Справа №485/2447/14-к 09.06.2015 11.06.2015 11.06.2015
Провадження № 11-кп/784/396/15 Головуючий у 1-й інстанції: Устіченко К.І.
Категорія: ч.2 ст.189 КК України Доповідач апеляційної інстанції: Кателін В.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі:

головуючого Кателіна В.П.,

суддів Царюка В.В., Семенчука О.В.

за участю секретаря Алексишенця М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000143 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_2 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2015 року, відносно

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Павло-Марянівка, Снігурівського району Миколаївської області, громадянина України, з повною загальною освітою, не працюючого, не одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, мешканця АДРЕСА_2.,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України

Учасники судового провадження:

захисник обвинуваченого ОСОБА_2.

обвинувачений ОСОБА_3

потерпіла ОСОБА_4

прокурор Лук'янова Г.О.

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_2 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 просить скасувати вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24.03.2015року та ухвали новий вирок, яким виправдати ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України, цивільний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишити без задоволення. Прийняти рішення про повернення ОСОБА_3 застави в розмірі 36540грн., внесеної ним відповідно до ухвали Снігурівського районного суду Миколаївської області від 17.11.2014 року.

Короткий зміст вимог заперечення прокурора на апеляційну скаргу

В запереченнях на апеляційну скаргу заступник прокурора Снігурівського району Миколаївської області просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги захиснику ОСОБА_2 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3, а вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24.03.2015 року без зміни.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України і призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн., - на користь ОСОБА_4 - 2000грн. Міру запобіжного заходу у вигляді застави до вступу вироку у закону силу залишено без зміни, після чого частину застави у розмірі 3000грн. звернути на виконання вироку у частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілих, а залишок повернути засудженому ОСОБА_3

Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

На обґрунтування апеляційної скарги захисник ОСОБА_2 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 вважає вирок незаконним, необґрунтованим, та постановлений з грубими порушеннями процесуального законодавства. Вважає, що судом не враховано, що в даному кримінальному провадженню відсутні належні та допустимі докази, які б вказували на причетність ОСОБА_3 до інкримінованому йому правопорушення. Сторона обвинувачення не надала суду жодного достовірного, достатнього та допустимого доказу, які б підтверджували вину його підзахисного. Всі докази звинувачення ґрунтуються на припущеннях і отримані з порушенням закону. Звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не вчиняв інкримінованого злочину тому, що на період його вчинення перебував в Київській області, і з ОСОБА_6 ніяких відносин не мав. Стверджує також, що обвинувачення ґрунтується виключно на показаннях потерпілих, а єдиним письмовим доказом, який вказує на причетність ОСОБА_3 до вчинення злочину є протокол упізнання його по фотографії, складений також зі слів потерпілих. Не являються доказами винуватості матеріали негласної слідчої розшукової дії, оскільки не доведено, що номер телефону, який починається на № 063 з якого здійснювались дзвінки до потерпілих, належав ОСОБА_3 і він ним користувався, а тому вважає, що обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях.

Вказує, що в порушення вимог ст. 290 КПК України йому, як захиснику та обвинуваченому ОСОБА_3 не було надано для ознайомлення матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_3 та речові докази по справі.

Звертає увагу, що суд не врахував, що всі свідки, як обвинувачення так і захисту, вказували на відсутність вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Зокрема свідок ОСОБА_6 вказував, що з ним до потерпілих їздив інший чоловік на ім'я ОСОБА_6, з яким він познайомився біля бару «Аллегро» і який є родичем неповнолітньої ОСОБА_7. Потерпілими було подано до органу досудового розслідування письмову заяву, в якій вони вказували, що не мають до ОСОБА_3 жодних претензій, і відмовляються від обвинувачення,

Вважає, що судом безпідставно задоволено цивільний позов потерпілих про стягнення моральної шкоди з обвинуваченого. Потерпілими не надано жодного доказу на підтвердження завдання їм моральної шкоди та не надано жодного доказу, який би вказував на порушення фізичного стану потерпілих. Також не вказано по яким критеріям потерпілі визначили саме такий розмір грошових коштів на відшкодування шкоди. Суд безпідставно залишив без зміни запобіжний захід, та звернув стягнення на його частину. Вказує, що обвинуваченим було подано заяву суду про повернення застави, але суд незаконно відмовив в її задоволенні своєю ухвалою, а тому застава має бути повернута обвинуваченому в повному обсязі.

Узагальнені доводи заперечення прокурора.

В запереченнях на апеляційну скаргу заступник прокурора вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Вказує, що потерпілі протягом досудового розслідування та будучи неодноразово допитаними в судовому засіданні надавали послідовні показання. Всі надані державним обвинуваченням письмові докази повністю підтверджують показання потерпілих та узгоджуються з ними.

Прокурор вважає, що визначений судом розмір відшкодування потерпілим моральної шкоди є правильним із урахуванням принципу розумності і справедливості. Зазначає, що суд відповідно до п.2 ч.4 ст. 374 КПК України вирішив питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, до яких належать запобіжні заходи. Відповідно до п.11 ст. 182 КПК України суд обґрунтовано звернув стягнення на внесену особисто ОСОБА_3 заставу в частині майнових стягнень.

Просить відмовити з задоволенні апеляційної скарги захиснику ОСОБА_2 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3, а вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24.03.2015р. залишити без зміни.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

24 листопада 2013 року, близько 14 години, обвинувачений ОСОБА_3, за попередньою змовою з ОСОБА_6, відносно якого 21 травня 2014 року Снігурівським районним судом Миколаївської області постановлено вирок, яким останнього визнано винним за цим злочином, з корисливих мотивів, умисно, з метою вимоги грошових коштів від потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_4, з їх дозволу зайшли до веранди житлового будинку АДРЕСА_3.

Скориставшись тим, що ОСОБА_5 мав конфліктну ситуацію з ОСОБА_7, яка звернулася до Снігурівського РВ УМВС із заявою про її зґвалтування, ОСОБА_3 повідомив потерпілим, що родич ОСОБА_7 просив розібратися з ОСОБА_5 щодо події яка сталася між ним і заявником.

Погрожуючи застосуванням фізичної сили, стали вимагати від потерпілих передачі грошових коштів у сумі 24000грн. У разі відмови передати їм грошові кошти, погрожували забрати ОСОБА_5 з собою, а додому повернути калікою. На підтвердження погроз, ОСОБА_3, зі свого мобільного телефону зателефонував невстановленої слідством особи, яка у розмові з потерпілою ОСОБА_4 підтвердила намір вчинити фізичну розправу з її чоловіком.

Усвідомлюючи намір обвинуваченого, що її чоловіку ОСОБА_5 можуть бути заподіяні тілесні ушкодження, від яких він стане калікою та сприймаючи ці погрози як реальні, вона передала обвинуваченому грошові кошти у сумі 24000грн.

Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на незаконне заволодіння майном потерпілих, 15 грудня 2013 року, близько 13 години, ОСОБА_3, разом з ОСОБА_6 прибули до житлового будинку, за місцем проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та погрожуючи потерпілим фізичним насильством, в якості винагороди потребували передачі грошових коштів у розмірі 5000грн. У зв'язку з відсутністю у потерпілих грошових коштів, домовилися про їх передачу пізніше.

18 грудня 2013 року, ОСОБА_6, з метою отримання вказаних грошових коштів у сумі 5000грн., прибув за місцем проживання потерпілих, де ОСОБА_4 передала йому вказані грошові кошти і при виході з житлового будинку потерпілих, ОСОБА_6 було затримано працівниками міліції Снігурівського РВ УМВС України в Миколаївській області.

Заподіяна матеріальна шкода потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відшкодована у повному обсязі під час розгляду кримінального провадження у суді відносно ОСОБА_6 Потерпілими ОСОБА_5 і ОСОБА_4 заявлено цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування моральних збитків, які вони оцінили у сумі 10000грн.

Дії ОСОБА_3 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 189 КК України - вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, погрозою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, захисника в інтересах обвинуваченого та самого обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, потерпілу ОСОБА_4, яка просила апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення. - прокурора, який просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає її необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про наявність вини ОСОБА_3 у вчиненому кримінальному правопорушенні за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину за пред'явленим обвинуваченням та цивільний позов потерпілих не визнав. Суду пояснив, що був знайомий з потерпілими, але за місцем їх проживання жодного разу не приїздив, будь-яких погроз на їх адресу не висловлював і грошових коштів не вимагав. У період, коли було вчинено відносно потерпілих злочин, перебував на заробітках у м. Києві. Вважає, що потерпілі його обмовили за те, що він розповідав про негативну поведінку їх доньки, коли вони були на заробітках у Російської Федерації восени 2012 року.

Незважаючи на не визнання своєї вини, у вчиненні вказаного злочину, а також дослідивши доводи захисника в його інтересах, які зазначені в апеляційної скарзі про невинуватість його підзахисного у вчинені злочину, вина обвинуваченого підтверджується доказами здобутими в ході судового слідства та наявними доказами у кримінальному провадженні, зокрема заявою потерпілої ОСОБА_4 від 17 грудня 2013 року щодо вимагання грошових коштів та заявою потерпілого ОСОБА_5 про погрози обвинуваченого на його адресу щодо застосування фізичного насильства та вимагання грошових коштів.

