АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/7102/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1744/15Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

при секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 квітня 2015 року

у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_3 про стягнення аліментів. Свої позови ОСОБА_2 обґрунтовував тим. що перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з жовтня 2002 року, мають двох синів - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, 2004 року народження.

Поступово стосунки між ним та дружиною погіршувались, і у листопаді 2013 року вони перестали проживати разом - він поїхав до матері у м.Жмеринку, потім - до м. Запоріжжя на військову службу. Діти залишилися з матір'ю у м. Кременчуці, а влітку 2014 року перебували у його матері у м. Жмеринці.

У зв'язку з тим, що діти не захотіли повертатися до матері, він та дружина домовилися, що діти будуть проживати з ним у м. Запоріжжі. З кінця серпня місяця 2014 року і зараз сини проживають разом із ним, його співмешканкою та її донькою у орендованій трикімнатній квартирі у м. Запоріжжі. Діти навчаються у школі; забезпечені всім необхідним, повертатися до матері відмовляються категорично.

Тому ОСОБА_2 просив розірвати його шлюб із ОСОБА_3, дітей залишити проживати з ним, а з матері дітей стягнути аліменти на їх утримання на його користь в розмірі 1/3 частини її заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з дітей, починаючи із червня 2014 року.

У серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на двох малолітніх дітей. У жовтні 2014 року ОСОБА_3 подала позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей з нею.

ОСОБА_3 зазначила, що фактично сім'я розпалася у листопаді 2013 року, коли ОСОБА_2 поїхав спочатку у м.Жмеринку, а потім на військову службу у м. Запоріжжя. Діти жили з нею, навчалися у школі, відвідували спортивну секцію, між нею та дітьми були добрі близькі стосунки. Після літнього відпочинку дітей у бабусі діти мали повернутися додому, але ОСОБА_2 налаштував дітей проти неї і самовільно, не узгоджуючи з нею, забрав дітей у м. Запоріжжя у свою нову сім'ю. Він та його співмешканка ОСОБА_5 перешкоджають їй у спілкуванні з дітьми - виховують у дітях неповагу до неї, розпалюють у дитячих душах ненависть до своєї матері.

А тому просила місце проживання дітей визначити з нею, стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного з дітей, починаючи з квітня 2014 року.

Ухвалами Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 жовтня 2014 року та від 29 жовтня 2014 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 квітня 2015 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задоволено.

Розірвано шлюб, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 04 жовтня 2002 року у Кременчуцькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис №812.

Залишено відповідачці прізвище - ОСОБА_3.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітніх дітей - задоволено, а її позовні вимоги про стягнення аліментів на їх утримання - задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з їх матір»ю - ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного із дітей, починаючи з дати набрання цим рішенням законної сили та до досягнення дітьми повноліття.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів залишено без задоволення.

Стягнуто із ОСОБА_2 судові витрати: на користь ОСОБА_3 - 243,60 грн. сплаченого нею судового збору; у державний бюджет - судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухваливши нове рішення, яким встановити місце проживання та реєстрації малолітніх дітей разом з батьком - ОСОБА_2, а також вирішити питання щодо встановлення аліментів за домовленістю батьків.

У апеляційній скарзі посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В суді апеляційної інстанції апелянт та його представник уточнили, що рішення суду в частині розірвання шлюбу не оскаржується.

Оскільки в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу судове рішення не оскаржується, підстав для його перегляду в апеляційному порядку немає.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 квітня 2015 року без змін.

Вважає, що рішення суду постановлено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і це також вбачається з матеріалів справи, що 04 жовтня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб, реєстрація якого відбулася у Кременчуцькому міському відділі реєстрації актів громадянського стану, актовий запис за № 812.

У шлюбі народилися двоє хлопчиків - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6. З 2006 року постійним місцем проживання родини була квартира АДРЕСА_1.

Через погіршення стосунків між подружжям сім'я фактично розпалась у листопаді 2013 року, коли ОСОБА_2 поїхав у м.Жмеринку, а потім до м.Запоріжжя, де проживає в даний час. Діти залишились з матір'ю. Вони навчались у ліцеї № 30, відвідували спортивну секцію.

