пр.№2-/756/901/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Луценко О.М.,

при секретарі - Бублієві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства « Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 10.11.2014 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просив:

- скасувати наказ Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» № 115 від 10.07.2014 р. про внесення змін до штатного розпису у зв'язку із проведенням структурної реорганізації та скороченням посад;

- скасувати наказ Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» № 118 від 16.07.2014 р. про попередження про заплановане звільнення у звязку із скороченням штату;

- скасувати наказ Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» №727-к від 10.10.2014 р. про звільнення ОСОБА_1;

- зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді артиста допоміжного складу у Державному підприємстві «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка», стягнути з нього середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральну шкоду 20 тис.грн., а також витрати на правову допомогу 3 тис.грн.

Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначила остаточно в розмірі 47 591 (сорок сім тисяч п'ятсот дев'яносто одна) грн. 06 коп. в судовому засіданні 12.032015р. та просила їх стягнути за період з 11.10.2014 року (наступного дня після звільнення) по 12.03.2015 р. включно.

Позов мотивувала тим, що вона з 1997р. працювала у відповідача артисткою допоміжного складу; з грудня 2001р. - артисткою допоміжного складу за строковим трудовим договором, а з листопада 2003 р. - за безстроковим.

На виконання наказів відповідача від 10.07.2014 р. № 115, № 118 від 16.07.2014 р. з яким позивача не ознайомлювали, мала бути попрередженою про наступне вивільнення працівників, в тому числі її посади у зв'язку із скороченням чисельності та штату, що запроваджувалось з метою економного та продуктивного використання державних коштів відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 65 від 01.03.2014 р. «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету». Оскільки не була ознайомлена з наказом, відмовилась підписувати попередження.

Одночасно та протягом часу до звільнення їй не було запропоновано іншу роботу серед наявних вакантних посад але запропоновано виконувати ту саму роботу артисткою за цивільно-правовими угодами з поспектакльною оплатою.

Вважає, що адміністрація відповідача під виглядом оптимізації виробництва, реального скорочення не проводила, економії державних бюджетних коштів також не відбулось (фонд заробітної плати залишився незмінним), в той час, коли технічна творча необхідність у артистах цеху мімансу у театрі залишилась (відповідно до типових штатних розписів).

Також посилалася на окремі документи, такі як:

- зміни до штатного розпису, підписані керівником відповідача ОСОБА_3. та затверджені заступником міністра культури-керівником апарату ОСОБА_4 11.08.2014 р., які свідчать про фіктивність скорочення чисельності та штату працівників, виведення та введення до штатного розпису 35,5 штатних одиниць, що в кінцевому результаті не призвело до зменшення чисельності та кількості штатних одиниць, також не змінився при цьому розмір фонду заробітної плати працівників театру;

- Наказ Міністерства культури СССР від 18.06.1979 р. № 479 «Об утверждении Типових штатов артистического и художественного персоналов музикальних и драматических театров», яким затверджуються типові штатні розписи різних категорій театрів, в тому числі й Національного академічного театру опери та балету України ім. Т.Г.Шевченка. Відповідно до типових штатних розписів у штатному розписі відповідача має міститись 15 шт.од. артистів допоміжного складу, тому наказ про повне виведення зазначених штатних одиниць вважає незаконним;

- Постанову Верховної ради України від 12.09.1991 р. № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», якою встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України застосовуються акти законодавства Союзу РСР, а оскільки за часів незалежної України таких актів міністерством культури не видавалось, чинними залишаються акти Союзу РСР, тому цю обставиною також вважає обґрунтуванням її позову.

Враховуючи зазначене, на її думку, накази № 115 від 10.07.2014 р., № 118 від 16.07.2014 р. та № 727-к від 10.10.2014 р. повинні бути визнані незаконними та мають бути скасованими.

Також зазначили, що у зв'язку із незаконним звільненням їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 20 тис.грн., і просить стягнути з відповідача на підставі ст. 237-1 КЗпП України. Така шкода виражається в тому, що вона морально страждає через незаконне порушення її права, докладає додаткових зусиль для організації свого життя та забезпечення її дітей, які є неповнолітніми, що потребують її опіки.

В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені у ньому обставини. Пояснили, що позивача попереджали про наступне вивільнення в зв'язку зі скороченням чисельності та штату, роботи на будь-якій посаді адміністрація відповідача їй при звільненні не пропонувала.

Представник відповідача позов не визнала, пояснила, що скорочення штату у театрі проведене відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 65 від 01.03.2014 р. «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету». Тому для скорочення витрат на оплату праці працівникам було запропоновано укласти цивільно-правові угоди. Одночасно зазначив, що у штатний розпис театру при вирішенні питання про скорочення посад цеху мімансу введено інші посади, зокрема артистів балету. Проте, оскільки на посади артистів можуть бути зараховані особи, які пройшли творчий конкурс, то позивачу такі посади не пропонувались взагалі. Також їй не пропонувались і інші посади без врахування її спеціальності артиста балету. Конкурси у театрі не проводились. Також зазначила, що у оспорюваному позивачкою наказі допущена описка щодо зазначення тексту про відмову позивача від переведення на іншу роботу. Дійсно пропозиції про переведення на іншу роботу їй не було.

Допитані в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, (колишні артисти цеху мімансу, звільнені, як і позивачка, із театру) підтвердили викладені позивачем обставини щодо її звільнення з роботи, пропозицій виконувати роботу за трудовими угодами. Підтвердили обставини справи та обґрунтованість завдання моральної шкоди.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, про що учасникам розгляду справи було роз'яснено неодноразово.

При вирішенні спору суд керується роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з п. 19 якої суд повинен з'ясувати, чи дійсно у відповідача:

- мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників,

- чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника,

- які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві,

- чи попереджувався він за 2 міс. про наступне вивільнення.

Суд з'ясував та погоджується зі ствердженням позивача та її представників про те, що реального скорочення чисельності та штату працівників та зменшення фонду заробітної плати відповідно до змін до штатного розпису у театрі не відбулось.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як-то: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Cтруктурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України).

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Установивши у справі, яка розглядається, факт внутрішньої реорганізації юридичної особи - Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» (шляхом впровадження змін в організаційній структурі підприємства), а не її ліквідації, суд приходить висновку про незаконність звільнення Позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Виведення та введення до штатного розпису посад, що в кінцевому результаті не призвело до зменшення штатних одиниць в цілому, скороченням вважати не можна.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача, про те, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві оскільки представник відповідача сам надав довідку про наявність вакантних посад у театрі (а.с.85-86).

Зміни до штатного розпису, підписані керівником відповідача ОСОБА_3 та затверджені заступником міністра культури-керівником апарату ОСОБА_4 11.08.2014 р., свідчать про фіктивність скорочення чисельності та штату працівників, виведення та введення до штатного розпису 35,5 штатних одиниць, що в кінцевому результаті не призвело до зменьшення чисельності та кількості штатних одиниць, а також не змінився при цьому розмір фонду заробітньої плати працівників театру.

За п.1 ст.40 КЗпП звільнення провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

Ст. 49-2, яка міститься у главі III-А КЗпП України, регулює порядок вивільнення працівників. В ч. 2, ч. 3 вказаної норми зазначено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З огляду на викладене суд вважає, що наказ про звільнення ОСОБА_1 є незаконним в зв'язку із тим, що їй всупереч ст. 49-2 КЗпП України при звільненні не було запропоновано іншу роботу, незаконно в наказі вказано про таку пропозицію, тому такий наказ не повинен залишатися чинним, оскільки він суперечить трудовому законодавству, а отже є незаконним та таким, що порушує права позивача, тому такі права суд повинен поновити шляхом скасування вказаного наказу відповідача та поновлення становища, яке існувало до моменту порушення.

При цьому суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про допущену помилку щодо цього, оскільки про таке було заявлено вже після початку розгляду справи по суті і не було надано доказів, що дане становище мало б місце, якби це не стало об'єктом дослідження у справі.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Тому суд, з огляду на вказані норми закону, а також на ст.49-2 КЗпП України та в сукупності вказаних норм вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача щодо даних обставин.

З огляду на обґрунтованість наведених вище вимог та враховуючи, що позивач в судовому засіданні наполягає на виплаті йому середнього заробітку за період з наступного дня після дня звільнення по 12.03.2015р. - суд також вважає за можливе стягнути з відповідача вказаний заробіток у сумі 47 591 грн. 06 коп.

Ст. 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд вважає, що незаконним звільненням з роботи відповідачу заподіяно певну моральну шкоду, обґрунтування якої вказано у тексті позовної заяви, поясненнях позивача і її представника та підтверджено показами свідків. Законодавець не передбачає конкретних методів доказування наявності та розміру моральної шкоди, а тому вона підлягає з'ясуванню з урахуванням матеріалів справи, пояснень особисто позивача та показів свідків, а також конкретних обставин щодо незаконності наказу про звільнення і доведеності заподіяння такої шкоди, з урахуванням чого суд вважає за можливе частково задовольнити дані вимоги в сумі 1000 тис.грн. із стягненням на користь позивача згідно зі ст. 237-1 КЗпП України.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати - судовий збір, несплачений позивачем при зверненні до суду з позовом. З урахуванням обставин справи він становить 515 грн. 91 коп. за задоволення немайнових вимог позивачки та таку ж суму за стягнення заробітку на користь позивачки.

Суд також задовольняє стягнення вказаних представником позивача витрат на правову допомогу в сумі 3 тис.грн. із відповідача, оскільки вони були сплачені позивачем представнику за правову допомогу у цій справі, докази чого містяться у справі. Витрати сплачені позивачем за договором від 12.10.2014 р. При цьому суд також враховує, що суду надано конкретний розрахунок таких витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В

Позовні вимоги ОСОБА_1 до державного підприємства « Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Скасувати наказ Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» №115 від 10.07.2014р. про внесення змін до штатного розпису у зв'язку із структурною реорганізацією.

Скасувати наказ Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка» №727-к від 10 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді артиста допоміжного складу у Державному підприємстві «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка».

Стягнути з Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка», на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу - 47 591 (сорок сім тисяч п'ятсот дев'яносто одна) гривня 06 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка», на користь ОСОБА_1 моральну шкоду - 1 000 (одна тисяча) гривень 00 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка», на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г.Шевченка», на користь держави судовий збір в розмірі 515 (п'ятсот п'ятнадцять) гривень 91 коп.

В решті позову відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано Апеляційному суду м. Києва, через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів, з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів після отримання копії рішення стороною, яка не була присутня при його оголошені.

Суддя: О.М.Луценко