Номер провадження: 22-ц/785/5384/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Станкевича В.А.

суддів Бабія А.П.

ОСОБА_2

при секретарі Стадніченко А.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства Одеська міська агенція по приватизації житла», ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, третя особа: Комунальне підприємство «ОМБТІ та РОН» про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування реєстрації квартири, скасування реєстрації та виселення, поновлення реєстрації та вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року, -

встановила:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить суд поновити строк на звернення до суду за захистом порушеного права на житло; скасувати розпорядження органу приватизації № 183677 від 24 березня 2004 року - Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ОСОБА_6 про безоплатну передачу у приватну власність у порядку приватизації квартири № 16 будинку № ЗО по вул. Новосельського в м. Одесі в рівних частках ОСОБА_7 та ОСОБА_5, визнати недійсним свідоцтво про право приватної власності на житло № 8 - 15125 від 24 березня 2004 року на квартиру № 16 будинку № ЗО по вул. Новосельського в м. Одесі, видане ОСОБА_4, ОСОБА_5, скасувати реєстрацію вказаної приватної квартири у КП ОГБТ1 та РОН" за ОСОБА_4, ОСОБА_5, аннулювати реєстрацію ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, поновити реєстрацію позивачці та вселити її у квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити.

ОСОБА_4, який є представником ОСОБА_5, позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у запереченні на позов, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Представники Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Одеська міська агенція по приватизації житла», Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області у судове засідання не з'явились.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Із урахуванням ухвали апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2014 року про виправлення описки в рішенні: поновлено ОСОБА_3 3.1. строк звернення до суду; скасовано розпорядження органу приватизації про безоплатну передачу в приватну власність в рівних частках ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2; визнано недійсним свідоцтво про право приватної власності на житло від 24 березня 2004 року на зазначену квартиру; зобов'язано Приморський районний відділ Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_3; вселено ОСОБА_3 3.1. у спірну квартиру. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду Одеської області ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали касаційніну скаргу в який просили рішення апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року скасувати.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року касаційна скарга ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволена частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року скасувано та направлена справа на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.03.2004 року помер ОСОБА_6

24 березня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_3 на підставі розпорядження № 183677 від 24 березня 2004 року КП «Одеська міська агенція по приватизації житла», згідно з яким вказана квартира належить їм на праві приватної власності в рівних частках.

Відповідно до ч. З ст.9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду.

Відповідно до п.20 Положення про передачу квартир у власність громадян, затвердженого наказом державного комітету по ЖКГ від 15.09.1992 року при оформленні заяви про приватизацію квартири громадяни беруть на підприємстві , яке обслуговує будинок, довідку про склад сім'ї, що займає житлове приміщення.

Відповідно до п.21 Положення в довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані і мешкають сумісно з ним.

Таким чином, підставою для приватизації житлового приміщення є реєстрація (прописка) фізичної особи за місцем проживання.

На момент приватизації в квартирі були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5, позивачка в квартирі не була зареєстрована і не була членом сім'ї. Тому квартира була передана в приватну власність відповідачів відповідно до діючого законодавства. Підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації нашої приватної власності на вказану квартиру в КП «ОМБТІ та РОН» немає.

Крім того, ОСОБА_3 3.І. раніше була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 23.03.1998 року вона приватизувала частину вказаної квартири і отримала свідоцтво про право власності на житло № 4-13651.

27.02.2001 року позивачка подарувала свою частину квартири на підставі договору дарування № 7-520.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, чинній на час приватизації спірної квартири) (далі - Закон) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст. З Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно із ч. 5 ст. 5 Закону кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

На підставі ст. 5 п. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 12 Положення про передачу квартир у власність громадян, кожний громадянин України має право приватизувати займане їм приміщення безоплатно один раз.

Таким чином, позивачка вже реалізувала своє право на приватизацію і не має право на приватизацію іншого житла.

ОСОБА_4 був зареєстрований в квартирі за згодою свого батька ОСОБА_6 з 1984 року, а ОСОБА_5 ще за життя діда з 1997 року. Позивачка була зареєстрована в квартирі пізніше, в 1999 році, а тому її згода для реєстрації відповідачів і вселення у квартиру не була потрібна.

Відповідно до ч.ч. 4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності і призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. І ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Позивачка вимагає виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5І без надання іншого житла. Вказані норми матеріального права не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами по справі, а тому відсутні підстави для задоволені позову в частині виселення.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і п. 3.1 Наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1077 від 22.1 1.2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.12.2012 року за № 2109/22421 «про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, ст. 7 Закону і п. 3.1 Наказу містить вичерпний перелік підстав для зняття з реєстрації місця проживання.

В позовній заяві позивачка просила поновити її реєстрацію та вселити в спірну квартиру. Ці позовні вимоги також не підлягають задоволенню. 14.10.2005 року позивачка була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі рішення Приморського райсуду м. Одеси від 15.08.2005 року, яке в подальшому було скасоване. Після реєстрації позивачка не вселилася до спірної квартири, не проживає в квартирі на протязі 9 років з квітня 2004 року по теперішній час, її вимоги про реєстрацію і вселення до квартири неодноразово розглядалися судами України усіх інстанцій.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 липня 2010 року Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2009 року було скасовано та провадження у справі за позовом ОСОБА_3 3.1. до Приморського районного відділу Одеського міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання незаконним зняття з реєстрації за місцем проживання закрито.

В зв'язку з цим Ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 20 грудня 2012 року була задоволена заява, допущено поворот виконання рішення Приморського райсуду м. Одеси від 15.08.2005 року по справі № 2-186/05 за позовом ОСОБА_3 3.І. до ОСОБА_4, ОСОБА_5, УЖКГ Одеської міської ради, КП «Одеська міська агенція по приватизації житла» про визнання незаконним зняття з реєстрації, визнання недійсним розпорядження органу приватизації, визнання права на житлову площу, реєстрацію та вселення, в частині зобов'язання відділ реєстрації Приморського PB УМВС України в Одеській області здійснити реєстрацію (прописку) ОСОБА_3 3.І. в квартиру АДРЕСА_4 шляхом зняття ОСОБА_3 3.І. з реєстрації за вказаною адресою.

На підставі даної ухвали ОСОБА_3 3.І. була знята з реєстрації з спірної квартири. Відповідно до 4.2 абз.5 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» для реєстрації особа або її законний представник подає документи, що підтверджують право на проживання в житлі.

Відповідно до п. 2.2 Наказу МВС України «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» документи, що підтверджують: право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання.

Відповідно до ст. 150 ЖК України ч. І ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 вже використала своє право на приватизацію житла приватизувавши квартиру АДРЕСА_5 .

Є необґрунтованим та не ґрунтується на нормах матеріального права висновок апеляційного суду про те, що довід ОСОБА_4 про використання ОСОБА_3 3.І. права на приватизацію житла не спростовує визначене законом право кожного члена сім'ї, який постійно проживав у квартирі, давати свою згоду на приватизацію, оскільки така згода пов'язується із реалізацією наявного права на приватизацію.

Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги посилання позивачки, що на час подання ОСОБА_4 заяви про приватизацію та видачі свідоцтва про право власності позивач ОСОБА_3 3.І. постійно проживала в спірній квартирі, оскільки відсутні докази, які б підтверджували такі обставини.

Не спростовані матеріалами справи і твердження відповідачів, що ОСОБА_3 3.І. у квітні 2014 року добровільно залишила спірну квартиру.

Крім того, як установлено судом першої інстанції, син основного наймача квартири ОСОБА_6 - ОСОБА_4 був зареєстрований у спірній квартирі з 1984 року, внук ОСОБА_5 - з 1997 року, а ОСОБА_3 3.І. - у 1999 році за заявою її чоловіка ОСОБА_6

Відповідно до ст. 65 ЖК Української PCP наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 письмову згоду на вселення дружини свого батька ОСОБА_6 - ОСОБА_3 3.І. до спірної квартири не давав. Таким чином не має значення ця обставина для вирішення питання про необхідність надання ОСОБА_3 3.І. згоди на приватизацію та реалізацією нею права на приватизацію квартири, оскільки не має переконливих доказів того, що вона вселилась в спірну квартиру з дотриманням установленого законом порядку.

На дані обставини було звернуто ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року при розгляді касаційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що не має законних підстав для задоволення позовних вимог Празнічних 3.1.

Враховуючи все вищевикладене колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2014 року по справі за позовною заявою ОСОБА_3 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства Одеська міська агенція по приватизації житла», ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, третя особа: Комунальне підприємство «ОМБТІ та РОН» про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування реєстрації квартири, скасування реєстрації та виселення, поновлення реєстрації та вселення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.А. Станкевич

Судді : О.Д. Варикаша

ОСОБА_9