АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4769/15 Головуючий 1 інст. Зінченко Ю.Є.
Справа № 643/1912/15-ц Доповідач - Кругова С.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого КРУГОВОЇ С.С.,

суддів КОСТЕНКО Т.М.

ОСОБА_1

секретаря Красношапка К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_2» на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 19 травня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_2» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Московського району Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду з позовом про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх неповнолітнього сина ОСОБА_6 та доньку ОСОБА_5 з предмета іпотеки квартири №48, що розташована у м. Харкові по вул. Героїв Праці, у буд.33-Б.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 19 травня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «ПУМБ» відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом неповно зясовано обставини справи, а рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На укладання договору іпотеки була згода дружини ОСОБА_4, заява відповідного змісту, справжність підпису яиій засвідчено приватним нотаріусом.

На час укладання кредитного договору та договору іпотеки згідно із довідкою від 19.09.2008 року, наданою ОСОБА_3 до нотаріальної контори, прав користування спірною квартирою у малолітніх та неповнолітніх дітей не було.

Крім того, відповідачі знали про наявність зобовязань та наслідків їх невиконання.

На стадії примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №512 від 08.02.2013 року, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки та прийнятим рішенням позивача про виселення всіх мешканців предмету іпотеки, відповідачем не виконані вимоги позивача про виселення з предмета іпотеки, що перешкоджає його реалізації, внаслідок чого було порушено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки і відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» є підставою звернення до суду.

З посиланнями суду на висновок Верховного Суду України, за змістом ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР позивач не погоджується, оскільки вважає, що їх має бути застосовано у разі коли ОСОБА_2 претендує на іншу нерухомість, яка не знаходиться в його іпотеці.

Суд порушив положення ст.212, 213 ЦПК України, оскільки не дослідив та не надав належної правової оцінки обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивачаа, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов про виселення відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки за встановлених судом обставин виселення проводиться тільки з наданням іншого житлового приміщення, про яке повинно бути зазначене у рішенні суду, на підставі цього відсутні підстави і для зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

З таким висновком суду, судова колегія погоджується, з наступних підстав.

Між ЗАТ ПУМБ, правонаступником всіх прав та зобов"язань якого є ПАТ ПУМБ, та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 6888004 від 19.09.2008 року /а.с. 4-6/.

Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов'язався надати боржнику кредит у розмірі 70000,00 доларів США, а боржник зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

Банк на виконання умов договору відкрив боржнику позичковий рахунок та надав обумовлені кредитним договором грошові кошти у повному обсязі.

З метою забезпечення кредитних зобовязань між банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № 6890617 від 19.09.2008 року, за яким в іпотеку банку було передано належне ОСОБА_3 на праві власності нерухоме майно, а саме, квартиру №48, що розташована у м. Харкові по вул. Героїв Праці, у буд.33-Б /а.с.10-11/.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У звязку з тим, що боржник належним чином не виконує умови кредитного договору, 08.02.2013 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_7 здійснено виконавчий напис № 512, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки в розмірі 70 047,49 доларів США та 44 857,67 грн. /а.с.15/.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

В квартирі №48, що розташована у м. Харкові по вул. Героїв Праці, у буд.33-Б зареєстрповані та проживають: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.23/

Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

31.01.2014 рокупозивач направив відповідачам вимогу добровільно протягом 1 (одного) місяця з дня отримання вимоги виселитися з квартири, що є предметом іпотеки та знятися з реєстраційного обліку/а.с. 16/.

У передбачаний строк відповідачі добровільно не звільнили житлове приміщення, банк в свою чергу звернувся до суду з даним позовом.

Судова колегія погоджується з тим, що банк, поставивши питання примусового виселення мешканців з предмету іпотеки, додержувався певних умов та строків, які передбачені законом.

Разом з тим, банком не було враховано, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як убачається з кредитного договору, цільовим призначенням кредиту, який був одержаний ОСОБА_3, зазначено -для використання на розсуд позичальника, відповідно до чинного законодавства України. І хоча предметом іпотеки є квартира №48, що розташована у м. Харкові по вул. Героїв Праці, у буд.33-Б, однак зазначена квартира була придбана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2004 року /а.с.10/, тобто за 4 роки до укладання кредитного договору.

Таким чином, жиле приміщення, з якого виселяють відповідачів, не було придбано ними за рахунок отриманого ОСОБА_3 кредиту.

Згідно правового висновку Верховного Суду України (постанова від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15), за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Суд першої інстанції вірно вважав, що за встановлених у даній справі обставин виселення проводитися тільки з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду. Позивач позовних вимог про виселення із наданням іншого житлового приміщення не заявляв.

Щодо посилань апелянта на ненадання судом першої інстанції особливої уваги даній справі, наданим позивачем доказам, поясненням сторін та право суду відступити від вищевказаних правових позицій, то колегія суддів зазначає, що суд має саме право, а не обов"язок відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. При вирішенні даних спірних правовідносин з урахуванням усіх обставин у справі, в тому числі і наданих позивачем доказів, пояснень сторін, суд не знаходить підстав для відступлення від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки судом першої інстанції було відмовлено у виселенні відповідачів, то у суду були відсутні і підстави для зняття їх з реєстраційного обліку.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини по справі і дав належну оцінку наданим сторонами доказам і дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 60 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь яких доказів, які б спростовували висновки суду - позивач суду не надав.

Відповідно до ст.ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_2» відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 19 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді