Номер провадження: 22-ц/785/4847/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Погорєлової С.О., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 26 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, Київський РВ у м.Одесі ГУ Державної міграційної служби в Одеській області про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Київського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області про позбавлення ОСОБА_4 права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1, зняття її з реєстраційного обліку та виселення, мотивуючи це тим, що 29.11.2012 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Реєстрація права власності на вказану квартиру відбулась 04.12.2012 року. Позивачка не може скористатися своїм правом власності на майно, оскільки у вказаній квартирі проживала і проживає відповідачка, у добровільному порядку вона не бажає знятися з реєстраційного обліку та виселитися. Відповідачка всіляко перешкоджає в користуванні зазначеною квартирою, у зв'язку з чим позивачка півтора року не може користуватися придбаною квартирою.

Викладені обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 26 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстрації, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела, що відповідачка якимось чином заважає їй у користуванні квартирою. Позивачка не здійснювала спроб вселитися до квартири АДРЕСА_1. Тобто їй заважає сам факт знаходження та реєстрації ОСОБА_4 у даній квартирі. Під час придбання квартири у ОСОБА_5 позивач була обізнана про те, що у квартирі проживає та зареєстрована дочка ОСОБА_5 і про домовленість між ними щодо користування квартирою. Позивач не представила до суду доказів порушення її прав з огляду на те, що ринкова ціна квартири за наявності реєстрації відповідачки є меншою за умови відсутності її реєстрації. У даному випадку право користування членом сім'ї колишнього власника житла не має виключно похідного характеру від права власності на дане житло.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2012 року ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

За даною адресою на реєстраційному обліку перебуває та проживає ОСОБА_4.

Згідно спадкової справи № 1936/08 від 29 липня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відмовились від спадщини після смерті ОСОБА_7; ОСОБА_5 отримав спадщину після смерті дружини (а.с. 58 -92).

Як випливає з матеріалів справи, ОСОБА_5, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, було отримано квартиру АДРЕСА_1, її грошові внески.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положенням ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідач вселилася у спірну квартиру у 2000 році та зареєструвалася у цій квартирі на правах члена сім`ї (на той час неповнолітньої дочки) власника квартири - ОСОБА_7

Крім відповідача тоді ж на правах члена сім`ї власника ОСОБА_7 у квартиру вселився її чоловік ОСОБА_5 Після смерті у 2008 році ОСОБА_7 і відмови від прийняття спадщини її матері ОСОБА_6 та дочки ОСОБА_4, спадщину прийняв чоловік померлої - ОСОБА_5 і таким чином став єдиним спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_7, зокрема єдиним власником спірної квартири.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 10,31 ЦПК України є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що вона є власником спірної квартири, а ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у користуванні власністю, що порушує її права як власника та призводить до неможливості розпорядитися квартирою. При цьому, як на підставу позову посилалася на норми ст. ст. 316, 319, 321, 383, 391 ЦК України та ст. ст. 116, 150 ЖК УРСР.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач заселилася у квартиру на правах члена сім`ї колишнього власника, після його смерті продовжила проживати у квартирі в такому ж статусі, оскільки новим власником квартири став її рідний батько, що проживав з нею однією сім`єю і отримав квартиру у власність прийняттям спадщини після смерті матері відповідача і відмови останньої (як і її баби) від спадщини.

Отже, суд першої інстанції правильно встановивши, що відповідач є членом (колишнім членом) сім`ї колишнього власника ОСОБА_5, не звернув уваги, на доводи, що відповідач не була і не є членом сім`ї нового власника - ОСОБА_2., і з припиненням права власності колишнього власника втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких належних доказів, що між відповідачем і колишнім власником квартири існував належним чином укладений договір найму і до нового власника перейшли права наймодавця, відповідачем не представлено.

Тобто пісдя зміни власника спірної квартири відповідач не набула самостійного права на житло з підстав передбачених законом. (найм, оренда, вселення наймачем на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України ст. ст. 61, 64 ЖК УРСР).

Договір, за яким ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1, у встановленому порядку недійсним не визнано.

Таким чином, за відсутності у відповідача законних підстав для проживання у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, та за відсутності такої згоди власника, наявні законні підстави для захисту порушеного права позивача щодо користування та розпорядження належним їй майном.

У п. 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що задовольняючи позов про захист права власності від порушень не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Відсутність заперечень попереднього власника майна проти порушення права власності, не пов'язаних із позбавленням володіння, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову нового власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За викладених обставин ухвалене у справі судове рішення не може залишатися в силі, оскільки ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно з ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно з положенням ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статей 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК).

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлені у справі обставини, які надають підстави для набуття висновку про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні майном шляхом задоволення вимог про позбавлення відповідача права користування квартирою, то з цих же підстав (усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні майном) підлягають задоволенню і вимоги про виселення відповідача.

Набрання законної сили рішення суду про позбавлення права користування квартирою та виселення в розумінні ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є підставою для зняття такої особи реєстраційного обліку.

Проте заява позовних вимог про визнання судового рішення достатньою підставою для органів Державної міграційної служби України для зняття особи, яка позбавлена права користування та виселена з квартири не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів передбачених законом і тому позов в цій частині вимог задоволенню не підлягає .

Таким чином, судова колегія доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 в частині вимог про позбавлення права користування та розпорядження квартирою і виселення та відмови у решті вимог.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України у зв`язку із ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати у вигляді судового збору сплаченого за подання позову до суду першої інстанції в сумі 243 грн. 60 коп. та судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції в сумі 121 грн. 80 коп., а всього на загальну суму 365 грн. 40 коп.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 88, 303, 307, 309, 313, 317, 319 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_4 права користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_4 із вказаної квартири.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції на загальну суму 365 грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

В.П. Фальчук