справа №619/29/15-ц
провадження №2/619/417/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2015 року Дергачівський районний суд

Харківської області

у складі: головуючого судді Якименко Л.О.

при секретарі Ломановій І.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника

позивача ОСОБА_2

представника

відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину квартири та про визнання частково недійсним договору дарування.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з вищевказаним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину квартири та про визнання частково недійсним договору дарування.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що з відповідачкою ОСОБА_4 він перебував в зареєстрованому шлюбі з 30.05.2002 року. 11.09.2002 року у них народилася донька ОСОБА_6.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09.09.2014 року їх шлюб розірвано.

На початку 2003 року, перебуваючи у шлюбі, вони домовились придбати квартиру в АДРЕСА_1 у новобудові, забудовником якої був ОСОБА_7. Правовстановчі документи на квартиру у продавця не були готові, тому, бажаючи закріпити їх домовленість, 17.03.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був укладений нотаріальний договір позики на суму 23850 грн. на строк до 17.03.2004 року. Додатковою угодою ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уточнили строк повернення коштів 17.06.2004 року.

22.06.2004 року ОСОБА_4 і ОСОБА_7 зробили нотаріально посвідчену заяву про виконання договору позики за договором від 17.03.2003 року та повинні були укласти між собою договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Позивач повністю довіряв своїй дружині і вважав, що його присутність при укладанні цього договору не обовязкова.

Згодом позивачу стало відомо, що договір купівлі-продажу квартири 22.06.2004 року у того ж приватного нотаріуса був укладений ОСОБА_7 не з ОСОБА_4, а з її батьком ОСОБА_8, який проживав у своїй трикімнатній квартирі у с. Солоницівка пров. Некрасова № 4.

Після придбання квартири позивач з сімєю постійно займали цю квартиру.

21.10.2014 року ОСОБА_8 подарував спірну квартиру своїй доньці - ОСОБА_4, про що позивачу стало відомо пізніше.

Кошти на придбання квартири в АДРЕСА_1 були спільною сумісною власністю позивача та відповідачки ОСОБА_4, половина цих коштів була надана рідною сестрою позивача ОСОБА_9 за те, щоб позивач не претендував на частину квартири, де проживала їх мати ОСОБА_10 Другу половину коштів надали батьки дружини.

Після смерті матері він дійсно відмовився від права на частину спадщини.

Таким чином, позивач вважає, що двокімнатна квартира у АДРЕСА_1 була придбана за їх спільні кошти і є їх спільною сумісною власністю, квартира була придбана для задоволення потреб усієї сімї і саме так вона використовувалась до 30.07.2014 року.

З моменту придбання цієї квартири позивач здійснював її благоустрій:

· були замінені деревяні віконні пройоми на пластикові;

· встановлені металеві вхідні двері;

· обкладена плиткою кухня, ванна, туалет.

Квартира використовувалась, як їх спільне житло, в ній знаходиться все спільне майно.

Відповідачка не бажає визнавати це майно спільною власністю, від добровільного розподілу майна відмовляється, більш того порушує житлові права позивача на проживання у цій квартирі, тому позивач вимагає визнати право спільної сумісної власності за відповідачкою ОСОБА_4 та позивачем на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

21.10.2014 року ОСОБА_4 без згоди позивача подарувала спірну квартиру своїй матері ОСОБА_5. Про здійснення цього правочину позивачу стало відомо у грудні 2014 року. Угоду вищевказану позивач просить визнати недійсною, так як вона не відповідає вимогам ст. 203 ч. 1 ЦК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав і пояснив, що двокімнатна квартира АДРЕСА_2 була придбана разом з дружиною за кошти їх близьких родичів. Мати позивача надала 200 доларів США, його зять ОСОБА_11 2300 доларів США, а батьки дружини 2000 доларів США. На даний час квартира належить бувшій тещі, про це йому стало відомо в грудні 2014 року. Угода була укладена колишньою дружиною ОСОБА_4 всупереч вимогам закону і є незаконною.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав і пояснив, що квартира придбана позивачем і відповідачкою ОСОБА_4 за сумісні кошти і в звязку з цим вважає, що позивач має право на частину цієї квартири.

Представник відповідачів ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала і пояснила, що у березні 2003 року був укладений договір позики між ОСОБА_4 і ОСОБА_7, а 22.06.2004 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири. Вищевказаний договір позивач не оспорював, хоча знав про нього на наступний день, вочевидь тому, що гроші на придбання квартири надали батьки відповідачки. Потім ОСОБА_12 подарував квартиру доньці ОСОБА_4, а остання подарувала квартиру своїй матері. Позивач не є стороною договору дарування квартири від 21.10.2014 року, тому не може вимагати визнання його недійсним, звязку з чим в задоволенні позову необхідно позивачеві відмовити.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, як докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Судом було достовірно встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.05.2002 року. (а.с. 7). 11.09.2002 року у них народилася донька ОСОБА_6. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09.09.2014 року шлюб сторін було розірвано. (а.с. 35).

17.03.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстровим № 174, на суму 23850 грн. на строк до 17.03.2004 року. (а.с. 37). Додатковою угодою ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уточнили строк повернення коштів 17.06.2004 року. (а.с. 39).

З довідки КП «Солоницівське житлово-експлуатаційне господарство» від 18.12.2014 року вбачається, що будинок по вул. 70 років Жовтня № 7 в с. Солоницівка був зданий в експлуатацію у 2003 році. Квартира № 11 за вищевказаною адресою була видана ОСОБА_7 на підставі ордера № 364 від 03.12.1999 року Солоницівською селищною радою. (а.с. 6).

22.06.2004 року ОСОБА_4 і ОСОБА_7 склали нотаріально посвідчену заяву про виконання договору позики від 17.03.2003 року, а саме про те, що ОСОБА_4 отримала гроші від ОСОБА_7 в сумі 23850 грн. (а.с. 38).

У відповідності до договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_12 останній придбав у ОСОБА_7 за 25000 грн. квартиру АДРЕСА_3, засвідченого 22.06.2004 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу ОСОБА_14 (а.с. 46-47).

29 жовтня 2004 року ОСОБА_12 подарував придбану ним вищевказану квартиру доньці ОСОБА_4 (а.с. 16-19).

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій сторона (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Форма договору дарування передбачена ст. 719 ЦК України, а саме договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

На підставі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Розмір часток майна подружжя визначений за нормами ст. 70 СК України.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що в березні 2002 року до нього звернулася мама ОСОБА_4 ОСОБА_5 з питанням чи продає він квартиру. Свідок повідомив, що квартиру продає, але будинок ще не введений в експлуатацію, тому треба зачекати. Потім прийшла ОСОБА_5 разом з дочкою ОСОБА_4 та зятем ОСОБА_1 і повідомила, що квартиру будуть купувати дочка з зятем. Сума 23800 грн. була вказана в договорі позики, укладеному з ОСОБА_4 Вони переоформили угоду вдруге, гроші він не повертав, а 22.06.2004 року оформили договір купівлі-продажу квартири з батьком ОСОБА_4 ОСОБА_12, позивача при цьому не було.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що позивач це брат його дружини, він з дружиною займали позивачу ОСОБА_1 гроші в сумі 2500 доларів США на придбання квартири, а ще 2000 доларів США повинні були добавити родичі дружини позивача. Ніяких розписок не було укладено. В квартиру вселилися позивач, його дружина і їх донька, але після розлучення ОСОБА_1 з квартири вигнали і він прийшов проживати до них.

У відповідності до ст. 57 ч. 1 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч. 3 ст. 58 ЦК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ст. 59 ч. 1 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а на підставі ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів стосовно того, що спірна квартира була придбана подружжям за кошти отримані від родичів, що 2500 доларів США були його внеском, отриманим від зятя ОСОБА_11 та матері. Покази свідка ОСОБА_11 суд оцінює критично, так як він є родичем позивача і фактично зацікавленою у справі особою. Крім того, ОСОБА_1 в суді пояснив, що про укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_12 і ОСОБА_7 він знав на наступний день, але це його не хвилювало, бо він довіряв дружині, що викликає сумнів, якщо брати до уваги про начебто внесену ним більшу частку грошей на придбання квартири.

За договором від 21 жовтня 2014 року ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру своїй матері ОСОБА_5 Договір посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим № 2002. (а.с. 40).

Вищевказаний договір позивач просить визнати частково недійсним в 1/2 частині, так як він не відповідає вимогам ст.ст. 203 ч. 1, 215 ч. 1 ЦК України.

Згідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. В силу ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а також якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

У відповідності до п. 5 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Підстав для визнання недійсним вищевказаного правочину дарування позивач не навів і доказів стосовно цього суду не надав, тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 717 ЦК України, ст.ст. 60, 69, 70 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позова ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення вступної і резолютивної частини рішення апеляційної скарги через Дергачівський районний суд. Строк виготовлення мотивувальної частини рішення 20 червня 2015 року.

Суддя: Якименко Л.О.