого незаконного володіння вказане вище нерухоме майно на її користь, посилаючись на те, що сторони вказаного договору купівлі-продажу діяли недобросовісно.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого

2014 року у задоволенні позовів ОСОБА_3, ОСОБА_14 та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2014 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року в частині вирішення вимог ОСОБА_4 скасовано та її позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 14 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_14, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 14 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_14.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 27 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8, та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9, просять рішення апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2014 року скасувати, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та залишити в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року, яке було помилково скасовано.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позовів сторін у справі, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_14 й він міг на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, без згоди дружини - ОСОБА_4, яка не має права на вказану квартиру, а відтак - відсутні правові підстави для визнання договорів позики, іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя й договору купівлі-продажу спірної квартири недійсними.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та задовольняючи вимоги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_14 та ОСОБА_4, яку відповідач передав в іпотеку без відповідної згоди дружини, а тому ОСОБА_4 має право вимагати визнання договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя й договору купівлі-продажу спірної квартири недійсними.

Однак, з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю

погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування

дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_14 та ОСОБА_4 є громадянами Ісламської Республіки Іран, де 29 лютого 1990 року між ними було зареєстровано шлюб.

21 серпня 2008 року ОСОБА_14 за договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_1.

14 березня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_14 було укладено договір позики, за умовами якого позивач передала відповідачу у борг 321 600 грн строком до 14 травня 2012 року.

Пунктом 4 вказаного договору позики передбачено, що за прострочення виконання зобов'язань більше ніж на три дні позичальник сплачує пеню в розмірі 10 % від суми простроченого зобов'язання на день нарахування пені за кожний день прострочення, починаючи з першого дня прострочення.

У забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним договором, того ж дня, між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Умовами вказаного договору передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Також, 14 березня 2012 року між сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого іпотекодавець зобов'язується передати, а іпотекодержатель прийняти у власність за

вартістю та на умовах, визначених цим договором, належне іпотекодавцю на праві власності нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку із неповерненням ОСОБА_14 суми позики, ОСОБА_3, з метою набуття права власності на іпотечне майно, звернулася до нотаріуса із відповідною заявою.

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 30 жовтня

2012 року за ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року ОСОБА_3 продала спірну квартиру ОСОБА_5

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлено Законом України «Про міжнародне приватне право».

Цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема визначення застосовуваного права (п. 1 ч. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Згідно зі ст. 40 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано.

За правилами ст. 42 цього Закону захист права власності та інших речових прав здійснюється на вибір заявника відповідно до права держави, у якій майно знаходиться, або відповідно до права держави суду.

Частиною 1 ст. 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до ч. 2 і 3 ст. 32 цього Закону, якою передбачено, що зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом; у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином; якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин

справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності

такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Статтею 61 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Право, вибране згідно з ч. 1 цієї статті, припиняє застосовуватися або змінюється за згодою сторін у разі зміни особистого закону або звичайного місця перебування того з подружжя, до особистого закону або звичайного місця перебування якого було прив'язане обране право. Нове право застосовується до правових відносин з моменту укладення шлюбу, якщо інше письмово не встановлено подружжям. У разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 62 Закону України «Про міжнародне приватне право» вибір права, передбачений ч. 2 ст. 60 та ст. 61 цього Закону, має бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору. Угода сторін про вибір права, що укладена в Україні, має бути нотаріально посвідчена.

Як встановлено судами, ОСОБА_14 та ОСОБА_4 є громадянами Ісламської Республіки Іран.

Проте, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не перевірив, чи було зареєстровано право власності ОСОБА_14 на спірну квартиру відповідно до вимог Законів України, не з'ясував місця, а саме - країни, постійного проживання ОСОБА_14 та ОСОБА_4, унаслідок чого належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, через що дійшов передчасного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя ОСОБА_14 та ОСОБА_4 й правочини щодо вказаної квартири мають вчинятися за згодою останньої.

Крім того, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, стороною якого не була ОСОБА_4, апеляційний суд взагалі не зазначив підстави недійсності такого договору купівлі-продажу та не врахував того, що захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Також, безпідставними є висновки суду апеляційної інстанції щодо визнання такого договору недійсним в цілому та витребування всіє квартири на користь ОСОБА_4, з урахуванням визначеної судом Ѕ частки ОСОБА_4 у спірному майні.

Отже, суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, яке за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законними і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до положень ст. 338 ЦПК України, його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_14, третя особа - ОСОБА_4, про припинення правовідношення за договором іпотеки; за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Есталіна Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Наталія Володимирівна, про визнання договорів недійсними; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха

Наталія Володимирівна, про визнання договорів недійсними передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.К. Гримич

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.В. Ступак