Справа №265/7219/14-ц
Провадження №2/265/182/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Щербіна А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Карповій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування. В обгрунтування позову, з урахуванням уточнень від 07.05.2015 року, ОСОБА_1 зазначила, що з січня 1988 року проживала разом із ОСОБА_5 однією сім'єю. Проживали разом у будинку №42, який належав ОСОБА_5 та знаходився за адресою: АДРЕСА_2. Під час спільного проживання, вели спільний побут, піклувалися один про одного, як подружжя, мали спільний сімейний бюджет, разом утримували будинок, здійснювали його поліпшення та капітальний ремонт. Діти чоловіка, які є відповідачами по справі, ані матеріальної, ані іншої допомоги у цьому не здійснювали. Позивач та ОСОБА_5 з 1988 року в іншому зареєстрованому шлюбі не перебували, ми мали намір зареєструвати свій шлюб, але ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 раптово помер. Всі витрати по похованню чоловіка позивач здійснювала сама.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_2 та предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку. У вказаному будинку, позивач продовжила проживання, утримуючи його та сплачуючи комунальні послуги.

Оскільки заповіт ОСОБА_5 не складався, позивач вважала, що відноситься до осіб, четвертої черги права на спадкування за законом, так як проживали з спадкодавцем однією сім'єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини.

Також зазначила, що її чоловік - ОСОБА_5 останні роки хворів, у нього була катаракта та глаукома очей, тому в 2011 році він переніс дві операції, які були оплачені за їх спільні кошти. Крім того, ОСОБА_5 мав хворобу хребта, а тому нуждався в догляді та помочі позивача, тобто ОСОБА_5 останні роки перебував у безпорадному стані. Посилаючись, зокрема на ст.ст.1259, 1264 ЦК України, просила суд: встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім'єю разом з ОСОБА_5 у період з січня 1988 року по ІНФОРМАЦІЯ_3; змінити черговість одержання права на спадщину, визнавши право ОСОБА_1 на спадкування у першу чергу разом із відповідачами: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначили, що знаходження їх батька у безпорадному стані, про який зазначає позивач, не відповідає дійсності. Їх батько до самої смерті, за виключенням 5 днів, коли він знаходився в лікарні, був активною людиною, міг сам себе обслуговувати, порався по господарству, ходив на рибалку. Дійсно, батьку було проведено 2 операції на очі, однак ці операції є відносно легкими, зовсім не вплинули на його здатність рухатися, загальну активність та можливість забезпечувати власні потреби, навпаки ці операції проводились для відновлення зору.

Також зазначили, що вони добре ставились до ОСОБА_1, так як це був вибір і право батька, він був при повному розумі і міг сам вирішувати з ким і як йому жити. З батьком у них зберігалися чудові стосунки, він дуже любив своїх онуків. Батьку вони дзвонили майже щодня, дізнавалися як справи, як здоров'я, обговорювали спільні теми. У міру можливостей вони приїжджали до нього в гості. Завжди допомагали продуктами та грошима на господарські та побутові потреби.

Вважали, що якби батько хотів залишити спадщину ОСОБА_1 він би це оформив офіційно. Він завжди говорив у колі родини, у тому числі й присутності ОСОБА_1, що все те, що було подаровано йому його мамою і збудоване вже з нашою мамою повинно залишитися онукам. При всіх цих розмовах ОСОБА_1 була присутня, завжди це схвалювала.

Грошові кошти для операцій на очі батьку, вони віддали особисто в руки ОСОБА_1, приймали участь в організації похорон батька, оплачені рахунки не збирали, так як не вважали це за потрібне.

Також вважали, що позивачкою не надані докази безпорадності стану спадкодавця і тривалості догляду за ним. Оскільки доказів того, що їх батько визнавався таким, що потребує стороннього догляду немає, він не направлявся на проходження МСЕК для встановлення втрати працездатності та призначення інвалідності тощо. Просили суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 письмових заперечень проти позову до суду не подала.

В судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Крохмальова Л.П., що діє на підставі договору, підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Крім того, ОСОБА_1 суду додатково пояснила, що вони разом з ОСОБА_5 з 1976 по 1987 рік жили у неї в квартири АДРЕСА_1, а в 1987 році перешли жити у будинок АДРЕСА_2. Під час життя мали спільний бюджет, який складався з пенсії ОСОБА_5 та її пенсії. При цьому, ОСОБА_5 вийшов на пенсію у травні 1991 року і більше не працював, а позивач вийшла на пенсію у лютому 2008 року.

Також позивач пояснила, що в кінці березня 2011 року ОСОБА_5 осліп, вона водила його за руку, так як він взагалі нічого не бачив. Наприкінці квітня та травня 2011 року йому зробили дві операції на очі. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 знали, що батько осліп, але нічого не зробили та нічим не допомогли. За обидві операції гроші сплачувала позивач, навіть була вимушена продати дачу та позичити гроші у сусіда ОСОБА_9 Після перенесених операцій на очах, лікарі заборонили ОСОБА_5 будь-які фізичні навантаження, у тому числі перебування на морі, на сонці. Повністю йому зір не відновили, друге око майже не бачило, навіть після операції.

Крім того, наприкінці серпня 2014 року ОСОБА_5 захворів, його перебування у лікарні та лікування оплачувала позивач. ОСОБА_5 мав хронічну хворобу хребта, йому були заборонені фізичні навантаження. У зв'язку з цим, вона захищала ОСОБА_5 від фізичної праці, щоб у нього не було загострень. Відповідачі матеріальної допомоги батьку не надавали, за домом не доглядали, до батька навідували рідко. Всю турботу за ОСОБА_5 несла позивач. Через зазначене, вважала, що має право на спадщину після смерті свого цивільного чоловіка.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_10, що дії на підставі довіреності, під час судового засідання, позовні вимоги визнали частково. Підтримали обгрунтування, викладене у письмових запереченням проти позову. В позові просили відмовити в частині зміни черговості одержання права на спадкування.

Відповідач ОСОБА_6, в судове засідання не з'явився. Надіслав до суду заяву, в якій зазначив, що про розгляд справи та предмет позову по ній він обізнаний, проти розгляду справи за його відсутності не заперечує, письмові заперечення проти позову підтримує (а.с.154).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, оскільки останнє відоме місце її проживання АДРЕСА_3, тобто територія тимчасово окупована незаконними збройними формуваннями, то в суд вона викликалася через оголошення у пресі (газета Урядовий кур'єр №130 (5504) від 21.07.2015) та шляхом розміщення інформації про виклик на сторінки суду на офіційному сайті Судової влади України.

Допитана під час судового засідання свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона живе через 7 або 8 будинків від позивача. З ОСОБА_1 та ОСОБА_5 познайомилася 20 років тому. Вони були звичайною сім'єю, у якій все робила дружина. ОСОБА_5 ініціативи не проявляв, позивач його жаліла. ОСОБА_5 ніколи не скаржився. Приблизно, 5 років назад ОСОБА_5 осліп на обидва ока, з двору не виходив. Після операції він гуляв з собакою, близько один раз на тиждень приходив до неї та її чоловіка в гості, де самостійно пив чай та спілкувався з її чоловіком.

Допитаний під час судового засідання свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що проживав по вул.Виноградній з 2010 року. ОСОБА_5 позичав у нього кошти, у тому числі й на операцію. Кошти на другу операцію ОСОБА_5 та ОСОБА_1 приходили позичати разом, трималися за руки. Позичені кошти повертали. Крім того, ОСОБА_5 приходив до нього в гості, де вони спілкувалися, на здоров'я ОСОБА_5 не скаржився. Після операції ОСОБА_5 був не активною людиною, нічого не робив, ходив разом з ОСОБА_1

Допитана під час судового засідання свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що ОСОБА_5 вона знає з 1979 року. Потім до нього прийшла жити ОСОБА_1, жили вони добре, між собою ладнали. Завжди приходили разом, позивач водила його на руку. ОСОБА_5 говорив, що після операції бачить добре, але на другому оці все пройшло гірше. Після операції він нічого не робив, тільки сидів. Вважала, що самостійно за собою доглядати ОСОБА_5 не міг. ОСОБА_1 робити ОСОБА_5 нічого не давала, останній падав, йому ставало погано.

Допитана під час судового засідання свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вул.Виноградній проживає з 2001 року. Вона не бачила, що ОСОБА_5 допомагав ОСОБА_1, він завжди сидів та пив чай. ОСОБА_5 хворів, тому все робила позивач. ОСОБА_5 говорив, що хворів, а потім осліп. Після операції він був зовсім плохий, нічого сам не робив. Після операції ОСОБА_14 також водила ОСОБА_5 за руку, щоб він самостійно ходив вона не бачила. Останнім часом він був сліпий. ОСОБА_5 не був працьовитим. ОСОБА_16 все життя його жаліла ОСОБА_5

Допитана під час судового засідання свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_2 ОСОБА_5 ходив на море та гуляв з собаками, До останнього він ходив та був при здоровому глузді. Після операції ОСОБА_5 став краще бачити, міг читати газети. З 2010 року вона відвідувала ОСОБА_5 раз на два тижня у вихідні. ОСОБА_5, до магазину сам не ходив, тільки разом з ОСОБА_1

Допитаний під час під час судового засідання свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що відповідачів він знає з дитинства, вони проживали через 4 будинки від нього. ОСОБА_5 останній час, більше року, хворів. ОСОБА_5 ходив млявий, прогулювався з собаками. При зустрічі ОСОБА_5 його впізнавав, вони віталися. Він бачив, що ОСОБА_5 робив по господарству. Коли ремонтував світло у ОСОБА_5, близько 3 років тому, останній йому говорив, що хворіє.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 про що, Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області зроблено відповідний актовий запис 1160 від 29.08.2014 року та видане відповідне свідоцтво (а.с.6).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав у будинку АДРЕСА_2 (а.с.14-15, 79).

Відповідно до договору дарування, ОСОБА_5 у вказаному будинку належала 1/2 частка права власності (а.с.11-13).

Після смерті ОСОБА_5 до приватного нотаріуса ОСОБА_19 із заявами про прийняття спадщини після померлого звернулися ОСОБА_2, ОСОБА_1, та ОСОБА_3 (а.с.68-84).

Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Частина 1 ст.1221 ЦК України передбачає, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частина 3 ст.1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є дітьми ОСОБА_5 (а.с.73, 76, 77, 91).

Таким чином ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відносяться до спадкоємців першої черго після смерті ОСОБА_5

Відповідно до ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі не перебуває з 14.12.1976 року та з лютого 1988 року проживає без реєстрації у будинку АДРЕСА_2 (а.с.7, 9, 10, 84, 135).

Також з матеріалів справи вбачається, що й ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі не перебував з 28.01.1986 року (а.с.8).

Відповідно до акту опиту сусідів від 12.11.2014 року, складеного головою КСН «Найдьонівка», ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у цивільному шлюбі та вели спільне господарство по АДРЕСА_2 з лютого 1988 року (а.с.10).

Згідно з ч.2 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а частина 4 цієї статті передбачає, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд може розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, а також те, що Сімейний кодекс України, який містить визначення поняття «сім'я» набрав чинності з 01 січня 2004 року.

В той же час, суд виходить з положень ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенції), які передбачають, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

А також положень ст.13 Конвенції, які передбачають, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, суд вважає, що встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу протягом певного періоду, за наявності відповідних доказів, є можливим, оскільки в противному випадку особа буде позбавлена судового захисту лише з формальних підстав, тобто через відсутність законодавчого регулювання спірного питання.

До того ж, суд вважає, що не визнання факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу протягом певного періоду, за наявності відповідних доказів, буде непропорційним втручанням у приватне та сімейне життя ОСОБА_1, що є недопустимим у демократичному суспільстві.

Крім того, положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (1969 року) не містили прямої заборони на створення сім'ї повнолітніми особами, вони лише встановлювали нормативне регулювання порядку і умов укладання шлюбу, тобто одного зі способів створення сім'ї.

Таким чином, з урахуванням пояснень ОСОБА_1, показань свідків ОСОБА_11 ОСОБА_11, ОСОБА_12, а також часткового визнання в цій частині позову ОСОБА_2, суд вважає, що вимога про встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім'єю разом з ОСОБА_5 у період з січня 1988 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Частина 2 ст.1258 ЦК України передбачає. що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд виходить з того, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування, а також необхідності встановлення в судовому засіданні сукупності наступних юридичних фактів: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

В той же час, надані сторонами та досліджені докази, не дають суду зробити висновок, що ОСОБА_5 існував за рахунок матеріального забезпечення ОСОБА_1

Так, відповідно довідки Управління Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя від 07.05.2015 року, ОСОБА_5 регулярно отримував пенсію за віком, розмір якої постійно перевищував прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність та перебувають на пенсії (а.с.136).

При цьому, суд враховує й показання свідка ОСОБА_9, якій зазначив, що ОСОБА_5 позичав у нього кошти та повертав їх.

Не вважає суд доведеним й факт того, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані. Оскільки будь-яких доказів того, що ОСОБА_5 мав тяжкі хвороби або інвалідність, необхідність стороннього догляду або обмежену дієздатність, суду не надано.

Надані суду картки виїзду швидкої допомоги, стосувалися лише останнього місяця життя ОСОБА_5 - серпня 2014 року, хоча інформація надавалися за період з 01.01.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.129). При цьому, лише під час останнього виклику, 23.08.2014 року, у ОСОБА_5 було зафіксовано важкий стан та госпіталізовано (а.с.130-133).

Посилання ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_5 майже був сліпий, суд до уваги не приймає, оскільки належних та допустимих доказів з цього приводу суду не надано, зокрема будь-яких медичних документів.

До того ж, суд критично приймає до уваги показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 в частині сліпоти ОСОБА_5, так як вони суперечать показанням свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_12

Крім того, в матеріалах справи містяться договора про надання платних медичних послуг, укладених між ОСОБА_5 та ТОВ «Лазер Плюс» від 20.04.2011 року та 30.05.2011 року.

Проте, ніяких доказів того, що ОСОБА_1 або ОСОБА_5 зверталися до клініки з претензіями щодо стану очей останнього після операцій, суду не надано. Хоча при цьому, позивач у своїх поясненнях зазначала, що зір ОСОБА_5 повністю не відновили, друге око майже не бачило.

Таким чином, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду, позивачем не доведено факт існування ОСОБА_5 завдяки матеріальному забезпеченню ОСОБА_1, а також факт перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані.

Не встановлення сукупності вищезазначених фактів, на думку суду, свідчить про необгрунтованість вимог ОСОБА_1 та є підставою для відмови в задоволенні вимоги про зміну черговості в одержанні права на спадкування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування - задовольнити частково.

2. Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5, однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з січня 1988 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

5. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Щербіна