Номер провадження: 22-ц/785/3171/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року,

встановила:

У квітні 2013 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому на підставі ст. 234 ЦК України просив: 1) визнати договір позики від 15.07.2007 р., укладений між ним та ОСОБА_5, недійсним у звязку з його фіктивністю; 2) зняти арешт з легкового автомобіля марки Лексус ЛХ 470, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер АА 2552 ЕВ, накладений 07.02.2013 р. постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Києва ОСОБА_6.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2012 р. з нього стягнуто на користь ОСОБА_5 борг за договором позики у розмірі 638 400,00 грн. на підставі розписок від 15.07.2007 р., 20.02.2008 р. та 10.01.2012 р. нібито написаними ним особисто. Вказане рішення ним оскаржувалося в апеляційному та касаційному порядку, однак було залишено без змін.

Він ніякого договору позики не укладав, жодних розписок не писав, коштів не отримував. Тому вважає договір позики фіктивним. Попереднє рішення суду про стягнення боргу ухвалено на підставі фіктивного договору позики. Фіктивність договору позики підтверджується висновками двох експертних досліджень про те, що він розписки не підписував. Фальсифікація розписок підтверджує фіктивність договору позики.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, наголошуючи на тому, що договір позики є фіктивним з передбачених ст. 234 ЦК України підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. В запереченнях на позов зазначала, що обставини позову не підтверджені будь-яким доказами.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.01.2015 р. у задоволенні позову ОСОБА_4 повністю відмовлено.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_7, представник ОСОБА_4, в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі.

ОСОБА_5 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав. В судовому засіданні його представник ОСОБА_8 вважала необхідним скаргу відхилити, рішення залишити без змін. Посилалася на законність та обґрунтованість рішення суду, безпідставність апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що передбачені ст. 234 ЦК України підстави для визнання договору позики фіктивним відсутні (а. с. 233 - 236).

Колегія суддів погоджується з такими висновками, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам діючого законодавства (ст. ст. 215, 234 ЦК України, ст. ст. 11, 60, 179, 213 ЦПК України). Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі, наданих сторонами і дослідженими судом доказів.

Згідно матеріалів витребуваної ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.03.2015 р. з Шевченківського районного суду м. Києва цивільної справи № 2610/12441/1202 встановлено, що ОСОБА_5 у травні 2012 р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за розпискою позичив гроші у сумі еквівалентній - 80 000 доларів США. З 01.04.2012 р. відповідач від повернення грошей ухиляється (а. с. 288 - 289). Заочним рішення Київського районного суду м. Києва від 03.08.2012 р. з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягнуто борг у сумі 638 400,00 грн. (а. с. 290 - 291). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.2012 р. заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2012 р. залишено без задоволення (а. с. 292 - 293). Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29.11.2012 р. апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2012 р. залишено без змін (а. с. 294 - 297).

Вищевказаними рішеннями суду першої та апеляційної інстанції встановлено, що 15.07.2007 р. між сторонами було укладено угоду, відповідно до якої ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 80 000 доларів США для придбання автомобіля, про що було складено відповідну розписку. В подальшому згідно розписки від 10.01.2012 р. ОСОБА_4 зобовязався повернути або гроші, або автомобіль до 01.04.2012 р.. ОСОБА_4 борг у сумі 80 000 доларів США у встановлений строк ОСОБА_5 не повернув, автомобіль не передав.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_5, ОСОБА_4 як в заяві про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі на заочне рішення посилався на те, що він розписки про отримання грошей від ОСОБА_5 не писав та не підписував, грошей не отримував. На підтвердження вказаних обставин він надав два висновки експертних досліджень. Разом з тим, в ухвалі апеляційного суду м. Києва від 29.11.2012 р. зазначено, що вказані експертні висновки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не є висновками судових експертиз. Вказані висновки робилися тільки по фотокопіям документів, без дослідження оригіналів вільного та експериментального почерку та підпису. Відсутні документи про право експерта ОСОБА_9 виконувати такі експертні дослідження. Клопотань про призначення судово-почеркознавчої експертизи з боку ОСОБА_4 в судових засіданнях не заявлялося.

Відомостей щодо касаційного перегляду заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2012 р. та ухвали апеляційного суду м. Києва від 29.11.2012 р., на що посилається ОСОБА_4 в апеляційній скарзі по даній справі, матеріали витребуваної цивільної справи не містять.

Таким чином, обставини щодо дійсності підписів ОСОБА_4 у розписках про отримання від ОСОБА_5 грошей у борг, наявність вільного волевиявлення ОСОБА_4 на здійснення правочину і відповідність його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України) були предметом доказування (ст. 179 ЦПК України) під час розгляду справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розписками.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України передбачено, що судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимоги і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини.

У позові по даній справі ОСОБА_4 обґрунтовує свої вимоги щодо недійсності договору позики з підстав його фіктивності.

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання правочину недійсним у звязку з його фіктивністю.

За правилами, передбаченим ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, за діючим на час укладення правочину законодавством фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Якщо ж одна сторона діяла без наміру створити юридичні наслідки, а інша сторона такий намір мала, правочин не може бути визнаний недійсним. На виконання фіктивного правочину не передаються майно або майнові права. Тому і про майнові наслідки визнання правочинів фіктивними в законодавстві нічого не говориться. Якщо ж на виконання правочину били передані майно або майнові права, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Чинним заочним рішенням Київського районного суду м. Києва від 03.08.2012 р. встановлено факт передачі грошей ОСОБА_5 та відповідно отримання ОСОБА_4 у борг грошей. Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору позики фіктивним.

Враховуючи вищевказані положення діючого законодавства та встановлені по справі обставини, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що договір позики не був спрямований на встановлення, зміну чи припинення прав та обовязків сторін, наявність у відповідача умислу на вчинення фіктивного правочину.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що він договір позики з відповідачем не укладав, розписок не писав, коштів не отримував, оскільки це встановлено чинним попереднім рішенням суду. Не заслуговують на повагу і доводи апелянта про фальсифікацію його підписів у розписках, що підтверджується висновками експертних досліджень та судово-почеркознавчої експертизи, а тому договір позики є фіктивним. Фіктивність договору не досліджувалися судом у попередній справі про стягнення боргу.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України обставини щодо фіктивності договору позики не повинні були досліджуватися у попередній справі, оскільки обґрунтування позову та заперечення проти нього були іншими. І навпаки обставини щодо підписання розписок не повинні бути предметом доказування по даній справі, оскільки предмет позову інший. У випадку перевірки апеляційним судом у даній справі обставин щодо підписання розписок останній візьме на себе функції суду касаційної інстанції.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_4, а також для прийняття доводів його апеляційної скарги у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. А. Гірняк

ОСОБА_3