АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

за участю секретаря Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року, -

у с т а н о в и в :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1, у якій зареєстрований він, його колишня дружина - ОСОБА_3 та їх спільний син - ОСОБА_4 У вересні 2001 року відповідачі виїхали із зазначеної квартири, однак, кошти на оплату комунальних послуг та утримання майна позивачу не надають. У зв'язку з викладеним

ОСОБА_2 просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити та зняти з реєстрації місця проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_1.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що відповідачі тривалий час не проживають у зазначеній квартирі, залишаючись при цьому зареєстрованими у ній. Також вказує, що судом не було вирішено позовну вимогу про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4

_________________________________________________________

Справа № 761/37389/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/6947/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у їх відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлені наступні обставини.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 15 грудня 1990 року зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 6).

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу зазначений шлюб між сторонами розірвано 30 жовтня 2003 року (а.с. 7).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 листопада 1998 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної власності належить в рівних частках: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 5).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі втратили право власності на спірну квартиру, а тому вони, як її власники, мають право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_2 посилався на норми, закріплені у ст. 71, 72 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України.

Положеннями статей 71, 72 ЖК Української РСР передбачений порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Однак, зазначені норми знаходяться у Главі 2 Розділу III ЖК Української РСР, яка стосується житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами та доповненнями), суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави (ст. 71 або ст. 107 ЖК).

Зважаючи на ту обставину, що спірна квартира була приватизована

і належить сторонам на праві приватної власності, статті 71, 72 ЖК Української РСР не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

У ст. 405 ЦК України закріплено право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Частина 2 вказаної статті містить норму, за якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є не тільки членами сім'ї позивача, але і власниками спірної квартири на тих самих підставах, що і сам

ОСОБА_2

Отже, відповідачам, як власникам квартири АДРЕСА_1, на підставі положень статей 317, 319 ЦК України належать всі три складові права власності, а саме право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Позбавлення власника однієї з цих правомочностей порушує передбачений статтею 317 ЦК України зміст права власності, що призводить до порушення права власності в цілому, яке є непорушним з огляду на норми Конституції України та ЦК України.

Наведене свідчить про те, що законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відсутні.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на наступному.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили,про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, обов'язок органів зняти особу з реєстрації на підставі наведених судових рішень встановлений на законодавчому рівні та не потребує додаткового підтвердження у судовому порядку.

На викладені обставини посилається і сам позивач у позовній заяві (а.с. 2), що підтверджує безпідставність його вимог про зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку.

Крім того, такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на такі обставини.

В обґрунтування відмови у задоволенні позову, суд посилався на ч. 1 ст. 71 СК України, якою врегульовано порядок поділу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до закріпленого у ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Посилання суду на зазначену норму є помилковим і таким, що виходить за межі позовних вимог ОСОБА_2, оскільки вони не стосуються поділу спільного з відповідачем ОСОБА_3 майна.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що помилкове обґрунтування своїх висновків судом першої інстанції не призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що позов ОСОБА_2 до

ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням задоволенню не підлягає.

Доводи апелянта з приводу того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад встановлені статтями 71 ЖК Української РСР та 405 ЦК України строки, є необґрунтованими та не можуть слугувати підставами для позбавлення законних власників права користування належним їм майном, оскільки відповідно до ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко