Номер провадження: 22-ц/785/9666/15
Головуючий у першій інстанції Гудіна Н. І.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
26.11.2015 року м. Одеса
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:
головуючого - судді Панасенкова В.О.
суддів: Парапана В.Ф.
при секретарі: Железнові В.В.,
за участю: представника відповідача, Одеської міської ради, Танасійчука І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року за позовом представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права користування земельною ділянкою, визнання недійсними договору купівлі-продажу домоволодіння, рішення виконкому Одеської міської ради, свідоцтв про право на спадщину, свідоцтва про право власності та державного акту на право приватної власності на землю,
в с т а н о в и л а:
В провадженні апеляційного суду Одеської області знаходилась апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року за позовом представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права користування земельною ділянкою, визнання недійсними договору купівлі-продажу домоволодіння, рішення виконкому Одеської міської ради, свідоцтв про право на спадщину, свідоцтва про право власності та державного акту на право приватної власності на землю.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року, залишеним без змін апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилена, у задоволенні позову ОСОБА_4 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської радипро визнання права користування земельною ділянкою відмовлено.

Разом з тим, під час перевірки доводів апеляційної скарги були встановлені наступні факти, реагування на які потребує захист законних прав та інтересів позивачки.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Ленінського районного народного суду м. Одеси від 15 червня 1989 року скасовано рішення Ленінського районного народного суду м. Одеси від 26 вересня 1974 року про вилучення у ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1 (справа №2-1625) - а.с. 37-38.

Рішенням виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси № 105/5 від 21 квітня 1989 року був затверджений акт комісії і прийнято в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_1 літ. «Б» від ОСОБА_4 з оформленням права власності, залишений з оформленням права власності сарай літ. «В» (а.с. 40).

На підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 1927 року ОСОБА_6 та ОСОБА_14 на праві спільної часткової власності належало домоволодіння АДРЕСА_1, розташоване на земельній ділянці 100 кв. сажень (а.с. 18-34).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 25 лютого 1980 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 набули в рівних частках ОСОБА_7 та його матір ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_14, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 73).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла й її син ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28 травня 1986 року на ? частку вказаного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 467 кв.м. (а.с. 74).

Вказане домоволодіння складалось з одного кам'яного будинку під літ «А», житловою площею 38 кв.м., господарських будівель та споруд літ. «Г» - літньої кухні, літ. «Д»- сарай, літ. «Е» - підвал, огородження №1-5.

Самочинно зведені літ. «Б» - житлове, «А1» прибудова та сарай літ. «В» в склад спадкового майна не увійшли (а.с. 74зв.).

12 листопада 1998 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 НОМЕР_1, видане виконкомом Одеської міської ради взамін вказаних вище свідоцтв про право на спадщину за заповітом, право власності зареєстровано у ОМБТІ в книзі 2доп - аркуш 114-р 350 30 листопада 1998 року (а.с. 76).

Рішенням виконкому Одеської міської ради №652 від 17 липня 1998 року ОСОБА_7 у приватну власність передана земельна ділянка, площею 255 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с. 75).

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 28 грудня 1998 року ОСОБА_7 набув право власності на земельну ділянку площею 255 кв.м. за вказаною адресою, державний акт зареєстрований Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_2 (а.с. 77).

По лінії В до Г земельна ділянка площею 255 кв.м. межує з землями ОСОБА_4 (а.с. 77зв.).

Статтею 16 Земельного кодексу УРСР (1979р.), який був чинний на час набуття позивачкою права власності на житловий будинок - 21 квітня 1989 року, передбачалось, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу.

Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Відповідно до ст. 86 ЗК УРСР (1970р.) всі землі в межах міста перебувають у віданні міських Рад народних депутатів, компетенція яких в галузі регулювання земельних відносин визначається статтею 11 цього Кодексу. (Частина перша статті 86 із змінами, внесеними згідно з Указом ПВР УРСР N 4743-X від 11.02.83)

Користування землями, зазначеними в пунктах 3, 4, 5 статті 84, здійснюється у відповідності з статтями 95, 97, 98 цього Кодексу.

Згідно із ст. 88 ЗК УРСР (1970р.) розміри земельних ділянок для об'єктів цивільного і житлового будівництва визначаються виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів у відповідності з будівельними нормами і правилами.

В містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара, з врахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім'ї.

Таким чином, діючим на той час земельним законодавством було передбачено виділ забудовникам земельної ділянки в розмірі до 600 кв.м.

Згідно із чч. 1 та 2 ст. 116 ЗК України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

На підставі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Таким чином, суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

У частині 1 ст. 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У підп. "ґ" п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з відповідними змінами та доповненнями) зазначено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VI.

Таким чином склалась ситуація, коли позивачка ОСОБА_4 є власником житлового будинку, але з 1989 року органами місцевого самоврядування: на той час виконкомом Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси, у теперішній час - Одеською міською радою, не вирішено питання про відведення їй в встановленому законом порядку земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 під літ. «Б» і господарської будівлі літ. «В» та визначення її межі із суміжними землекористувачами, зокрема ОСОБА_7.

З наведених вище обставин, які доведені відповідними доказами, вбачається, що за однією адресою знаходяться два житлових будинку: один - належний ОСОБА_7, другий - ОСОБА_4, на що також звертається увага органів місцевого самоврядування.

Для реалізації свого права на приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарської будівлі і споруд необхідно було звернутися до органів місцевого самоврядування. Позивачкою ОСОБА_4 не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що Одеська міська рада відмовила їй у здійсненні приватизації земельної ділянки.

Між тим ст. 3 Конституції України закріплює, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Україна як правова та соціальна держава, в якій діє принцип верховенства права повинна створити належні умови для реалізації права громадянки України ОСОБА_10 для реалізації її прав на приватизацію земельної ділянки, якою вона фактично користується тривалий час, а помилки виконавчих органів, що були допущені за радянських часів повинні бути усунути компетентними органами Української держави з метою усунення правової невизначеності та створення належних умов для реалізації прав позивачки ОСОБА_4, яка є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи та потребує додаткового соціального захисту та надання безоплатної правової допомоги з боку держави.

При цьому колегія суддів звертає увагу всіх компетентних державних органів на необхідність врахування Європейської Конвенції з прав людини та практики Європейського суду, які є джерелом права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р.) та пропонує при вирішенні звернень громадянки України ОСОБА_4 керуватись принципами та правовою позицією, яка була викладена Європейським судом з прав людини в рішенні у справі «Компанія «Елія» проти Італії» (2001) в частині необхідності усунути правову невизначеність щодо земельної ділянки, якою корстується ОСОБА_4 Рішення Європейського суду у справі «Компанія «Елія» проти Італії» (2001) // Практика Європейського суду з прав людини: Рішення. Коментарі. - К.: Український центр правничих студій, 2001. - № 4. - С. 31 - 32.

Згідно зі ст. 211 ЦПК України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу.

На підставі викладеного та керуючись ст. 211 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Про виявлені порушення прав людини та громадянина України власника житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 довести до відома відома голови Одеської міської ради ОСОБА_12 та голови Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради ОСОБА_13 для прийняття дієвих заходів щодо усунення причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, в тому числі створення умов для забезпечення реалізації права на приватизації ОСОБА_4 земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повідомити апеляційний суд Одеської області.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік