Номер провадження: 22-ц/785/5729/15
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Суворова В.О.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 6 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 - «Про усунення перешкод у користуванні майном та визнання договору купівлі-продажу недійсним» та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_2 - «Про визнання права власності», -

ВСТАНОВИЛА:

24.02.2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом, по якому просила визнати неправомірними дії ОСОБА_3 щодо її виселення з житлового будинку АДРЕСА_1, усунути перешкоди у користуванні вказаним будинком та особистими речами, які в ньому знаходяться та належать позивачу, визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного будинку, укладений 22.12.2014 року між відповідачами.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що позивач ОСОБА_4 є власником вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право власності. 07.05.2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала в борг 118000 доларів США з кінцевим строком повернення до 07.11.2012 року. З метою забезпечення виконання зазначеного договору між сторонами був укладений договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є зазначений житловий будинок та земельна ділянка, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

28.11.2012 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором не виконала.

Рішенням Киїївського районного суду м. Одеси від 30.09.2013 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 07.05.2012 року у розмірі 847258 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0150 га., розташовані за адресою АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеки, з укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 пеню в розмірі - 1657606,53 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 були задоволені частково: в рахунок погашення загальної суми заборгованості за договором позики від 07.05.2012 року у розмірі 1308208 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 щляхом продажу предмету іпотеки з укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем.

Таким чином, на підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_2 набула право укласти договір купівлі-продажу на предмет іпотеки за договором позики від 07.05.2012 року.

22 грудня 2014 року ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила зазначений житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, постановою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року було скасовано, справа направлена на новий апеляційний розгляд.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_4 вважала, що оспорений нею договір купівлі-продажу від 22.12.2014 року, укладений з порушенням вимог, передбачених ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, а тому на підставі ч.3 ст. 215 ЦК України даний договір має бути визнаний недійсним.

17.04.2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності, по якому просила визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, обґрунтовуючи вимоги тим, що на момент укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_2 мала право відчужувати вищезазначений житловий будинок, договір купівлі-продажу будинку був укладений відповідно до діючого законодавства.

Представник ОСОБА_4 позов підтримав, просив його задовольнити, зустрічний позов не визнав, заперечував проти його задоволення.

Представник ОСОБА_3 і ОСОБА_2 позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, зустрічний позов підтримала, просила його задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.05.2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 частково задоволені, визнаний недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 22.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим № 6031, в решті позову - відмовлено; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

22.05.2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просять рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та про задоволення зустрічних позовних вимог, посилаючись на незаконність, на необґрунтованість рішення районного суду, а також на неповне з'ясування районним судом обставин по справі, на невідповідність висновків суду, а також на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК Україн, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

07.05.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач отримала у борг 118000 дол.США з кінцевим строком повернення до 07.11.2012 року. З метою забезпечення виконання зазначеного договору між сторонами був укладений договір іпотеки нерухомого майна, предметом якого є зазначений житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

28.11.2012 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором, посилаючись на те, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором позики не виконала.

Рішенням Киїївського районного суду м. Одеси від 30.09.2013 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 07.05.2012 року у розмірі 847258 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0150 га., розташовані за адресою АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеки, з укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 пеню в розмірі - 1657606,53 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 були задоволені частково: в рахунок погашення загальної суми заборгованості за договором позики від 07.05.2012 року у розмірі 1308208 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 щляхом продажу предмету іпотеки з укладанням договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем.

Таким чином, на підставі зазначеного рішення суду ОСОБА_2 набула право укласти договір купівлі-продажу на предмет іпотеки за договором позики від 07.05.2012 року.

22 грудня 2014 року ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купила зазначений житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, постановою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2015 року було скасовано, справа направлена на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.03.2015 року позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за договором позики задоволений частково; звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1; визначений спосіб реалізації предметів іпотеки - наданням іпотеко держателю - ОСОБА_2 права продажу вищезазначених предметів іпотеки - житлового будинку та земельної ділянки, шляхом укладання від імені іпотеко держателя - ОСОБА_2 договору купівлі-продажу предметів іпотеки із будь-якою особою-покупцем за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна, встановленої суб'єктом підприємницької діяльності, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 за договором позики від 07.05.2012 року на загальну суму - 1310727 грн.; в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції, погоджуючись з вимогою ОСОБА_4 та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу від 22.12.22014 року, виходив із того, що згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою ст. 203 ЦК України. Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам Закону, отже умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності.

Надалі в судовому рішенні зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані умови законності змісту правочину. Зміст правочинів, відповідно до п. 1 ст. 203 ЦК України, не повинен порушувати положень як законів, так і інших нормативно-правових актів, прийнятих на основі Конституції України.

Тому, відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, вважав районний суд, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Такі висновки районного суду не відповідають конкретним обставинам даної справи, судом не прийнято до уваги рішення апеляційного суду Одеської області від 25.03.2015 року, не врахована практика Верховного Суду України при розгляді справ про визнання правочинів недійсними та судове рішення протирічить нормам матеріального права.

Відповідно до положень ЦК України щодо захисту прав власності, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст.ст. 215-235 ЦК України), або з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння ( ст.ст. 330, 388 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, що закріплено як правова позиція у постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що імстить зазначену норму права, для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Отже, за таких обставин, з урахуванням вищенаведених правових норм і правової позиції Верховного Суду України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею і може бути витребувано в порядку ст. 388 ЦК України, а тому є неналежним способом захисту права, обраний ОСОБА_4 позов про визнання недійсним договір купівлі-продажу від 22.12.2014 року.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на момент укладання договору купівлі-продажу власником будинку була ОСОБА_2, у зв'язку з чим вона мала право його відчужувати.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що скасоване судом касаційної інстанції право ОСОБА_2 на продаж будинку та земельної ділянки, було відновлено у подальшому судом апеляційної інстанції на момент ухвалення оскарженого судового рішення..

На час звернення до суду з вимогами про визнання договору купівлі-продажу недійсним, позивач посилається на ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, та які визнав районний суд обґрунтованими і доведеними в судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що підстави визнання договору купівлі-продажу, на які посилається позивач на момент укладання договору також були відсутні.

Позивачем не доведенні підстави недійсності правочину, оскільки вони були відсутні на момент укладання договору купівлі-продажу.

Колегія суддів вважає, що на момент укладання договору купівлі-продажу його зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства, правочин є правомірним, оскільки при його вчиненні були дотримані умови законності змісту правочину.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з висновком районного суду про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Одночасно, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог щодо неправомірності дій ОСОБА_3 в частині виселення позивача зі спірного будинку, так як жодних доказів того, що вона там проживала суду надано не було.

З копії паспорту громадянина України позивача вбачається, що ОСОБА_4 з 05.08.2009 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України від 11.12.2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. В той час як докази проживання чи перебування позивача за адресою: АДРЕСА_1 наявності там її особистих речей тощо в матеріалах справи відсутні.

Також, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спірне домоволодіння, оскільки на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 25.03.2015 року було в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 на загальну суму 1310727 грн. звернуто стягнення на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_2 права продажу вказаних предметів іпотеки шляхом укладання договору купівлі-продажу предметів іпотеки із будь-якою особою-покупцем за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна, встановленої суб'єктом підприємницької діяльності.

Колегією суддів визнано, що договір купівлі-продажу від 22 грудня 2014 року укладений без порушень діючого законодавства, є дійсним, ОСОБА_3 є законним власником житлового будинку, а тому, додаткове визнання за нею права власності на житловий будинок є надмірним.

Таким чином, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 6 травня 2015 року - змінити.

Скасувати рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного 22 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. за реєстровим № 6031 та в цій частині ухвалити нове рішення про відмовлення у задоволенні позову ОСОБА_4.

В решті рішення залишити без змін.

Скасувати заходи забезпечення позову: арешт на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_3 та арешт на земельну ділянку, площею 0,0150 га. за цією ж адресою, кадастровий номер -:27:006:0190, які були накладені ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2015 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

В.О. Суворов

І.А.Артеменко

17.06.2015 року м. Одеса