АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Калиновського А.Б., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Видюкової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська області від 15 грудня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімов В.Е., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому посилався на те, що 31 жовтня 2001 року ОСОБА_4, діючи від її імені на підставі довіреності, уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на зловмисну домовленість представника ОСОБА_4 з ОСОБА_3, позивач просила на підставі статті 57 ЦК України в редакції 1963 року визнати даний договір купівлі-продажу нерухомого майна недійсним (а.с. 2-3).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська області від 15 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 76-79).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, неповне з'ясування судом обставин у справі, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог (а.с. 89-90).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 29 жовтня 2001 року ОСОБА_2 довіреністю уповноважила ОСОБА_4 розпорядитись (продати, подарувати, обміняти) за ціною та на умовах на свій розсуд належну їй квартиру АДРЕСА_1, для чого надала останній право підпису за неї, подавати і отримувати від її імені заяви, довідки і документи, оплачувати витрати і виконувати всі дії, пов'язані з даним дорученням. Доручення було видано з правом передоручення, строком до 29 жовтня 2004 року та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., зареєстровано в реєстрі за № 974 (а.с. 4, 9).

31 жовтня 2001 року ОСОБА_4, діючи від імені ОСОБА_2 на підставі вищевказаної довіреності, уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е., зареєстровано в реєстрі за № 3386 (а.с. 5, 10).

Відповідно до п.4 вказаного вище договору продаж квартири вчинено за 26800 грн., які ОСОБА_4 повністю одержала від ОСОБА_3 для ОСОБА_2 до підписання договору.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦК УРСР (норма права яка діяла на час укладення договору), угода, укладена внаслідок (у даному випадку, виходячи із змісту позовних вимог) зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Як вбачається з п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28 квітня 1978 року (яка втратила чинність 06.11.2009 року), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до п.12 даної Постанови, при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності, зокрема, факту зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною.

При цьому, необхідно встановити, що представник, укладаючи угоду від імені свого довірителя, вступив у зловмисний зговір з іншої стороною (наприклад, з корисних мотивів). Для чого важливо встановити саме факт зговору з метою спричинити шкоду довірителю і що вказана шкода дійсно була спричинена. В протилежному випадку відсутні підстави для застосування ст. 57 ЦК УРСР.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до змісту довіреності від 29 жовтня 2001 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 розпорядитись належною їй квартирою на власний розсуд, тобто ОСОБА_4, діючи в межах наданих їй позивачем повноважень, могла продати квартиру за будь-яку ціну та навіть подарувати її.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська області від 08 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року, ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними довіреності від 29 жовтня 2001 року та договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2001 року, які були нею заявлені у квітні 2002 року на підставі ст.ст.48,55,59,64 ЦК України (1963 року). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження (а.с.

Крім того, у наведеному вище рішенні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08.11.2013 року, було встановлено, що ОСОБА_2 не довела злочинну домовленість ОСОБА_3 з його нареченою ОСОБА_4, оскільки вказувала на те, що протиправні дії відносно неї, ОСОБА_2, вчиняв ОСОБА_7 та незнайома їй жінка на ім'я «ОСОБА_11».

В ході слухання даної справи, позивач доказів на підтвердження факту зловмисного зговору між відповідачами з метою спричинити їй шкоду, не надала.

Допитані під час апеляційного розгляду свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, суду показали, що ОСОБА_2 мала намір продати спірну квартиру та придбати інше житло, після видачі довіреності вона потрапила до лікарні, згодом скасувала довіреність на відчуження квартири, але спірна угода вже була укладена між відповідачами, а іншого житла придбано не було.

Доводи позивача, про те, ОСОБА_4, яка проживала з ОСОБА_10 однією сім'єю, не мала право укладати з ним угоду, оскільки діяла також в своїх інтересах, суд обґрунтовано не взяв до уваги. Із матеріалів справи вбачається, що на час виникнення правовідносин 31 жовтня 2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_10 у шлюбі між собою не перебували, тому норми сімейного права на них поширюватися не можуть. Даних про те, що ОСОБА_4 позивалась до ОСОБА_10 с приводу визнання за нею права на спірну нерухомість, як учасника купівлі-продажу квартири за цивільно-правовими нормами, позивач також суду не надала.

Із ксерокопії відмовного матеріалу вбачається, що кримінальна справа в 2001 році відносно факту відчуження квартири чи відповідачів не порушувалася.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що за вказаних обставин у суду першої інстанції не було підстав для визнання угоди недійсною з підстав, передбачених ст. 57 ЦК УРСР.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність рішення суду обставинам справи та наданим доказам, є безпідставними, оскільки суд перевірив доводи та обґрунтування позовних вимог і дав їм правильну оцінку виходячи із доказів, які були надані сторонами у справі та ухвалив рішення відповідно до положень норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська області від 15 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: