Номер провадження: 22-ц/785/7858/15
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Одеська міська рада, Управління земельних ресурсів Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради - «Про виділ частки в натурі із спільної часткової власності, визначення порядку користування земельною ділянкою», за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

11.08.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, по якому просила виділити їй в натурі 2/5 частин будинку АДРЕСА_1, встановити порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою, припинити право спільної часткової власності на вказані житловий будинок та земельну ділянку, визнати за нею право приватної власності на 2/5 частин будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог, позивач посилалась на те, що 05.09.2007 року згідно договору дарування вона набула у власність 2/5 частин житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1, що в цілому складається з одного житлового будинку, жилою площею 33,6 кв.м. та надвірних господарських споруд, розташованих на земельні ділянці площею 979 кв.м. Позивач бажає виділити свою частку в натурі, а також визначити порядок користування земельною ділянкою.

Позивач та її представник підтримали позовні вимоги, а також пояснили, що фактично між сторонами склався певний порядок користування земельною ділянкою. Позивач бажає здійснювати будівництво на свої частині земельної ділянки, а тому їй необхідна самостійна адреса.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову, оскільки ОСОБА_4 не є співвласником вищевказаного будинку, а лише проживає в ньому.

Відповідач ОСОБА_5, згідно поданої заяви просила справу розглянути у її відсутність, а також не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської Ради, Одеської міської Ради, Управління земельних ресурсів Одеської міської Ради до суду не з'явились, будучи сповіщеними належним чином.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13.08.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені: виділено ОСОБА_2 у власність в натурі 2/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 в складі наступних приміщень: в жилому будинку літ. «А», 1-1 кухня, площею 5,3 кв.м., 1-2 жила, площею 14,2 кв.м., 1-3 жила, площею 19,4 кв.м., 1-4 санвузіл площею 3,8 кв.м., жилою площею 33,6 кв.м., загальною площею 42,7 кв.м., з надвірними спорудами: літ. «Д» - сарай, літ. «Н» навіс та визнано за ОСОБА_2 право власності на виділені частки будинку; припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 2/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1; ухвалено, що вищевказане рішення суду є підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_2 на виділені в натурі частини житлового будинку з надвірними спорудами, як на самостійну одиницю за адресою, на підставі відповідного рішення (розпорядження) органу місцевого самоврядування м. Одеси; залишено у спільній частковій власності ОСОБА_5, ОСОБА_4 житлові та нежитлові приміщення у житловому будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1, які не були виділені в натурі ОСОБА_2; визначений порядок користування земельною ділянкою між ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 за вказаною адресою, наступним шляхом: виділено у користування ОСОБА_2 земельну ділянку за вказаною адресою площею 274,6 кв.м.; виділено у тимчасове користування ОСОБА_2 надлишки земельної ділянки площею 394,1 кв.м. по АДРЕСА_1 до припинення права користування; виділено ОСОБА_4 земельну ділянку площею 216,3 кв.м., по АДРЕСА_1; виділено у тимчасове користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 238,8 кв.м., по АДРЕСА_1, до припинення права користування; виділено ОСОБА_5 земельну ділянку площею 234,1 кв.м., по АДРЕСА_1; виділено у тимчасове користування ОСОБА_5 земельну ділянку площею 251,8 кв.м. за вказаною адресою, до припинення права користування; виділено у спільне користування ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 у загальне користування земельну ділянку, площею 34 кв.м.

27.08.2015 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

Так судом установлено, що ОСОБА_2 є власником 2/5 частин будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 5 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Гурьяновою Л.Г. (а.с. 7-8).

Право власності за ОСОБА_2 на 2/5 частин будинку АДРЕСА_1 зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН». (а.с. 9)

Згідно технічного паспорту вищевказаний житловий будинок складається з трьох окремих ізольованих частин.

Так, перша частина складається з: 1-1 кухня, площею 5,3 кв.м., 1-2 житлова, площею 14,2 кв.м, 1-3 житлова, площею 19,4 кв.м., 1-4 санвузіл, площею 3,8 кв.м., всього загальною площею 42,7 кв.м., житловою 33,6 кв.м. підсобне 9-1 кв.м.. Вищевказаною частиною користується позивачка - ОСОБА_2.

Друга частина складається з: 2-1 коридор, площею 2,3 кв.м., 2-2 коридор площею 3,6 кв.м., 2-3 кухня, площею 7,7 кв.м., 2-4 житлова, площею 14,8 кв.м., всього загальною площею 28,4 кв.м., житловою площею 14,8 кв.м., підсобне, площею 13,6 кв.м., які у технічному паспорті рахуються, яка самочинно збудовані. Вищевказаною частиною користується відповідачка - ОСОБА_5.

Третя частина складається з: 3-1 коридор, площею 5,2 кв.м., 3-2 житлова, площею 12,8 кв.м., літ. 3-3 житлова, площею 15,6 кв.м., 3-4 ванна, площею 3,0 кв.м., всього загальною площею 36,6 кв.м., житловою 28,4 кв.м., підсобне - 8,2 кв.м., які у технічному паспорті рахуються, яка самочинно збудовані. Вищевказаною частиною користується відповідачка - ОСОБА_4.

Судом установлено, що всі житлові на надвірні споруди, збудовані в період з 1952 р. по 1990 р., крім вбиральні літ. «О», яка збудована в 2007 р. Однак вищевказана вбиральня не є самочинною збудованою та належить позивачці ОСОБА_2.

Вищевказані відомості міститься в матеріалах інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1. (а.с. 39-75)

З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що ОСОБА_7, переселенець з Ровенської області, у 1952 році придбав у радгоспу ім.Кірова житловий будинок за вказаною адресою, але без нотаріального посвідчення договору, в якому проживав із сім'єю без належного оформлення до 1982 року.

Рішенням Ленінського виконкому районної ради народних депутатів м. Одеси від 16.07.1982 року за № 238 було затверджено акт про прийом в експлуатацію та узаконено з визнанням права власності за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на зведену ними прибудову до житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 33,6 кв.м. і кухнею до будинку ( а.с. 50).

У подальшому Одеським БТІ було виконано розрахунок часток у вказаному житловому будинку, затвердженого рішенням Ленінського виконкому 18.02.1983 року за № 77, відповідно якому належна ОСОБА_8 та ОСОБА_9 частина житлового будинку складає 2/5 частини від усього будинку. ( а.с.49)

19 березня 1983 року Ленінським виконкомом на ім'я ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право власності на 2/5 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.54).

Інші 3/5 частини будинку, які складаються із двох самостійних ізольованих квартир (приміщень), в установленому порядку в експлуатацію не здані по теперішній час.

Також, у подальшому було визначено, що у фактичному користуванні власників та мешканців вказаного житлового будинку знаходиться земельна ділянка площею 979 кв.м.

Зазначені 2/5 частини житлового будинку неодноразово відчужувались, та останнім власником є позивач у справі.

У вказаному договорі дарування від 5 вересня 2007 року, зазначено що 2/5 частини в цілому складається з одного житлового будинку, жилою площею - 33,6 кв.м., означеного в схематичному плані літерою «А» та надвірних споруд: «Ж» -вбиральня, «Е». «Д» - сараї, 1-5 - огорожа, 1,11 - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 979 кв.м. ( а.с. 74)

У зв'язку з тим, що житловий будинок та господарські споруди побудовані до 05.08.1992 року, відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року за № 127, вони не є самочинними.

Згідно з листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України «Щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію» № 12/5-126 від 23.03.1999 р. по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається ліцензованою організацією.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи, що зазначено в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р.

На підставі викладеного, районний суд правильно вважав, що частини спірного будинку, які фактично належать відповідачам не є самочинно збудованими.

Таким чином, право власності на будинок зареєстровано лише за позивачем ОСОБА_2, а відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не зареєстрували право власності на приміщення, які перебувають в їх користуванні, однак не позбавлені цього права.

В зв'язку наведеним, суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з доводами представника відповідача ОСОБА_4, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не є належними відповідачами по справі.

При цьому, районний суд прийняв до уваги той факт, що первісно відповідач ОСОБА_4 не заперечували проти задоволення позовних вимоги ОСОБА_2, про свідчить її заява від 12.09.2014р. (а.с. 34). У подальшому, ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд першої інстанції правильно вважав, що вимоги позивача про виділ частки в окремий об'єкт нерухомості, з урахуванням положень ст. 3 ЦПК України можуть бути вирішені тільки у судовому порядку, оскільки 3/5 частини не оформлені в установленому порядку, а тому позасудовий порядок розподілу будинку або виділ частки із будинку на теперішній час є не можливим.

Отже, виходячи із фактично встановлених обставин у справі, районний суд обгрунтовано вважав, що між сторонам виникли правовідносини щодо спільної часткової власності.

Частиною 1 ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України встановлено, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

У відповідності до ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами існує спір щодо порядку користування земельною ділянкою.

Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У відповідності до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в п. 19 роз'яснив, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Вирішуючи питання про виділ частки ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався роз'ясненнями, наведеними в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», де зазначено, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК України ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

З метою всебічного і повного з'ясування обставин справи, відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, судом була призначена судова будівельно-технічна експертиза, відповідно до висновків якої від 30.04.2015 року за № 48-15 була визначена можливість виділу ОСОБА_2 в натурі 2//5 частини будинку АДРЕСА_1, а також можливо визначити порядок користування земельною ділянкою. ( а.с.104-126)

Вирішуючи питання щодо визначення порядку землекористування між сторонами, районний правильно керувався роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», наведеними в п.20: «у разі, коли громадяни, яким жилий будинок належить на праві спільної власності, крім наданої для будівництва й обслуговування цього будинку та господарських будівель земельної (присадибної) ділянки з належного дозволу відповідного органу виконавчої влади або місцевої ради тимчасово користуються ще й незайнятою суміжною ділянкою, суд вирішуючи спір про порядок користування присадибною ділянкою та розпорядження нею, може одночасно визначити за тими же правилами і порядок тимчасового користування суміжною ділянкою, зазначивши в рішенні, що він встановлюється на період до припинення права користування нею..»

Суд врахував при цьому, що у фактичному користуванні сторін знаходиться земельна ділянка площею 1643,7 кв.м., та що 4 вересня 2012 року сторони встановили між собою порядок землекористування та посвідчили цю угоду в нотаріальному порядку ( а.с.14).

Такий висновок районного суду відповідає роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року.

Слід також зазначити, що органи влади по теперішній час не заперечували проти існування такого порядку землекористування.

Судом виділено у користування ОСОБА_2 земельну ділянку за вказаною адресою площею 274,6 кв.м.; виділено у тимчасове користування ОСОБА_2 надлишки земельної ділянки площею 394,1 кв.м. по АДРЕСА_1 до припинення права користування; виділено ОСОБА_4 земельну ділянку площею 216,3 кв.м., по АДРЕСА_1; виділено у тимчасове користування ОСОБА_4 земельну ділянку площею 238,8 кв.м., по АДРЕСА_1, до припинення права користування; виділено ОСОБА_5 земельну ділянку площею 234,1 кв.м., по АДРЕСА_1; виділено у тимчасове користування ОСОБА_5 земельну ділянку площею 251,8 кв.м. за вказаною адресою, до припинення права користування; виділено у спільне користування ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 у загальне користування земельну ділянку, площею 34 кв.м.

Суд першої інстанції також обґрунтовано вважав, що оскільки відповідачі не просили суд виділити їм в натурі частки, якими вони користуються, то у спільній частковій власності ОСОБА_5, ОСОБА_4 необхідно зберегти житлові та нежитлові приміщення у житловому будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1, які не були виділені в натурі ОСОБА_2.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам у справі, принципам розумності і справедливості при вирішенні судом спору про право.

Суд правильно вважав, що вищевказаний поділ будинку не порушує права співвласників будинку, а також осіб, які проживають в будинку, а також не порушує будівельні норми та правила.

При цьому, в судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_10. не пояснив суду, які права порушуються ОСОБА_4 при даному виділу частини в будинку в натурі.

Правильно було зазначено судом і про те, що відповідач ОСОБА_4 була ознайомлена з результатами судової будівельно-технічної експертизи, яка була проведена у справі. Однак, висновки експертизи не були ос порені, жодних клопотань щодо проведення додаткової або повторної експертизи до суду не заявлялось.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав.

Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Апеляційна скарга не містить доводів, які мають бути підставами для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

25.11.2015 року м. Одеса