10 червня 2014 року ОСОБА_2 за домовленістю з дружиною відвіз дітей, як і у попередні роки, на літній відпочинок до бабусі у м.Жмеринку. Наприкінці серпня ОСОБА_2 повідомив дружині, що діти відмовляються повертатися до неї, хочуть жити разом із ним, і забрав дітей у м. Запоріжжя.

ОСОБА_3 у серпні 2014 року зверталась за консультацією і за допомогою у поверненні дітей у службу у справах дітей виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука, а також просила адміністрацію школи не віддавати батьку без її відому документи дітей.

В даний час малолітні діти сторін проживають у новій родині батька з ним, ОСОБА_5, та її донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою АДРЕСА_2. Квартира трикімнатна, для дітей створені належні умови. ОСОБА_2 повідомив, що квартиру орендує.

Діти навчаються у 5В класі Запорізької гімназії №2 імені Лесі Українки; характеризуються позитивно, але у психолого-педагогічних характеристиках зазначено про підвищену тривожність дітей, пов'язану із ситуацією у родині (а.с. 113,114).

При розгляді справи у суді першої інстанції, представник третьої особи - виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука як органу опіки та піклування - ОСОБА_8 вважала, що місце проживання малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_4 слід визначити з матір'ю. Обґрунтувала таку позицію тим, що батько дітей на власний розсуд, не врахувавши думку матері дітей, забрав їх до себе, змінив звичне для них оточення, поселив у новій родині з «новою мамою», очевидно впливає на них, формуючи негативне ставлення до матері. З іншого боку, зазначала представник, не встановлено ніяких причин вважати, що проживання з матір'ю негативно відіб'ється на вихованні, здоров'ї та розвитку дітей.

Допитані у суді першої інстанції свідки :

ОСОБА_9 повідомила суду, що між дітьми та їх матір'ю завжди існували добрі щирі відносини, мати піклувалася про них, діти дуже допомагали своїй мамі, коли вона зламала руку;

ОСОБА_10 пояснила, що протягом чотирьох учбових років як бабуся однокласника ОСОБА_6 спостерігала стосунки між ОСОБА_3 та її дітьми. Мати уважно і турботливо ставилась до дітей і приймала активну участь у шкільних справах.

Виконуючи приписи статті 171 СК України, суд першої інстанції вислухав думки обох дітей щодо проживання їх з одним із батьків. ОСОБА_11 та ОСОБА_6 висловили бажання жити з батьком. Розповідали, що їм цікаво та весело жити в новій родині, «мама ОСОБА_5» смачно готує та добре ставиться до них, з «сестричкою» вони дружать, навчаються в одному класі у хорошій школі. Свою маму діти називали «ОСОБА_3», «родная мать», висловлювали упевненість у тому, що їй насправді потрібні не вони, а гроші від батька. ОСОБА_4 висловлювався на кшталт «мені не вистачало любові», «я перестав любити маму». Претензії дітей до матері зводилися до того, що вона «годувала їх несмачною кашею», пізно приходила з роботи - мала б прийти о 18 годині 40 хвилин, а прийшла о 19 годині; одного разу вона прийшла о пів на десяту - «ми їй зателефонували і вона приїхала».

Районна адміністрація Запорізької міської Ради по Жовтневому району як орган опіки та піклування надала висновок щодо можливості визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_4 з їх батьком ОСОБА_2 (а.с. 152).

Відповідно до ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під часвирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, якими є державні органи адміністрації районів, районів в містах Києві та Севастополі, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Такими винятковими обставинами відповідно до змісту ч. 2 ст. 161 СК України є відсутність у матері дитини самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами та її аморальна поведінка, що може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до положень частини 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У силу частини 1 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 3 статті 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

При застосуванні вищевказаних норм права, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Суд першої інстанції також дав оцінку доказам із дотриманням норм ЦПК, зокрема, положень ст. 212 ЦПК України, зазначивши у рішенні суду, відповідно до ст. 215 ЦПК України, мотиви, з яких він бере до уваги одні докази та відхиляє інші.

Пояснення ОСОБА_2. та його посилання в апеляційній скарзі про те, що мати дітей не заперечувала проти їх проживання з ним, спростовуються встановленими у справі обставинами.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що дізнавшись про такі наміри чоловіка, ОСОБА_3 зверталася до служби у справах дітей, до адміністрації Кременчуцького ліцею №30, де досі знаходяться оригінали документів дітей. У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом про стягнення з чоловіка аліментів на утримання дітей. Ці факти підтверджують, що батько дітей наприкінці серпня 2014 року визначив місце проживання дітей на свій розсуд, не узгоджуючи це з їх матір'ю.

Вірним є висновок суду про те, що пояснення дітей та їх поведінка у судовому засіданні місцевого суду говорять про те, що вони волею батька поставлені в умови, коли вимушені болісно обирати між ним та матір'ю. Дорослі вислови дітей, їх обізнаність у таких деталях стосунків між батьками, які їх тільки травмують - «мати не поважала батька», «їй потрібні тільки гроші, а не ми», свідчать про те, що діти перебувають у складній ситуації, під явним впливом оточуючих їх дорослих людей, які не вчать їх повазі та любові до матері. Будь-яких серйозних претензій до матері діти не висловлювали; на запитання про те, чи вона їх ображала, карала фізично, відповіли, що такого не було.

Мати дітей працює, за місцем роботи характеризується як людина спокійна та врівноважена, забезпечена житлом, де для дітей є всі необхідні умови ( а.с. 85-87). За місцем свого попереднього навчання малолітні ОСОБА_3 характеризуються позитивно (а.с. 157-158).

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо доцільності врахування висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч 1,2 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з частинами 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тобто висновок органу опіки та піклування для суду не є обов'язковим і суд вирішує спір з урахуванням усіх обставин, установлених у справі.

Аналізуючи висновок органу опіки та піклування щодо можливості визначення місця проживання дітей з батьком (а.с. 151-152), районний суд вірно зауважує наступне: надаючи таку рекомендацію, орган опіки та піклування виходив з двох чинників - одноголосного бажання дітей жити з батьком та відсутності передбачених статтею 161 Сімейного Кодексу України обставин, які б не дозволяли залишити дітей із ним.

Такі обставини, як самовільна зміна батьком місця проживання дітей, причини їх негативного ставлення до матері, нарешті - причини незадовільного психоемоційного стану самих дітей, комісією до уваги не бралися та не аналізувалися.

Доводи апелянта про те, що суд не взяв до уваги клопотання про допит свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, що є порушенням принципу об'єктивності та всебічності, не можу бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Так, заслухавши апелянта та його представника, колегія суддів прийшла до висновку, що показання даних свідків не містять фактичних даних, які б дали можливість зробити висновок щодо визначення місця проживання дитини.

Отже, враховуючи викладене, оцінивши висновки органів опіки та піклування в сукупності з іншими доказами по справі, врахувавши інтереси дітей, їх вік, колегія суддів вважає, що суд вірно визначив за доцільне залишити проживати малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з матір'ю ОСОБА_3

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій, і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частини 2 та 3 статті 181 СК України).

Тобто, обов'язок утримувати дітей є безумовним. Закон не передбачає спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання дітей. Крім того, не має значення, чи потребує дитина надання їй утримання чи ні.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

ОСОБА_2 є працездатною особою, військовий, про наявність на утриманні інших непрацездатних осіб він суду не заявляв. З огляду на це, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дітей в розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного із дітей, з дня набрання рішенням законної сили в частині визначення місця проживання дітей із матір'ю.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 про неврахування судом інтересів дітей при визначенні місця їх проживання, на увагу не заслуговують та спростовуються матеріалами справи і висновками суду першої інстанції наведеними в ухваленому рішенні в обґрунтування підстав для залишення проживати дітей саме з матір'ю, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 квітня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна

З оригіналом згідно

суддя В.П. Пікуль