У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Максимчук З.М.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.

за участі: відповідача та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 4 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права на обов'язкову частку у спадщині,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 4 вересня 2015 року позов задоволено повністю: визнано за позивачем (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) право власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність та необґрунтованість через порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

На її обґрунтування зазначала про відсутність доказів, які стверджували би про реєстрацію за спадкодавцем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Тому неповнота з'ясування обставин справи полягає у відсутності відповідних записів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стверджувала про те, що правовстановлюючих документів на спірну квартиру у неї немає, а тому вважала, що до листа нотаріуса з приводу наявності свідоцтва про право власності на житло апеляційному суду слід віднестися як до неналежного доказу.

На її думку, суд, встановивши відсутність оригіналу правовстановлюючого документу у відповідача та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зробив необґрунтований висновок про судовий захист спадкових прав позивача, через що було неправильно застосовано положення ст.ст. 15, 16 і 392 ЦК України.

Вважає безпідставним відмову суду у клопотанні про зупинення провадження у цій справі до вирішення іншої справи.

Крім того, справу розглянуто без залучення інших спадкоємців - дітей спадкодавця. Судом неправильно застосовано ст. 1241 ЦК України, оскільки незалучення до участі в справі усіх спадкоємців призвело до хибного обчислення спірних часток у спадщині.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, відмовивши ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності та обґрунтованості позову, оскільки оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно в заінтересованих осіб і в нотаріуса відсутні, що дає право ОСОБА_2 на звернення до суду з відповідним позовом. Також ураховано, що вона як непрацездатна матір спадкодавця, незалежно від змісту заповіту на користь ОСОБА_3, набула право на обов'язкову частку в спадщині, тобто на 1/2 частину майна, яке вона отримала би в порядку спадкування за законом.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_4, про що 24 лютого 2014 року видано свідоцтво про його смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

Внаслідок смерті відкрилася спадщина, яка складається із 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Право власності на частку квартири у спадкодавця виникло на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 грудня 2013 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради. Відповідний запис зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 лютого 2014 року, індексний номер: 11155725.

28 грудня 2013 року ОСОБА_4 складено заповіт, що посвідчений приватним нотаріусом Корецького районного нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі №1264. За умовами заповіту належну йому частину нерухомого майна він заповів на користь своєї сестри - ОСОБА_3 (а.с. 8, 9).

28 квітня 2014 року дружина спадкодавця - ОСОБА_1 подала до Першої Рівненської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с. 64).

4 серпня 2014 року аналогічну заяву нотаріусу подано ОСОБА_3 (а.с. 68), а 20 серпня 2014 року заяву про прийняття обов'язкової частки у спадщині подано матір'ю спадкодавця - ОСОБА_2 через Новокорецьку сільську раду Корецького району на адресу Першої Рівненської державної нотаріальної контори (а.с. 71).

Вважаючи, що вона як непрацездатна матір спадкодавця набула права на обов'язкову частку у спадщині, а правовстановлюючі документи на спірну квартиру відсутні, ОСОБА_2 у листопаді 2014 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно із ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Частина 2 ст. 8 ЦК України передбачає, що у разі неможливості використати аналогію закону для врегулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Оскільки терміну "непрацездатна особа" Цивільним кодексом України не визначено, тому колегія суддів вважає правильним застосування до спірних правовідносин аналогії права.

Згідно із ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Крім того, "Сучасний тлумачний словник української мови" дає визначення поняття "Непрацездатний" як такий, що через старість, хворобу і т. ін. утратив здатність працювати або не мав її ніколи (Видавничий дім "Школа", 2011 рік, стор. 550). Тому непрацездатність - це стан здоров'я (функцій організму) людини, що обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я. Повна втрата працездатності визначається як настання пенсійного віку (старість). Пенсійний вік в Україні становить для жінок 55 років, якщо вони народилися до 30 вересня 1956 року (стаття 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування").

Оскільки ОСОБА_2 народилася в 1928 році і набула соціально-правового статусу пенсіонера в 1983 році, тобто з додержанням умови досягнення пенсійного віку, - що сторонами не оспорюється, тому її слід вважати непрацездатною особою на момент відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що до спірних прав і обов'язків застосуванню підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, визнавши за ОСОБА_2 право на обов'язкову частку у спадщині після смерті сина.

Належним чином судом вирахувано й розмір обов'язкової частки позивача у спадщині - це 1/8 частина квартири АДРЕСА_1. Ця частка обчислена з урахуванням права двох непрацездатних спадкоємців першої черги - ОСОБА_2 як матері і ОСОБА_1 як дружини (1/2 частина квартири : 2 спадкоємців) : 1/2).

Доводи апеляційної скарги про неповноту з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, не заслуговують на увагу.

Згідно із ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

З наданих на вимогу апеляційного суду відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (дата, час державної реєстрації: 20.02.2014; 14:02:40) встановлено, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 і ОСОБА_4.

Оскільки ця процесуальна прогалина усунута апеляційним судом у ході апеляційного розгляду справи, тому підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення із наведеної підстави не вбачається.

Не можна погодитися і з посиланнями ОСОБА_1 про хибність відмови суду у зупиненні провадження в справі до вирішення іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного судочинства.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, таких порушень процесуального закону, що потягли би зміну чи скасування оскаржуваного рішення, в судовому засіданні не навела, а апеляційним судом їх встановлено не було, тому доводи про це є необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо неналежності листа нотаріуса про те, що оригінал правовстановлюючого документу на квартиру знаходиться у відповідача, а в разі відмови його надати позивач вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Так, роз'яснення абз. другого-третього п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначають, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Очевидно, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів та відомостей. Пунктом 4.18. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 і зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595, передбачено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, яке підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

На а.с. 10 міститься лист державного нотаріуса Першої Рівненської державної нотаріальної контори від 28.08.2014 року №1737/02-14 на ім'я ОСОБА_3 і ОСОБА_2, де вказано про наявність у ОСОБА_1 оригіналу правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1. У разі відмови останньої у наданні документів рекомендовано нотаріусом звернутися за захистом своїх прав до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За таких обставин хоча положення ч. 4 ст. 49 Закону України "Про нотаріат" і передбачають оформлення відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії постановою, однак сама по собі її відсутність не перешкоджає зверненню ОСОБА_2 за захистом своїх цивільних прав у судовому порядку.

Спростовуються обставинами справи і вимогами закону покликання ОСОБА_1 на незалучення до участі в справі усіх спадкоємців - дочки і сина, що призвело до помилкового обчислення обов'язкової частки у спадщині.

Так, 10 липня 2014 року син спадкодавця - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовився від прийняття спадщини на користь своєї матері, про що надав нотаріусу відповідну заяву (а.с. 67).

Щодо дочки як спадкоємця після смерті батька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, то вона у передбачений законом шестимісячний строк спадщину не прийняла.

Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Тому за викладених обставин доводи апеляційної скарги про це є необґрунтованими.

Наведені в оскаржуваному рішенні висновки відповідають фактичним обставинам, встановленим на підставі поданих сторонами доказів, і ґрунтуються на нормах матеріального права. Порушення норм процесуального законодавства, що призвело би до неправильного вирішення справи, при проведенні оцінки доказів не встановлено.

Додержання судом першої інстанції при ухваленні свого рішення норм матеріального та процесуального права відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 4 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: