П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Охрімчук Л.І.,Сеніна Ю.Л.,
Гуменюка В.І.,Романюка Я.М.,Сімоненко В.М.,
Лященко Н.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про визнання недійсними та скасування наказів про зміну в організації виробництва та звільнення, визнання недійсною зміну істотних умов праці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними розрахунків, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення заробітної плати за час роботи в дні відпустки, визнання переліку до штатного розпису незаконним за заявою ОСОБА_9 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_9 звернулась до суду з вищезазначеним позовом.

Зазначала, що з 6 червня 2002 року працювала у відповідача на різних посадах, зокрема, 1 січня 2005 року на посаді інженера з ремонту 1 категорії дільниці (групи) утримання цивільних споруд (далі - ГЦС) регіонального центру технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі № 7 філії «Дирекція первинної мережі відкритого акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - РЦТЕТТМ-7, ВАТ «Укртелеком» відповідно). 1 квітня 2011 року вона була звільнена з причини відмови від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці за пунктом шостим статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Посилаючись на те, що звільнення є незаконним, оскільки змін істотних умов праці фактично не відбувалося, при виданні наказів були суттєво порушені вимоги статей 85, 86, 87 КЗпП України, звільнення працівників відбувалося перед приватизацією ВАТ «Укртелеком» з метою економії фонду заробітної плати, ОСОБА_9 просила: визнати незаконним та скасувати наказ РЦТЕТТМ-7 № 8 від 10 січня 2011 року «Про зміни в організації виробництва і праці в РЦТЕТТМ-7»; визнати зміну істотних умов праці - встановлення їй норми робочого часу із розрахунку 0,2 штатної одиниці та оплатою праці за фактично відпрацьований час - незаконними; поновити їй попередні умови праці - норму робочого часу з розрахунку 1 штатної одиниці та оплатою праці за фактично відпрацьований час з посадовим окладом 2 тис. 552 грн, врахувавши до нього підвищення заробітної плати по підприємству за весь час до поновлення на роботі відповідно до Закону України «Про оплату праці», умов колективного трудового договору та встановленої їй надбавки за стаж роботи по 6 червня 2012 року - 8%, а з 7 червня 2012 року - 12 %; визнати незаконним та скасувати наказ РЦТЕТТМ-7 від 1 квітня 2011 року № 118-К «Про припинення трудового договору»; поновити її на роботі на посаді інженера з ремонту 1 категорії ГЦС регіонального центру технічної експлуатації транспортної телекомунікаційної мережі-3 (далі - РЦТЕТТМ-3) із збереженням попередньої посадової інструкції від 5 травня 2008 року, а саме зі збереженням попередніх кваліфікаційних вимог, функцій, посадових обов'язків та взаємовідносин; у загальних положеннях змінити підпорядкованість начальнику із загальних питань на підпорядкованість начальнику РЦТЕТТМ-3 згідно з наказом філії «Дирекція первинної мережі публічного акціонерного товариства «Укртелеком» від 30 серпня 2011 року № 339 «Про внесення змін до організаційної структури Філії», відповідно до якої по виробничій структурі РЦТЕТТМ-3 з 8 листопада 2011 року дільниця (група) з утримання цивільних споруд підпорядковується начальнику РЦТЕТТМ-3; стягнути з ПАТ «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком») на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1 квітня 2011 року по день поновлення на роботі з урахуванням коефіцієнтів підвищення заробітної плати на підприємстві згідно із Законом України «Про оплату праці», відповідно до колективного трудового договору та пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100; стягнути з ПАТ «Укртелеком» у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 40 тис. грн; визнати незаконним розрахунок витрат на виконання робіт по будівництву та капітальному ремонту РЦТЕТТМ-7 за 2010 рік, де зазначено 0,2 штатної одиниці інженера з ремонту 1 категорії ГЦС; визнати незаконним розрахунок штатної одиниці інженера з ремонту 1 категорії ГЦС № 747 від 11 липня 2011 року, де зазначено 0,23 штатної одиниці інженера з ремонту 1 категорії ГЦС. Крім того, просила стягнути з ПАТ «Укртелеком» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 137 тис. 908 грн 5 коп. та заробітну плату за 13 днів роботи в дні відпустки за 2010 рік, а саме за 18-19, 22-26, 29-30 листопада 2010 року та 1-3, 6 грудня 2010 року в сумі 4 тис 285 грн 32 коп., визнати незаконним розрахунок - зведену таблицю чисельності штату працівників групи ремонту цивільних споруд РЦТЕТТМ-7 та перелік змін № 1 до штатного розпису працівників РЦТЕТТМ-7 філії «Дирекція первинної мережі ВАТ «Укртелеком».

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 9 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року ОСОБА_9 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту п'ять частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року ОСОБА_9 порушує питання про скасування ухвали суду касаційної інстанції та ухвалення нового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме пунктів третього та чотвертого статті 32, пункту першого статті 40, пункту шостого статті 36 та статей 96, 97 КЗпП України.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_9 посилається на постанову Верховного Суду України від 4 липня 2012 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2011 року, 1 лютого 2012 року, 28 березня 2012 року, 23 травня 2012 року, 22 серпня 2012 року.

ОСОБА_9 указує на те, що правові висновки Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про застосування зазначених норм матеріального права у справі, рішення в якій переглядається, не є однаковими з висновками, зробленими Верховним Судом України та судом касаційної інстанції в наданих для прикладу судових рішеннях, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» заяви про перегляд Верховним Судом України рішень судів, що надійшли до судів касаційних інстанцій для вирішення питання про допуск справи до провадження Верховного Суду України та рішення за якими не було прийнято на день набрання чинності цим Законом, розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява про перегляд оскаржуваного судового рішення підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_9 прийнята в РЦТЕТТМ-7 на роботу і працювала на різних посадах із 6 червня 2002 року, зокрема, з 1 січня 2005 року вона працювала на посаді інженера з ремонту 1 категорії ГЦС. 25 січня 2011 року їй був наданий попереджувальний лист, в якому зазначалося, що на займаній нею посаді з 1 квітня 2011 року будуть змінені істотні умови праці. Також вона була ознайомлена з наказом № 8-к від 21 січня 2011 року про подальше встановлення їй норми робочого часу і оплати праці з розрахунку 0,2 штатної одиниці інженера з ремонту 1 категорії групи цивільних споруд. 1 квітня 2011 року вона була звільнена з причини відмови від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці за пунктом шостим статті 36 КЗпП України.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може буги збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз'яснив, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, уведенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної й касаційної інстанцій, керувався тим, що звільнення позивачки на підставі пункту шостого статті 36 КЗпП України через відмову від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, з урахуванням тієї обставини, що дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 лютого 2012 року, на яку як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права посилається у своїй заяві заявниця, суд касаційної інстанції зробив висновки щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу й не переглядав рішення суду в частині визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі оскільки в цій частині рішення не оскаржувалось.

Ухвала суду касаційної інстанції від 28 березня 2012 року, на яку також посилається заявниця, обґрунтовуючи підстави подання заяви до Верховного Суду України, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, оскільки вона стосується правовідносин, що мають зовсім інший характер, пов'язаних з вимогою позивача про поновлення умов оплати праці та стягення різниці у заробітній платі, тобто вимог, які позивачкою у справі, що переглядається, не заявлялися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2012 року суд погодився з висновками суду, яким позивачку поновлено на роботі у зв'язку з відсутністю доказів про те, що вона відмовилася від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, наявність такої відмови є обов'язковою для звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Судовими рішеннями, з висновками яких погодився в ухвалі від 1 березня 2011 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, установлено, що умови праці позивачки не змінювались, посаду, на якій вона працювала, у зв'язку з реорганізацією підприємства було скорочено.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2012 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів про те, що у відповідача відбулась реорганізація - на основі одних структурних підрозділів створено інший, позивача переведено на посаду, якої фактично не існувало, звільнення відбулося з порушенням вимог закону.

Отже, у справі яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилається заявниця на обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України, наявні різні фактичні обставини, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Щодо посилання заявниці на постанову Верховного Суду України від 4 липня 2012 року, то це рішення Верховного Суду України прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зокрема, пункту четвертого статті 32 та пункту шостого статті 36 КЗпП України, у справах з подібних правовідносин. Відповідно до частини першої статті 3607 ЦПК України таке рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Однак, постанова Верховного Суду України не є рішенням касаційного суду, а тому посилання на неї не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, що відповідно до частини першої статті 3605 ЦПК України є підставою для відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення суду касаційної інстанції Верховним Судом України.

Керуючись статтями 355, 3603 , 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_9 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема
Судді Л.І. Григор'єва Я.М. Романюк
В.І. Гуменюк Ю.Л. Сенін
Н.П. ЛященкоВ.М. Сімоненко
Л.І. Охрімчук