Справа № 307/1884/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді: Дроботі В.В.

суддів: Власова С.О., Бисаги Т.Ю.

при секретарі: Рогач О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засідання справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 25 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 пред'явив до Бедевлянської сільської ради, ОСОБА_1 позов про визнання права власності та скасування рішення органу державної влади.

Позивач зазначав, що він у 1976 році, тобто до шлюбу з ОСОБА_1, побудував житловий будинок в АДРЕСА_1 Його право власності на цей будинок оспорюється дружиною. 20 грудня 2013 року Бедевлянська сільська рада прийняла рішення № 381, яким надала дозвіл йому та відповідачці ОСОБА_1 на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність, на якій знаходиться збудований ним житловий будинок. Рішення є незаконним, оскільки спірна земельна ділянка площею 0,1185 га є його власністю. Скасування цього рішення тягне за собою визнання за ним права на приватизацію вказаної земельної ділянки.

Рішенням суду за позивачем визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Рішення Бедевлянської сільської ради № 381 від 20 грудня 2013 року щодо земельної ділянки за даною адресою скасовано.

У вимогах ОСОБА_2 про визнання за ним права на приватизацію земельної ділянки площею 0,1185 га по АДРЕСА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення скасувати, ухваливши нове, яким у вимогах ОСОБА_2 відмовити повністю. Вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Окрім того, суд неправильно застосував матеріальний закон.

Колегія судів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Правомірність вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок, як правильно зазначив у рішенні суд першої інстанції, слід аналізувати виходячи з вимог чинного законодавства, яке діяло на час завершення будівництва спірного будинку.

За одними даними він був побудований у 1976 році (а.с. 8,12,28,55), за іншими - у 1977 році (а.с. 48,182).

На той час чинним був ЦК УРСР ( в ред.1963 року). Згідно ст.71 цього Кодексу загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), було встановлено у три роки.

Згідно ст.83 чинного на той час ЦК на вимоги осіб про визнання (встановлення) права власності на жилий будинок зазначена вище норма поширювалась.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 4 та ст. 76 ЦК УРСР для ОСОБА_2 право на позов про визнання права власності на жилий будинок виникло принаймні у 1977 році.

Є доведеним, що до введення в дію нового ЦК України (ред. 2003 року) він з даним позовом до суду не звертався, а отже пропустив строк позовної давності.

Згідно вимог ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Жодних поважних причин звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про визнання права власності через 37 років після завершення будівництва жилого будинку апеляційний суд не встановив.

Отже, у задоволенні даних вимог колегія суддів відмовляє саме у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

При цьому колегія суддів враховує положення п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень до Закону № 435-IV про те, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Що стосується вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення Бедевлянської сільської ради № 381 від 20 грудня 2013 року, яким на земельну ділянку площею 0,1185 га в АДРЕСА_2 надано дозвіл на розробку проекту відводу для передачі у спільну сумісну власність подружжю ОСОБА_2, то колегія констатує наступне.

Стверджуючи, що дане рішення порушує його права позивач зазначав, що у 1972 році спірна земельна ділянка йому була виділена його батьками з належної їм присадибної ділянки, отже з того часу він є її правомірним користувачем (власником) - а.с. 2-3.

На той час земельні правовідносини в Україні регулювались Земельним кодексом УРСР в редакції від 8 липня 1970 року. Ст.ст. 13, 16 цього Кодексу передбачали можливість передачі фізичним особам землі у користування шляхом їх відведення, а ст.20 Кодексу вказувала, що доказом правомірності володіння та користування земельною ділянкою є рішення відповідного державного органу.

Аналогічна процедура набуття права на землю була закріплена у Земельному кодексі УРСР (ред. від 18 грудня 1990 року), а також у чинному ЗК України.

Матеріали даної справи не містять жодних належних та достовірних доказів відведення позивачу 0,1185 га землі в АДРЕСА_3 за рахунок земельної ділянки його батьків, а також рішення державного органу з вказаного питання.

Викладені факти свідчать про те, що він не набув права користування або власності на спірну земельну ділянку в порядку, встановленому земельним законодавством, яке було чинним в період з 1972 по 2014 роки.

У зв'язку з викладеним колегія не приймає до уваги виписки з погосподарської книги Бедевлянської сільської ради та довідку цього органу №136 від 06 жовтня 2015 року(а.с. 55, 157).

Про своє право на дану земельну ділянку з інших підстав ОСОБА_2 не заявляв.

Оскільки він в установленому законом порядку право на ділянку не набув, колегія у відповідності до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України відмовляє у вимогах позивача про скасування рішення сільської ради №381, адже захисту підлягає лише порушене право.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не застосував норми матеріального права, які регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення: строки позовної давності щодо права ОСОБА_2 на новостворене майно, яке підлягало реєстрації, та захистив неіснуюче право позивача на земельну ділянку.

Викладене вище в силу вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в частині, що оскаржена.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 25 лютого 2015 року змінити.

У вимогах ОСОБА_2 до Бедевлянської сільської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 та скасування рішення Бедевлянської сільської ради № 381 від 20 грудня 2013 року, щодо земельної ділянки площею 0,1185 га за даною адресою - відмовити.

Рішення набуває законної сили після його проголошення, але може бути оскаржено протягом 20 днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду

Закарпатської області В.В. Дроботя