АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №660/333/15-ц Головуючий в І інстанції Гончаренко О.В.
Провадження №22-ц/791/1736/2015 Доповідач: Прокопчук Л.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року червня місяця 18 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Прокопчук Л.П.
Суддів:Кузнєцової О.А.
Полікарпової О.М.
При секретарі:Яковенку В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Комунсервіс» на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 29 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до комунального підприємства «Комунсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з інфляцією, індексації заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

06 квітня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що працював у відповідача головним інженером з 21.06.2013 року.

Наказом №3-к від 02.03.2015 року його звільнено із займаної посади за згодою сторін відповідно до пункту 1 ст.36 КЗпП України.

На день звільнення відповідач не провів з ним повного розрахунку, не виплатив заборгованість по заробітній платі у сумі 13 616,22грн., чим порушив вимоги ст.116 КЗпП.

У разі несвоєчасної виплати належних працівнику сум згідно до ст.117 КЗпП України передбачається відповідальність у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У зв'язку з невиплатою заробітної плати йому заподіяно і моральну шкоду, яку позивач оцінив у 3 000грн.

Також він витратив 800грн. на правову допомогу, у зв'язку зі зверненням до суду з позовом.

14 квітня 2015 року ОСОБА_5 уточнив позовні вимоги і крім заявлених також просив стягнути з КП «Комунсервіс» індексацію заробітної плати у сумі 1 978,51 грн. та компенсацію втраченої частини заробітної плати у сумі 4 816,13грн.

Рішенням Нововоронцовського районного суду від 29 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з комунального підприємства «Комунсервіс» на користь ОСОБА_5 заборгованість по заробітній платі у розмірі 13 616,22грн., індексацію заробітної плати у розмірі 1 978,51грн.; компенсацію втраченої частинами заробітної плати у розмірі 4 816,13грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 297,41грн., моральну шкоду у сумі 1 000грн. та витрати на правову допомогу ту сумі 800грн.

В решті відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з КП «Комунсервіс» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, КП «Комунсервіс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просило його скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник комунального підприємства апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній.

Вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, ОСОБА_5 просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, ОСОБА_5 працював головним інженером комунального підприємства «Комунсервіс» з 21.06.013 року.

03.03.2015 року він був звільнений з займаної посади за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

На час звільнення позивача відповідач заборгував ОСОБА_5 13 616,22грн. заробітної плати, на яку позивач нарахував індексацію у розмірі 1 978,51грн. та компенсацію втраченої частини заробітної плати у розмірі 4 816,13грн.

Зазначені суми стягнуті судом першої інстанції, апелянт їх не оспорює, тому колегією суддів рішення суду в цій частині не перевірялось.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати його з вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Встановлено судом і це не спростовано апелянтом, що на день постановлення рішення судом першої інстанції відповідач не виплатив всі належні ОСОБА_5 суми і, зокрема, визначену самим же КП заборгованість по заробітній платі, тому стягуючи з підприємства на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд постановив законне і обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що своєчасно провести розрахунок з позивачем підприємство не мало можливості через заблокованість рахунків колегією не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно з роз'ясненнями, даними уп.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Що стосується рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 грн. моральної шкоди, то і в цій частині судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_5 обґрунтував заподіяння йому відповідачем моральних страждань несплатою останнім належної йому заробітної плати, в зв'язку з чим позивач змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, позичати гроші при наявності зароблених ним.

Доводи скарги про звільнення ОСОБА_5 з роботи за згодою сторін як підстави для відмови у відшкодуванні моральної шкоди, на думку колегії є неспроможними, оскільки невиплатою заробітної плати відповідач порушив законні права працівника на своєчасне отримання заробітної плати та повного розрахунку при звільненні.

Розмір моральної шкоди, визначений судом відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних і душевних страждань позивача, ступеню вини відповідача, а також вимогам розумності і справедливості.

Поставивши питання про скасування судового рішення в частині стягнення на користь позивача судових витрат на правову допомогу у сумі 800грн. апелянт не зазначив в чому полягає незаконність цього рішення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

До справи долучено розрахунок витрат на правову допомогу, акт виконаних робіт, квитанцію до прибуткового касового ордера; особа, яка надавала позивачу правову допомогу є фахівцем у галузі права, що документально підтверджено, тому суд підставно стягнув на користь ОСОБА_5 понесені ним витрати на правову допомогу.

Оскільки доводи апеляційної скарги комунального підприємства висновків суду не спростовують, то підстав для її задоволення і скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Комунсервіс» відхилити.

Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: підпис

Судді: два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.П.Прокопчук