У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування, відновлення становища, що існувало до порушення, за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що пунктом 7 рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

На підставі вказаного рішення від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 Головним управлінням земельних ресурсів виконкому Київради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_6 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1

07 червня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування земельної ділянки НОМЕР_2 (ВСХ НОМЕР_3), площею 0,10 га по АДРЕСА_1, на виконання якого Головним управлінням земельних ресурсів виконкому Київради ОСОБА_7 07 червня 2006 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

Прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка згідно з інформацією Державної екологічної інспекції у м. Києві знаходиться у парковій зоні та віднесена до земель рекреаційного призначення, тому просив визнати недійсним рішення, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, визнати недійсним договір дарування, відновити становище, що існувало до порушення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, послався на відсутність доказів щодо належності спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина прийнято з дотриманням вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, не надано доказів про наявність підстав для визнання договору дарування спірної земельної ділянки недійсними та витребування її з чужого незаконного володіння.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Положеннями ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства тощо.

Установлено, що пунктом 7 рішення Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а. с. 87-91 т. 1). Відповідачем долучено до матеріалів цивільної справи висновок Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації від 24 березня 2003 року № 225-КР-485-Ж та висновок Головного управляння містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації від 26 вересня 2003 року № 19-2499, висновок Державного управління екології та природних ресурсів у м. Києві від 20 серпня 2004 року № 10-10-12/8298 (а.с. 140 т. 1), у яких зазначені органи не заперечували щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, 57-к у м. Києві.

На підставі вказаного рішення Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 27 жовтня 2004 року ОСОБА_6 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 (а. с. 101-102 т. 1).

07 червня 2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1 (а. с. 105 т. 1).

07 червня 2006 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради ОСОБА_7 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 (а. с. 103 т. 1).

Відповідно до положення ст. 123 ЗК України, в редакції, що діяла на день ухвалення оскаржуваного рішення, надання земельних ділянок державної або комунальної власності здійснювалось на підставі рішень органів місцевого самоврядування за умови здійснення дій, передбачених вимогами зазначеної статті.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 травня 2013 року та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року встановлено, що Київська міська рада, приймаючи рішення від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд», діяла у порядку та у межах, передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», ЗК України, рішення IX сесії ХХІІІ скликання Київської міської ради від 14 березня 2002 року № 313/1747 «Про затвердження Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в м. Києві» (а. с. 49-56).

Тобто, згаданими судовими рішеннями встановлено погодження на отримання земельної ділянки, а предметом даного спору є доказування зміни цільового призначення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій помилково вважали, що зазначене рішення адміністративного суду є таким, яке в силу ст. 61 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st61> має преюдиціальне значення для вирішення даного спору.

Відповідно до змісту ст. 20 ЗК України надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням.

У випадку передачі громадянам у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ЗК України).

Статтею 51 ЗК України встановлено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Частиною 3 ст. 52 ЗК України передбачено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Відповідно до п. 2.1, 2,2, 2.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», територія міста за функціональним призначенням і характером використання поділяється на сельбищну, виробничу, в т.ч. зовнішнього транспорту, і ландшафтно-рекреаційну. До сельбищної території входять ділянки житлових будинків, громадських установ, будинків і споруд, у т.ч. навчальних, проектних, науково-дослідних та інших інститутів без дослідних виробництв, внутрішньосельбищна вулично-дорожна і транспортна мережа, а також площі, парки, сади, сквери, бульвари, інші об'єкти зеленого будівництва й місця загального користування. До ландшафтно-рекреаційної території входять озеленені й водні простори у межах забудови міста і його зеленої зони, а також інші елементи природного ландшафту. До її складу можуть входити парки, лісопарки, міські ліси, ландшафти, що охороняються, землі сільськогосподарського використання та інші угіддя, які формують систему відкритих просторів; заміські зони масового короткочасного і тривалого відпочинку, міжселищні зони відпочинку; курортні зони (у містах і селищах, що мають лікувальні ресурси).

П. 10.4 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», розміщення будинків, споруд і комунікацій не допускається, зокрема, на землях заповідників, заказників, природних національних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків і водоохоронних зон; на землях зелених зон міст, включаючи землі міських лісів, якщо об'єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства; у зонах охорони гідрометеорологічних станцій.

Суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, на вказані обставини уваги не звернув, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, у їх сукупності, не з'ясував правовий статус спірної земельної ділянки відповідно до ст. 19 ЗК України, зокрема, у рішенні Київської міської ради VII сесії XXIV скликання від 24 червня 2004 року № 326-2/1536 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» цільове призначення (використання) земельної ділянки зазначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в той час як з висновку Головного управляння містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської міської державної адміністрації від 26 вересня 2003 року № 19-2499 (а.с. 97 т. 1) вбачається, що функціональна зона земельної ділянки відноситься до зеленої зони. Суд першої інстанції приймаючи до уваги постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року (а.с. 161-168,169-170 т. 1) та посилаючись на її преюдиціальність у цій справі залишив поза увагою обставини встановлені адміністративним судом, зокрема, що відповідно до листа Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва №280 від 20 лютого 2013 року встановлено, що до 2005 року, земельні ділянки по АДРЕСА_1, входили до складу скверу на АДРЕСА_1 та перебували на обслуговуванні районного комунального підприємства по утриманню зелених насаджень (а.с. 162 т. 1).

Крім того, судом не перевірено даних земельно-кадастрової інформації на спірну земельну ділянку, по АДРЕСА_1, чинної до прийняття оспорюваного рішення міської ради, яке саме цільове призначення спірної земельної ділянки було зазначено, з урахуванням в тому числі дотримання вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень». Натомість, судом першої інстанції лише зазначено, що приймаючи оспорюване рішення Київська міська рада діяла в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства, пославшись при цьому на судові рішення у адміністративній справі, як на такі, що мають преюдиціальне значення для даної справи. Проте судом першої інстанції залишено поза увагою, що такі рішення були постановлені з інших підстав та з іншого предмету спору.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук