Номер провадження: 22-ц/785/4618/15
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 та третьої особи, ОСОБА_4, - ОСОБА_5, та представника відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 березня 2015 року за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4, про повернення грошових коштів набутих без достатніх правових підстав,

в с т а н о в и л а:

28 жовтня 2013 року ОСОБА_8 звернувся до суду з вказаним позовом, який остаточно уточнив 04 березня 2015 року, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідачці ОСОБА_6 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2010 року, зареєстрованого у КП "ОМБТІ та РОН" 04 серпня 2010 року під №43969 в книзі:305-44. Він з дружиною ОСОБА_4 проживав у вказаному будинку на підставі договору оренди нерухомості від 31 жовтня 2009 року з правом його викупу, укладеному на строк два роки. 04 серпня 2010 року був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, за яким відповідачка зобов'язалася продати йому вказаний будинок, загальною площею 159,0кв.м., за 125000 дол. США до 30 серпня 2010 року (в подальшому додатковою угодою від 28 січня 2011 року строк укладання основного договору був змінений на 30 квітня 2011 року). До підписання договору на підтвердження зобов'язання на придбання майна та на забезпечення його виконання він передав відповідачці 107000 грн., що на той час складало еквівалент 13565 дол. США (п. 6 договору). 04 серпня 2010 року він передав відповідачці 13355 дол. США, що підтверджується її власноручно написаною розпискою. 28 січня 2011 року він передав відповідачці ще 21435 дол. США, як передоплату за житловий будинок, що підтверджується її власноручно написаною розпискою. Він вважає, що, оскільки основний договір купівлі-продажу не був укладений в

встановлений строк, вказана сума грошових коштів, утримуються відповідачкою без достатніх правових підстав і підлягає поверненню.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. 1212 ЦК України, позивач ОСОБА_8 остаточно просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_6 на його користь грошові кошти в розмірі 39291,47 дол. США та судовий збір в сумі 3441 грн. (а.с. 3-5, 78, 146-148).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2015 року за заявою представника позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_5, від 12 березня 2015 року залишена без розгляду заява позивача ОСОБА_8 про зміну (уточнення) правових підстав позову від 23 червня 2014 року, у якій він просив повернути грошові кошти як аванс за неукладеним договором купівлі-продажу, та позивач остаточно просив задовольнити первісний позов від 28 жовтня 2013 року (а.с. 150, 167).

Представник відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7, проти позову заперечував й в своїх поясненнях зазначав, що основної договір купівлі-продажу житлового будинку не був укладений з вини позивача, який не бажав придбати будинок за 125000 дол. США., тому у відповідності до п. 10 договору передана грошова сума не підлягає поверненню. Попередній договір від 04 серпня 2010 року не покладає на позивача обов'язок сплати суми договору до укладення основного договору й не зобов'язує відповідачку повернути отримані кошти. Позивач ОСОБА_8 вимагає стягнення грошових коштів зайво, оскільки до підписання попереднього договору відповідачка не отримала 107000 грн., що складає 13565 дол. США. Розписка від 04 серпня 2010 року свідчить про отримання від позивача 13355 дол. США згідно із п. 6 договору. Крім того, позивач просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, який фактично сплив 30 серпня 2010 року, що є підставою для відмови у позові (а.с. 157-158, 173).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_8 задоволено. Суд стягнув з відповідачки ОСОБА_10 на користь позивача грошові кошти у розмірі 39291,47 дол. США, що еквівалентно 909204,62 грн., та судовий збір в сумі 3441 грн. (а.с. 180-184).

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7, просить рішення суду першої інстанції скасувати й залишити позов без розгляду, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права (а.с. 189-191).

В запереченні проти апеляційної скарги позивач ОСОБА_8 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7, пояснення на апеляцію представника позивача ОСОБА_3 та третьої особи, ОСОБА_4, - ОСОБА_5, та представника відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачці ОСОБА_6 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2010 року, зареєстрованого у КП "ОМБТІ та РОН" 04 серпня 2010 року під №43969 в низі:305-44 (а.с. 18).

Позивач ОСОБА_8 з дружиною ОСОБА_4 проживав у вказаному будинку на підставі договору оренди нерухомості від 31 жовтня 2009 року з правом його викупу, укладеному на строк два роки (а.с. 6).

04 серпня 2010 року між відповідачкою ОСОБА_6 й позивачем ОСОБА_8 був

укладений у простій письмовій формі попередній договору про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, за яким відповідачка зобов'язалася продати йому вказаний будинок, загальною площею 159,0кв.м. за 125000 дол. США до 30 серпня 2010 року (в подальшому додатковою угодою від 28 січня 2011 року строк укладання основного договору був змінений на 30 квітня 2011 року) - а.с. 7-8,9.

Згідно із п. 6 попереднього договору до підписання договору на підтвердження зобов'язання на придбання майна та на забезпечення його виконання позивач ОСОБА_8 передав відповідачці 107000 грн., що на той час складало еквівалент 13565 дол. США.

04 серпня 2010 року позивач ОСОБА_8 передав відповідачці 13355 дол. США, що підтверджується її власноручно написаною розпискою (а.с. 20).

28 січня 2011 року позивач ОСОБА_8 передав відповідачці 21435 дол. США, як передоплату за житловий будинок, що підтверджується її власноручно написаною розпискою (а.с. 19).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки попередній договір від 04 серпня 2010 року не відповідає вимогам ст. ст. 635, 657 ЦК України, він не вважається попереднім, грошові кошти залишилися у відповідачки ОСОБА_6 без достатньої правової підстави. При цьому суд застосував ст. 1212 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК Україні договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами те, що відповідачка ОСОБА_6 отримала грошові кошті без достатніх правових підстав, тобто поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції докази були досліджені з порушенням закону, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Так, суд першої інстанції не врахував та не дав належної правової оцінки правовідносинам, що виникли між сторонами, зокрема попередньому договору про укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеному 04 серпня 2010 року у постій письмовій формі, а також належним чином не встановив, чи може до цих правовідносин застосовуватись положення ст. 1212 ЦК України.

Статтею 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

У статті 657 ЦК України зазначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Із системного аналізу положень ЦК України можна дійти висновку про те, що правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання) Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Указаний правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 і відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Аналізуючи зазначенні положення закону, враховуючи вказані обстави та оцінюючи належність, допустимість, достовірність приведених доказів кожного окремо і у їх сукупності, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні не доведено те, що правова підстава отримання грошових коштів в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі, тому до спірних правовідносин не може бути застосована ст. 1212 ЦК України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні не доведено, що відповідачка ОСОБА_6 порушила права позивача й безпідставно отримала грошові кошти й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України це право не підлягає судовому захисту.

Отже, вимоги ОСОБА_8 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7, про те, що порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 27, 31, 207 ЦПК України, тягне за собою залишення позову без розгляду, є помилковими.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України, норм матеріального права, а саме, ст. ст. 635, 1212, 1213 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, задовольнити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 березня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4, про повернення грошових коштів набутих без достатніх правових підстав відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік