Апеляційний суд Житомирської області
Справа №294/1546/14-ц Головуючий у 1-й інст. Мельничук О. О.
Категорія 48 Доповідач Товянська О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого: судді Товянської О.В.

суддів: Микитюк О.Ю., Гансецької І.А.

при секретарі: Кравчук Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводу батька та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 16 березня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА :

У жовтні 2014р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд їх малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України без дозволу та супроводу батька. Шлюб сторони розірвали 20.07.2009р. Вона в даний час працює менеджером ТОВ "ОСОБА_5 ОСОБА_6 Трейдин" в Обєднаних Арабських Еміратах і бажає взяти з собою на постійне проживання в дану країну малолітнього сина ОСОБА_4, де він може також пройти лікування внаслідок встановленого йому медичного діагнозу "атопічний дерматит", але батько дитини не дає нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за межі України, що змусило її звернутися в суд з вказаними вимогами, включаючи вимогу про надання їй дозволу на оформлення документів для виїзду за кордон малолітнього сина.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом про визначення місця проживання сина ОСОБА_4 із ним та припинення в зв"язку з цим стягнення з нього аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та сином склалися доброзичливі стосунки, на канікулах дитина проживає разом з ним, мати участі у вихованні дитини не приймає, так як проживає за межами України, а тому визначення місця проживання дитини з батьком в більшій мірі відповідатиме інтересам малолітнього сина.

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 16 березня 2015 року первісний позов задоволено. У зустрічному позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його зустрічного позову, а у задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як встановив суд і вбачається з матеріалів справи, з 23.07.2005р. по 20.07.2009р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, 04.06.2006р.н.

Виходячи з обставин, встановлених в рішенні Жовтоводського міського суду від 20.07.2009р., яким шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано, подружжя із 2008р. проживало окремо, після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матірю (а. с.8).

Таким чином, фактично через два роки після народження син сторін проживав разом з матірю у м. Жовті Води окремо від батька.

Із характеристики ОСОБА_7 вбачається, що «мама і бабуся хлопчика відповідально ставляться до виховання дитини, батько жодного разу не зявився у школі, не поцікавився успіхами у навчанні та повсякденному житті ОСОБА_7 у класі та школі» (а.с.7). ОСОБА_1 після відїзду за кордон на роботу у вересні 2013р., за півроку тричі приїжджала додому до сина. Батько із сином не бачиться, у м. Жовті Води не зявляється. Дитина на диспансерному огляді лікаря-дерматолога з ДЗ : атопічний дерматит (а.с.14- лист №1-14/1014 від 21.05.2014р. Спеціалізованого медико-санітарної частини №9 МОЗ України у м. Жовті Води). Матеріальної допомоги дитині батько не надавав. Станом на червень 2014р. заборгованість ОСОБА_2 по аліментах на утримання сина ОСОБА_4 складала 6300грн., при розмірі аліментів 350грн. щомісяця (а.с.16 постанова ВДВС). Дійсно, ОСОБА_2 цю заборгованість погасив. Проте це сталось через сім місяців після звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом (а.с.137). Він надав суду апеляційної інстанції довідку про свої доходи лише за листопад, грудень 2014р. і січень 2015р. Належних і допустимих доказів матеріального стану за останні 5 місяців він не надав (а.с.140). Власного житла не має, проживає з другою дружиною та дитиною від цього шлюбу в орендованій квартирі.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що на канікули постійно забирав сина до себе. Проте, долученими ним письмовими доказами підтверджується, що у селі Тютюнники, де знаходився ОСОБА_7 під час канікул, проживають його батьки, а він із другою сімєю постійно проживає на значній відстані у м. Житомирі.

ОСОБА_1 є партнером торгівельної фірми, яка орендує для неї житло, і займає посаду комерційного директора в Обєднаних Арабських Еміратах.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

З огляду на викладене, при зміні місця проживання ОСОБА_1 змінюється і місце проживання неповнолітнього сина сторін, оскільки вимоги про зміну його місця проживання і передачу для проживання з батьком, ОСОБА_2 до звернення колишньої дружини до суду із цим позовом, не заявляв.