Щодо доводів захисника про те, що обвинувачений на час вчинення злочину перебував в м. Києві, і твердження ОСОБА_6, що він вчинив злочин за який був засуджений з іншою особою, то вони є неспроможними і спростовуються протоколами пред'явлення особи до впізнання (Т.1 а.с.151-156), згідно до яких 03.02.2014року ОСОБА_4, ОСОБА_5, серед представлених на фотознімках осіб, впізнали особу під №2 тобто ОСОБА_3, яка разом з ОСОБА_6 вимагала у них гроші; протоколами огляду мобільних телефонів потерпілих (Т.1 а.с.142-145) від 18 грудня 2013 року, з яких вбачається, що на мобільний телефон ОСОБА_5 з сім-карткою оператора «Київстар», 15.12.2013 року в 22г. 23хв., 18.12.2013 року в 12г. 18хв. та в 12г. 21хв., надходили телефонні дзвінки з абонентським номером, яким користувався обвинувачений ОСОБА_3 а на мобільний телефон потерпілої ОСОБА_4 15.12.2013 року в 22г. 23хв., 24.11. 2013 року в 15 г. 03хв. та 18.12.2013 року в 12г. 19 хв. надходили дзвінки з мобільного телефону, яким користувався обвинувачений ОСОБА_3. Також про цен свідчить протокол огляду диску з інформацією про роздруковку вихідних телефонних дзвінків з мобільного телефону НОМЕР_1, яким користувався ОСОБА_3, здійснених в період з 01.11. 2013 року по 18.12. 2013 року, тобто в період вчинення ним кримінального правопорушення на телефнні номери мобільних телефонів якими користувалися потерпілі. Всі телефонн дзвінки були здійсненні з території Миколаївської області, на якій проживає обвинувачений(а.сп.214-216).

Безпідставними є твердження апелянта про те, що суд не врахував думку свідків обвинувачення і захисту, а саме свідків ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_7, які вказували, що вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину відсутня. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції оцінивши всі показання свідків, надав їм належну оцінку, зазначивши, що частина з них є зацікавленими особами та їх свідчення спростовуються дослідженими в суді іншими доказами. В апеляційній скарзі апелянт вказує, що потерпілі в ході досудового розслідування зверталися до Снігурівського РВ УМВС із заявою про відсутність претензій до ОСОБА_3 та відмовились від обвинувачення. Але, як встановлено, в суді першої інстанції на питання суду потерпіла ОСОБА_4 пояснила, що заяву вона писала на прохання та під диктовку адвоката ОСОБА_2, який пояснив її, що суть заяви полягає в тому, що у неї не має матеріальних претензій до ОСОБА_3, тим самим ввів її в оману. В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 відмовилась від цієї заяви та наполягала на притягненні до кримінальної відповідальності ОСОБА_3

Не заслуговують уваги доводи захисника в тому, що не являються доказами винуватості матеріали негласної слідчої розшукової дії, а також немає підтвердження в тому, що обвинуваченому і засудженому ОСОБА_6 потерпілими передавалися будь-які грошові кошти. Всі письмові докази, які були досліджені в судовому засіданні підтверджують показання потерпілих та узгоджуються з ними. Матеріали негласних слідчих (розшукових) дій містять дані про причетність ОСОБА_3 до вимагання грошових коштів. Згідно до відеозапису, який був досліджений судом встановлено, що ОСОБА_6 у розмові із потерпілою ОСОБА_4 підтвердив факт отримання 24.11.2013р. ним та ОСОБА_3 грошових коштів від ОСОБА_4 в сумі 24 тис.грн..

Протокол огляду грошових коштів від 18 грудня 2013 року (Т.1 а.с.114-122) свідчить, що потерпілій ОСОБА_4 були передані 50 купюр номіналом по 100грн. на загальну суму 5000грн.. Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (Т.1 а.с.123-128) встановлено, що 18 грудня 2013 року о 12 г. 10хв. в АДРЕСА_3 було затримано за підозрою у вчинені злочину ОСОБА_6, при обшуку якого було виявлено та вилучено; пачку цигарок та запальничку, грошові кошти у сумі 200грн. номіналом по 100грн. кожна та грошові кошти на загальну суму 5000грн. купюрами по 100грн.. Банківські чеки у кількості п'яти штук, передані потерпілою ОСОБА_4 18 грудня 2013 року (Т.1а.с.129-135) та протокол огляду цих чеків (Т.1 а.с.133-135 ), і підтверджують, що з 22 по 23 листопада 2013 року потерпіла з своєї картки ПАТ КБ «ПриватБанк» зняла грошові кошти у розмірі 19000грн;

Колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта про те, що на досудовому слідстві не здобуто достатніх доказів в тому, що ОСОБА_3 користувався телефоном з початковим номером 063. Потерпілі в своїх показаннях вказували, що ОСОБА_3 і ОСОБА_6 особисто продиктували їм номери своїх мобільних телефонів, які вони записали до своєї записної книжки, з яких в подальшому і здійснювалися терефонні звінки обвинуваченим ОСОБА_3 на мобільні телефони потерпілих.

Також колегія суддів вважає безпідставними твердження захисника про недопустимість доказів які були покладені в основу вироку тому, що як свідчить ст. 87 КПК України недопустимими повинні визнаватися докази, одержані на підставі інформації, яка була здобута з істотними порушенням прав та свобод людини. Захисник не навів жодних наявних істотних порушень кримінального процесуального закону зі сторони досудового та судового слідства, які б могли суттєво вплинути на прийняття законного рішення по справі.

Вказані докази є належними і допустимими як такі, що відповідають вимогам ст. ст. 84-86, 223, 233, 237 КПК України і підтверджують факт вчинення злочину саме обвинуваченим ОСОБА_3

Крім того, суд не погоджується із доводами апелянта про те, що органом досудового розслідування не було відкрито стороні захисту оригіналів чеків, грошові кошти, вилучені в якості речових доказів та оригінал аркушу з записами номерів телефонів, здійснений потерпілими. Вказані твердження апелянта спростовуються розписками ОСОБА_3 та його захисника від 28.11.2014р., відповідно до яких, вони з матеріалами кримінального провадження були ознайомлені в повному обсязі. Як вбачається з аудіо запису судового засідання, заступник прокурора пояснила, що оригінали даних документів містяться в кримінальному провадженні №0001284 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 189 КК України. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 було виділеним із вищезазначеного кримінального провадження, а тому частина документів виділялася у належним чином завірених дублікатах та фотокопіях. Провадження №1-кп/485/42/14) та відповідні матеріали зберігаються у Снігурівському районному суді.

Стосовно тверджень апелянта про безпідставність задоволення цивільних позовів потерпілих то колегія суддів апеляційного суду вважає їх необґрунтованими. Під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди, суд вірно врахував вимоги ст.ст. 1167, 1168, 1190 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», враховуючи спричинені страждання потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виходячи з засад розумності та справедливості, глибини та їх тривалості, стану здоров'я, обмеження життєвих потреб, вірно визнав суму для потерпілого ОСОБА_5 в розмірі 1000грн., для потерпілої ОСОБА_4 в розмірі 2000 в якості відшкодування моральної шкоди.

Не заслуговують уваги посилання апелянта про безпідставність залишення без зміни обраного щодо ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді застави та звернення стягнення на його частину у розмірі задоволеного цивільного позову потерпілих, оскільки у вироку суд, відповідно до п.2 ч.4 ст. 374 КПК України зобов'язаний вирішити питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, до яких належать запобіжні заходи, про що і свідчить резолютивна чавстина вироку суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано звернув стягнення на внесену особисто ОСОБА_3 заставу в частині майнових стягнень, відповідно до п.11 ст. 182 КПК України. В ухвалі від 27.01.2015р. суддя обґрунтував своє рішення щодо заяви обвинуваченого в якій він просив повернути йому розмір застави 36540грн., зазначивши, що у відповідності до вище вказаного закону не передбачено строків, на які встановляється застава. Аналізуючи вказану норму закону, суд вірно дійшов висновку, що застава встановляється до прийняття рішення по кримінальному провадженню в рамках якого вона застосована до обвинуваченого, і до вступу вироку в законну силу ця міра запобіжного заходу вважається продовженою, тому посилання адвоката на порушення ч.3 ст. 315 КПК України при вирішенні питання щодо запобіжного заходу у вигляді застави є необгрунтованим.

Інші доводи, які зазначені апелянтом в апеляційної скарзі не заслуговують уваги тому, що вони не можуть вплинути на доведеність вини обвинуваченого у вчиненому правопорушенні, а також не можуть вважатися істотними порушеннями норм процесуального закону, що перешкоджали суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

З огляду на вищезазначене, суд вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 189 КК України, як вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, погрозою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Щодо призначеного покарання обвинуваченому, то колегія суддів вважає, що як свідчать ст.ст. 65-67 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який вчинив злочин і покарання має бути призначено таке, яке необхідне і достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Судом враховано ступінь тяжкості скоєного злочину, який відносяться до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше судимий за корисливі злочини, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває. Пом'якшуючих обставин судом не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання, є рецидив злочину, а тому суд вірно прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише у разі застосування до нього покарання у вигляді позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 182, 404, 405, 407 КПК України, ст. 1167, 1168, 1190 ЦК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 залишити без задоволення, а вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2015 року відносно ОСОБА_3 - без зміни.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення рішення суду апеляційної інстанції, а обвинуваченим, які знаходяться під вартою в той же строк з моменту отримання копії вироку

Головуючий

Судді