У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_4 про відстрочку виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, Управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Кіровського районного суду

м. Кіровограда від 14 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2014 року, позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») задоволено частково. Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою, в якій просила відстрочити виконання рішення Кіровського районного суду

м. Кіровограда від 06 листопада 2013 року на період дії Закону України «Про мораторій на стягнень майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 січня

2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2015 року, заяву задоволено. Виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2013 року відстрочено до втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнень майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої й апеляційної інстанцій, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 23 квітня 2008 року між банком і ОСОБА_8 укладено кредитний договір № KGPRGA01580001, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 26 480 доларів США, строком до 23 квітня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

23 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено договір іпотеки № КОРКСА01580001, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 19 лютого 2014 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

В частині вимог до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення та зняття їх, а також ОСОБА_4 з реєстраційного обліку відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а. с. 92-94).

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_820422/ed_2015_02_07/pravo1/T990606.html?pravo=1>, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Законом можуть встановлюватися особливості щодо надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Статтею 373 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2168/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) протягом дії цього Закону, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_20/ed_2014_10_30/pravo1/T265400.html?pravo=1> та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_42/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира, загальна площа якої становить 62,40 кв. м, використовується ОСОБА_4 як постійне місце проживання, іншого житла у неї немає.

Оскільки на даний час предмет іпотеки не реалізовано, вищевказана квартира є майном, яке виступає як забезпечення зобов'язань відповідача за споживчим кредитом від 23 квітня 2008 року, наданим ОСОБА_8 банком в іноземній валюті, та яке використовується ОСОБА_4, як місце постійного проживання, то на правовідносини між сторонами поширюється дія вище вказаного Закон № 1304-VII, а тому, в період дії даного Закону № 1304-VII не може відбуватись звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки згідно з п. 4 названого Закону № 1304-VII протягом дії цього закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правильно дійшов висновку про те, що оскільки вказаний Закон № 1304-VII не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15).

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 січня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Євграфова Є.П., Євтушенко О.І.