При непорушенні цього питання відповідачем, переїзд позивача на проживання за кордон без дитини, оскільки відповідач не дає згоди на виїзд дитини за межі України, призведе до того, що фактично дитина залишиться без батьківської уваги і піклування.

ОСОБА_2 не подано доказів, які б свідчили, що виїзд дитини для проживання за межі України негативно відобразиться на її розвитку і вихованні, призведе до порушення її прав і інтересів або ж їх обмеження.

Небажання відповідача дати згоду на виїзд дитини за межі України нічим не аргументоване.

Те, що дитина буде проживати в іншій країні і відповідач буде позбавлений можливості часто бачитись з нею та брати участь в її вихованні з меншою періодичністю, не може бути достатньою підставою вважати його відмову у дачі згоди на виїзд за межі України обґрунтованою.

Колегія суддів вважає, що у випадку, коли дитина не зможе виїхати до матері на проживання за кордон, з врахуванням тривалого часу їх спільного проживання окремо від батька (близько 6 років), таке може завдати дитині психологічної травми та зашкодить її нормальному фізичному, духовному і моральному розвитку.

Орган опіки та піклування за зареєстрованим в Україні місцем проживання матері подав суду письмовий висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини на підставі документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України) і рекомендував «визнати за доцільним місце проживання сина ОСОБА_4 з матірю».

Колегія суддів не враховує висновок органу опіки та піклування по місцю проживання батька, яким рекомендовано визначити місце проживання сина із батьком, виходячи із наступного.

Як вже зазначалось, власного житла ОСОБА_2 не має, тривалий час матеріальної допомоги сину не надавав, не намагався з ним поспілкуватись по місцю його проживання, мав велику заборгованість по аліментах, доходи своєї сімї за останні пять місяців не повідомив. Крім того, у соціальних мережах ОСОБА_2 виставив фото хлопчика із вогнепальною зброєю в руках.

Вирішуючи спір, суд врахував вимоги закону та принцип 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., як принципове положення визначила, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю, повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.ст.3,18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.141,153 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

Згідно зі ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою КМУ від 27 січня 1995р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі й рішення суду.

Ст.272 ЦК України передбачено, що особисті немайнові права здійснюються батьками в інтересах малолітніх дітей. Тобто дитина є носієм права, але не може його здійснювати самостійно. Виходячи із презумпції розумності й добросовісності дій учасників цивільних правовідносин, яка зводиться до того, що дії вважаються розумними й добросовісними, доки не доведене протилежне, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що виїзд матері з дитиною за кордон буде здійснюватися із урахуванням інтересів і потреб дитини, гармонійно впливати на її розвиток. Відповідач не надав суду будь-яких доказів, які б вказували на те, що виїзд дитини за кордон суперечитиме її інтересам, матиме несприятливі наслідки для її здоровя, перешкоджатиме гармонійному розвитку дитини. Пояснення відповідача є загальними, не підтверджені фактами і не несуть інформації про такі обставини.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, виключних обставин, за яких малолітня дитина може повинна бути розлучена з матір'ю та залишена на проживання з батьком не встановлені, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд малолітнього сина за кордон України, тому позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовано задоволені, а зустрічний позов ОСОБА_2 є безпідставним.

Таким чином, суд ухвалюючи вказане рішення, виходячи в першу чергу з принципу забезпечення інтересів малолітньої дитини, враховуючи високий рівень життя в ОАЕ, дійшов правильного висновку при повному, всебічному та об'єктивному з'ясуванні обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позовних вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

Апеляційний суд забезпечив сторонам змагальність процесу, створивши їм умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обовязків.

Суд першої інстанції дав відповіді на всі доводи відповідача, не порушивши вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом.

Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 16 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :