Справа № 463/6680/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/7077/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: представника Григор»як О.С. ОСОБА_2,

прокурора Заяць І.Є., представника Львівського обласного

фонду підтримки індивідуального будівництва на селі

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівського обласного Фонду підтримки індивідуального будівництва на селізвернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення на користь Львівського обласного Фонду підтримки індивідуального будівництва на селі 27478.17 грн. заборгованості зав угодою від 18.12.2003 року.

Рішенням позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь Львівського обласного фонду підтримки індивідуального будівництва на селі 27478.17 грн.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_4, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою п. 2.2.2 кредитного договору, де зазначено, що його виконання здійснюється частинами і відповідно до норм ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України початок перебігу позовної давності для стягнення кредиту і неустойки є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, однак не сплатив його, а тому, загальна позовна давність мала застосовуватись до кожного щорічного простроченого платежу. Останній платіж мав бути внесений 30.11.2008 року, а відтак строк позовної давності щодо стягнення заборгованості закінчився ще 30.11.2011 року. Також апелянт зазначає, що позивачем не обгрунтовано розрахунок неустойки, яку нараховано виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, хоча кредитним договором передбачено нарахування неустойки в розмірі 0,5% від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення прокурора Заяць І.Є., представника Львівського обласного фонду підтримки індивідуального будівництва на селі ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконала зобов»язань, передбачених кредитною угодою, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача, а що стосується посилання представника відповідача на те, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, суд не прийняв це до уваги мотивуючи тим, що згідно з умовами договору угода діє до повного погашення кредиту, сплати відсотків по ньому і виконання позичальником всіх інших зобов»язань, передбачених угодою.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.12.2003 року між Львівським обласним Фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_4 укладено угоду № 8, за умовами якої позивач надав останній пільговий кредит на суму 11527.00 грн. на 5 років для звершення будівництва житлового будинку у с. Малехів, вул. В.Великого, 30 Жовківського району Львівської області.

Згідно з п.2.2.2, 2.2.3 угоди позичальник зобов»язався погашати кредит рівними частками грошовими коштами або м»ясом 1 кат. в живій вазі щорічно в термін до 30 листопада кожного року, та сплатити кредит в термін до 30 листопада 2008 року, а також вносити одночасно з погашенням основного боргу відсотки за користування кредитом з розрахунку 3% річних до несплаченої суми кредиту.

Фонд умови договору виконав, надавши позичальникові ОСОБА_4 кошти, що підтверджується платіжним дорученням №8 від 18.12.2003 року та не заперечується відповідачкою. Разом з тим позичальник свої зобовязання не виконувала, суму кредиту не повернула і не сплачувала проценти за користування кредитними коштами, у зв»язку з чим у неї склалася заборгованість, розмір якої станом на 09.12.2014 року становив 27478.17 грн., з яких: 11527.00 грн. - заборгованість за основним зобовязанням (тіло кредиту); 15951.17 грн. пеня.

Заперечуючи щодо позову відповідачка посилалася на пропуск позивачем строку позовної давності, однак суд першої інстанції не взяв до уваги такі посилання відповідача, мотивуючи тим, що п.5.1. угоди передбачено, що угода діє до повного погашення кредиту, сплати відсотків і виконання позичальником всіх інших зобов»язань, передбачених угодою.

На думку колегії суддів висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності є невірним, не ґрунтується на нормах матеріального права.

Із матеріалів справи убачається, що угода про надання кредиту на будівництво житлового будинку, господарських будівель, була укладена під час дії Цивільного кодексу УРСР 18.12.2003 року, який втратив чинність з набранням чинності Цивільним кодексом України (з 01.01.2004 року).

За нормами ЦК УРСР і ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цими кодексами передбачено два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальний строк позовної давності три роки (ст. 71 ЦК УРСР і ст. 257 ЦК України) і скорочена/спеціальна позовна давність, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) в шість місяців за нормами ЦК УРСР (п. 1 ч. 2 ст. 72) і в один рік за нормами ЦК України (п. 1 ч. 2 ст. 258).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 256 ЦК України).

За змістом цих норм початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Отже, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щорічних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення строку дії договору.

Статтею 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони, натомість ч. 3 ст. 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.(ч.4 ст. 267 ЦК України).

Частиною шостою прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Зі змісту кредитної угоди №8 від 18.12.2003 року вбачається, що згідно з її умовами сторони погодили погашення позичальником кредиту частинами (щорічними рівними платежами) в термін до 30 листопада кожного року та вносити одночасно з погашенням основного боргу відсотки за користування кредитом з розрахунку 3% річних до несплаченої суми. Крім цього, угодою встановлено кінцевий строк повного погашення кредиту - 30.11.2008 року.

Оскільки умовами кредитної угоди встановлені окремі самостійні зобов»язання, які деталізують обов»язок боржника повертати отримані у кредит кошти та відсотки за користування рівними частками щорічно до 30 листопада кожного року, обов»язок внести перший платіж в термін до 30 листопада 2004 року, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щорічного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності починається з моменту порушення строку його оплати.

Зважаючи на те, що умовами угоди №8 від 18.12.2003 року погашення кредиту та відсотків повинно здійснюватись позичальником рівними частками грошовими коштами щорічно в термін до 30 листопада кожного року, і перший платіж підлягав внесенню в термін до 30 листопада 2004 року, то початок позовної давності необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цієї умови договору.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що з урахуванням умов договору від 18.12.2003 року про щорічне погашення кредиту рівними частинами із щорічною сплатою процентів за користування ним, перебіг позовної давності слід обраховувати з моменту настання права на таку вимогу - 19.12.2004 року. З цього ж моменту слід обраховувати і перебіг скороченої/спеціальної позовної давності.

На думку колегії суддів суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покликання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності та безпідставно не застосував передбачених законом наслідків спливу позовної давності, яким є відмова у задоволенні позову, мотивуючи тим, що згідно з умовами угоди вона діє до повного погашення кредиту, сплати відсотків по ньому і виконання позичальником всіх інших зобов»язань, передбачених угодою.

Так як право вимоги за угодою №8 від 18.12.2003 року про стягнення чергових платежів і пені виникло з 19.12.2004 року (з відповідними датами до наступних чергових платежів), а кінцевий строк погашення кредиту встановлений 30.11.2008 року, проте позивач звернувся до суду 15.12.2014 року,тобто зі спливом як загальної так і скороченої/спеціальної позовної давності, то підстав для задоволення позову не було.

А відтак висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості на час звернення з позовом до суду грунтувався на неправильному застосуванні норм матеріального права, судом першої інстанції безпідставно не враховано заяву представника позичальника про застосування наслідків спливу позовної давності, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову прокурора Личаківського району м.Львова в інтересах держави в особі Львівського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до Григор»як (ОСОБА_5) ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_7