АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Слободянюк С.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 4 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням,

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01.12.2014 за нею було визнано право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1. Зазначала, що відповідач не надає їй доступу до квартири та не надає ключів від вказаної квартири. Через неправомірні дії відповідача вона не має можливості проживати у квартирі, запросити працівника БТІ для обстеження квартири, оформлення технічного паспорту та оформлення своєї частки на право власності визнане за рішенням суду. Позивач зазначала, що неоднаразово намагалася у добровільному порядку домовитися із відповідачем потрапити у вказану квартиру, але відповідач її в квартиру не впускає та не надає можливості працівнику БТІ обстежити квартиру з метою оформлення права власності на квартиру, у зв'язку з чим вона неоднаразово зверталася до правоохоронних органів, а тому просила суд позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 4 вересня 2015 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні житловим приміщенням за адресою квартира АДРЕСА_1.Зобов'язано відповідача ОСОБА_5 надати доступ ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1, надати ключи від замків. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на незаконність рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вважає, що суд першої інстанції не дав належну оцінку тому факту, що позивачем на підтвердження своїх вимог не було надано жодного належного доказу, внаслідок чого ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Позивач в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач на законних підставах є власником Ѕ частини квартири, а тому, в силу вимог закону, має право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва 01.12.2014 за ОСОБА_3 було визнано право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Позивач не користувалась вказаною квартирою.

Відповідно до матеріалів справи (а.с.45, 46), позивач зверталася до БТІ, щодо обстеження спірної квартири, отримання технічного паспорта на квартиру та оформлення права власності, але до квартири потрапити не змогла, про що неоднаразово зверталася до правоохоронних органів.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-BP «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про власність», який втратив чинність з 20 червня 2007 року на підставі Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України»).

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Правовою підставою вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що встановлено в ході розгляду справи та є підставою для застосування до вказаної особи санкції про зобов'язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом.

Проаналізувавши означені норми права, суд першої інстанції вірно визначив природу виниклих між сторонами правовідносин та, відповідно, правильно застосував до спірних правовідносин відповідні норми закону, які їх врегульовують.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, не підтверджуються належними і допустимими доказами та не відповідають вимогам закону, який визначає непорушність права власності, окрім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5- відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 4 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді