Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування судових витрат, за касаційною скаргою ОСОБА_3, від імені якої діє представник ОСОБА_5, на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у лютому 2006 року вона як пасажир автомобіля ВАЗ-21009, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_6, потрапила в дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), що сталася з вини ОСОБА_4, який керував автомобілем «Опель», державний номерний знак НОМЕР_2, при цьому порушив п. п. 1.5, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України і на зустрічній смузі руху скоїв зіткнення з автомобілем, у якому перебувала ОСОБА_3, в результаті чого їй були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Вина відповідача у вчиненні ДТП встановлена постановою суду про закриття кримінальної справи у зв'язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Зазначає, що під час досудового слідства у цій кримінальній справі з лютого 2006 року до липня 2014 року вона понесла судові витрати в загальній сумі 25 тис. грн у вигляді оплати правової допомоги адвоката, однак при закритті кримінальної справи це питання не вирішувалося і в добровільному порядку відповідач вказані кошти не сплатив. Тому просила стягнути з відповідача на свою користь зазначену грошову суму в якості відшкодування судових витрат.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року, провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

У касаційній скарзі позивач, від імені якого діє представник, просить скасувати ухвали судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з наявності передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України підстав, оскільки вимога про стягнення судових витрат не підлягає правовому захисту в іншому провадженні, ніж провадження, в якому має розглядатися таке питання.

Разом з тим суд дійшов висновку, що витрати, пов'язані із залученням фахівця у галузі права, є такими, що понесені ОСОБА_3 у зв'язку з реалізацією своїх процесуальних прав під час розгляду певної справи в порядку кримінального та цивільного судочинства, такі витрати віднесено до судових витрат і вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України (ст. 1166 ЦК України), тому вони не можуть бути стягнуті за позовом в іншому провадженні.

Із вказаними висновками погодився й апеляційний суд, залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, при цьому визнав безпідставним посилання в апеляційній скарзі на попередні судові рішення про вирішення однорідних позовних вимог, оскільки в жодному з них не вказано, що заява ОСОБА_3 про відшкодування судових витрат, понесених у кримінальній справі, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, крім того, як зазначив апеляційний суд, у справі відсутні відомості про те, що ОСОБА_4 відповідальний за тривалий розгляд кримінальної справи.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ч. 1). Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства (ч. 2).

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Згідно з нормами ЦПК України спосіб судового захисту та підставу й предмет позову визначає позивач.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд, як на державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний, зокрема, визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Так, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 обґрунтовувала свої вимоги ст. ст. 3, 15, 79, 84, 88, 118 ЦПК України та зазначала, що під час розгляду її позову про відшкодуванням майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, вона заявляла вимоги про стягнення з відповідача зазначених судових витрат, при цьому посилалася на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року та від 26 травня 2014 року.

Так, рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року, яке ухвалено у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, змінено рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2013 року та скасовано в частині, що стосується стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 15 тис. грн витрат на правову допомогу; зменшено розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, з 20 тис. грн до 10 тис. грн; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені нею у справі, а саме: 229 грн 40 коп. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду з позовом (а. с. 3-7).

На обґрунтування висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення 15 тис. грн витрат на правову допомогу апеляційний суд виходив з того, що відповідно до наданих ОСОБА_3 квитанцій ці витрати були здійснені нею у період з 2006 до 2009 року, тобто задовго до її звернення (лютий 2013 року) до суду з позовом; вказані витрати стосуються виключно кримінальної справи й будь-якого відношення до розгляду судом указаної справи не мають, а тому не можуть бути стягнуті в межах цивільної справи.

На а. с. 8 міститься копія рішення апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2014 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди - 15 тис. грн в якості витрат на правову допомогу, понесених в іншій справі, яким скасовано рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 березня 2014 року, у задоволенні зазначеного позову відмовлено. При цьому апеляційний суд виходив з того, що витрат з оплати послуг адвоката ОСОБА_3 зазнала у зв'язку з реалізацією своїх процесуальних прав під час розгляду справи в порядку кримінального судочинства; такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат і вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства і вони не можуть бути стягнуті за позовною заявою в іншому провадженні.

Статтею 22 ЦК України установлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Однак на порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд на вищевикладене уваги не звернув, в достатньому обсязі не визначився з предметом та підставами указаного позову, характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до порушення норм процесуального права.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема про уточнення позивачем підстав позову, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи щодо неможливості позивачу захистити свої права в інший спосіб, ніж обраний.

За таких обставин не є безспірним висновок суду про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Такий висновок суду не може бути підставою для позбавлення позивача права на захист порушених прав, свобод та інтересів як складової частини права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Європейської конвенції прав людини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлені у справі ухвали судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якої діє представник ОСОБА_5, задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак