Справа № 482/578/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 червня 2015 року м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Ітріна М.В.,

при секретарі Андреєвій Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нова Одеса цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Миколаївській області (далі ДВС) ОСОБА_2 щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

08 квітня 2015 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною скаргою на дії ДВС. Обґрунтовувала її тим, що 25 жовтня 2011 р. рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області її поновлено на посаді головного лікаря ОСОБА_3 амбулаторії загальної практики сімейної медицини.

29 лютого 2012 р. апеляційним судом Миколаївської області рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовлено.

25 липня 2012 р. колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ вищезгадане рішення суду апеляційної інстанції скасоване і залишено в силі рішення суду першої інстанції.

Вказала, що 27 жовтня 2011 р. Новоодеським районним судом Миколаївської області їй було видано виконавчий лист в частині поновлення на роботі, який звернено до примусового виконання.

29 січня 2015 року ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області замінено боржника у виконавчому провадженні з ОСОБА_3 сільської ради Новоодеського району Миколаївської області на комунальний заклад «Новоодеський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (далі комунальний заклад).

Однак до цього часу комунальний заклад її на роботі не поновив.

Проте, 27 березня 2015 р. державний виконавець ДВС виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, мотивуючи тим, що ДВС вжито всіх заходів, але рішення суду не виконано.

З посиланням на ці обставини, статті 1, 49, 50, 75, 76, 82 і 83 Закону України «Про виконавче провадження» просила скасувати спірну постанову, оскільки державний виконавець не здійснив усіх необхідних заходів щодо примусового виконання рішення суду.

У судовому засідання скаржник не зявилася, але надала суду письмову заяву, в якій свою скаргу підтримала та просила її задовольнити, а справу розглянути в її відсутність.

ДВС будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце розгляду скарги у судове засідання представника не надіслав, але головний державний виконавець Квашенко С.С. надав суду письмове заперечення, якому просив відмовити скаржнику у задоволенні її скарги мотивуючи тим, що постанова про закінчення виконавчого провадження винесена ним відповідно до вимог закону і при цьому права та свободи скаржника не порушені.

Так, у письмовому запереченні вказав, що під час виконання рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі ним вжито всі можливих заходів та реагувань відносно комунального закладу, але позитивного результату не досягнуто.

Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими для виконання на всій території України для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб та для всіх інших громадян.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частин 1, 2 ст. 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

В силу п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом те, що 24 квітня 2008 р. розпорядженням ОСОБА_3 сільської ради Новоодеського району Миколаївської області прийнята на посаду головного лікаря ОСОБА_3 амбулаторії загальної практики сімейної медицини, яка на той час була підпорядкована ОСОБА_3 сільській раді, а 15 лютого 2010 р. розпорядженням сільського голови за № 11 її звільнено з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП, тобто прогул без поважних причин (справа № 2-20/2011, том № 1, а. 94, 214, том № 2, а 59).

25 жовтня 2011 р. рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області, вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме, визнано незаконним розпорядження сільського голови про її звільнення та поновлено на роботі на посаді головного лікаря ОСОБА_3 амбулаторії загальної практики і сімейної медицини, стягнуто з ОСОБА_3 сільської ради заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 28 197,07 грн (справа № 2-20/2011, том № 3, а. 122).

29 лютого 2012 р. апеляційним судом Миколаївської області рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено в частині його задоволення (справа № 2-20/2011, том № 3, а. 239).

25 липня 2012 р. колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ вищезгадане рішення суду апеляційної інстанції скасоване і залишено в силі рішення суду першої інстанції (справа № 2-20/2011, том № 3, а. 268).

27 жовтня 2011 р. Новоодеським районним судом Миколаївської області видано ОСОБА_1 виконавчий лист, який останньою скеровано до примусового виконання (справа № 2-20/2011, том № 3, а. 126).

На виконання цього рішення суду державними виконавцями ДВС неодноразово відкривалось виконавче провадження та закінчувалось.

28 січня 2015 р. головним державним виконавцем ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання рішення суду від 25 жовтня 2011 р. в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

29 січня 2015 р. ухвалою Новоодеського районного суду Миколаївської області, яку залишено без змін ухвалою апеляційного суду, за заявою ДВС замінено сторону виконавчого провадження, а саме, боржника ОСОБА_3 сільську раду Новоодеського району Миколаївської області на комунальний заклад «Новоодеський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» (справа № 482/2156/14-ц, а. 39, 81).

27 березня 2015 р. головним державним виконавцем ДВС ОСОБА_2 винесено постанову про закінчення вищезгаданого виконавчого провадження.

Зі змісту постанови ДВС випливає, що підставою для закінчення виконавчого провадження є посилання на п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону, тобто повернення виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

На підтвердження цього державний виконавець надав суду копію подання до слідчого відділу Новоодеського РВ УМВС України в Миколаївській області про притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України керівника комунального закладу ОСОБА_4

Проте, спірна постанова державного виконавця ДВС не ґрунтується на законі.

Так, стаття 75 Закону передбачає загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобовязаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Частиною третьою цієї статті Закону визначено, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання до правоохоронним органам про притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження і повертає виконавчий документ до суду.

Судом зясовано, що комунальний заклад, який повинен поновити ОСОБА_1 на роботі до цього часу не реорганізовано і не ліквідовано, тобто він існує і виконує покладені на нього функції.

За такого, участь боржника у виконанні рішення суду, за яким відкрито виконавче провадження можлива, а зазначення зворотного у постанові державного виконавця є безпідставним.

Крім того, виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі регулюється ст. 76 Закону.

Так, цією статтею Закону визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, який виніс незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника на них накладається штраф та застосовуються інші заходи, передбачені законом.

До цього часу фактичне допущення до роботи ОСОБА_1 не відбулося, а наказ про поновлення її трудових прав не був виданий комунальним закладом, а відтак, то виконавче провадження є незакінченим.

Під час примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі вживання до боржника будь-яких заходів, передбачених ст. 76 Закону не є підставою для закінчення виконавчого провадження. Не містить таких підстав і ст. 89 Закону.

Наведене свідчить про наявність правових підстав щодо скасування постанови державного виконавця від 27 березня 2015 року.

Суд критично оцінює посилання державного виконавця на те, що скаржниця оскаржує постанову про відкриття виконавчого провадження (28.01.2015 р.), а не постанову про його закінчення (27.03.2015 р.), оскільки ця обставина спростовується змістом скарги та доданими до неї документами, а в резолютивній частині скаржницею допущена помилка у написанні лише дати винесення відповідної постанови.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 386, 387 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження задовольнити.

Скасувати постанову від 27 березня 2015 року головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби головного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження за виконавчим документом щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді головного лікаря ОСОБА_3 амбулаторії загальної практики сімейної медицини.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Новоодеський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом пяти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Головуючий