Номер провадження 2/243/2759/2015
Номер справи 243/5047/15-ц
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
«25» червня 2015 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Хаустової Т.А.,
при секретарі Нікіфоровій В.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі №19 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 за участю представника позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Органу опіки і піклування виконавчого комітету Словянської міської ради Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернувся до Слов»янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 19 вересня 1988 року йому на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: вул. Краматорська, буд. № 8, м. Словянськ, що підтверджується Договором купівлі-продажу, співвласником цього будинку була його мати, ОСОБА_6, яка померла 17 листопада 2008 року. Після її смерті, у встановленому законодавством порядку, він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але на даний час Свідоцтво про право на спадщину ним ще не отримано, та право на спадщину в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, не зареєстровано. Йому достовірно відомо, що інших спадкоємців, які б зверталися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщин немає. Отже, фактично, на сьогодні він є єдиним власником цього будинку, у якому разом із ним проживають його дружина та син.
29 червня 2006 року його син ОСОБА_2 з ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстрували у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Словянську Словянського міськрайонного управління юстиції Донецької області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №274. Від цього шлюбу 06 жовтня 2006 року у них народилася дитина ОСОБА_5. 09 листопада 2006 року ОСОБА_5 за заявою батька ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.
Враховуюче те, що ОСОБА_2 зі своєю дружиною ОСОБА_3 та її неповнолітньої дитиною ОСОБА_4 фактично проживали у моєму будинку, розташованому за адресою: вул. Краматорська, буд. № 8, м. Словянськ, Донецької області, ним було вжито заходів щодо реєстрації місця проживання останніх, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Відтак, 30 квітня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.
Однак, на даний час подальше життя його сина ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не склалося, виникли суттєві непорозуміння та різні погляди на життя, зникла любов та спільні інтереси. Шлюбні стосунки вони не підтримують вже протягом 3-х років, проживають окремо, спільне господарство між ними не ведеться. Рішенням Словянського міськрайоного суду від 09 листопада 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.
Добровільно знятися з реєстрації в його будинку ОСОБА_3 не бажає, у звязку із чим здійснює перешкоди в користуванні та розпорядженні його будинком (він несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг та не може оформити субсидію на сплату комунальних послуг).
ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми, а саме з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, 06 жовтня 2006 рок народження не проживають у будинку за адресою: вул. Краматорська, буд. № 8, м. Словянськ, Донецької області. ОСОБА_3 не виконує своїх обовязків щодо утримання будинку та при домової території, не сплачує комунальні послуги.
Просить суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: вул. Краматорська, буд. № 8, м. Словянськ, Донецька область.
До судового засідання позивач ОСОБА_1 не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
До судового засідання представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі Довіреності від 31 жовтня 2012 року ( а.с.26) не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 25 червня 2014 року від представника позивача надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги ( а.с. 57).
Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи.
У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:
-юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців;
-фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку».
Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Згідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.»
У відповідності до п.1 ОСОБА_7 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року « При вирішенні питання про публікацію оголошення про виклик у суд через оголошення в пресі необхідно керуватися, крім Глави 7 Цивільного процесуального кодексу України Порядком визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 ( Порядок), а також Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 1022-р. «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме».
Відповідно до п.2 Порядку оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання ( перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Таким чином належним повідомленням відповідача буде вважатися його виклик у суд, здійснений одночасно у двох друкованих засобах масової інформації: загальнодержавної та місцевої сфер розповсюдження.
При встановленні регіону, у якому має бути опубліковано відповідне оголошення, необхідно враховувати, що згідно з наведеною нормою Порядку визначальним фактором є не розташування суду, який розглядає справу, а останнє відоме місце проживання ( перебування) на території України відповідача.
Також необхідно зважати на те, що норми ч.9 ст. 74 ЦПК України мають бути застосовані щодо кожного із судових засідань.»
Оголошення у пресі Газеті «Урядовий кур»єр» про виклик до судового засідання відповідача ОСОБА_3 було опубліковано у Газеті «Урядовий кур»єр» № 108 ( 5482) від 18 червня 2015 року ( а.с. 53-54)
Оголошення у пресі Газеті « Донбасс» про виклик до судового засідання відповідача ОСОБА_3 було опубліковано у Газеті « Донбасс» від 19 червня 2015 року ( а.с. 55-56)
і тому з 18 червня 2015 року відповідач ОСОБА_3 вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Відповідач ОСОБА_3 своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явилася, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування Слов»янської міської Ради Донецької області до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с.43). 17 червня 2015 року Орган опіки та піклування Слов»янської міської Ради Донецької області звернулися до суду з Заявою, в якій просять суд розглянути вказану цивільну справу без участі представника органу опіки та піклування на постановити судове рішення на розсуд суду ( а.с.52).
Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за участю третьої особи, про визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість.
Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов»язананими з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як встановлено в судовому засіданні, позивачу ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу належить будинок № 8 по вул. Краматорській міста Словянськ Донецької області ( а.с. 16-25).
Згідно ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї.
Також в будинку № 8 по вул. Краматорській міста Словянськ Донецької області 09 листопада 2006 року була зареєстрована неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а 30 квітня 2010 року була зареєстрована відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 та неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 22-25).
Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 та неповнолітні діти - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживали в приналежному позивачу будинку з 30 квітня 2010 року і до 17 лютого 2012 року, вселилися туди як члени сім»ї на правах невістки та онуків, набули право користування житловим приміщенням та зареєстрували своє місце проживання в установленому законом порядку.
Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.9 Постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім "і наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Стосовно права членів сім»ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача ОСОБА_3 та неповнолітніх - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 виникло право користування чужим майном ( сервітут).
Однак, як встановлено в судовому засіданні, у вищевказаному жилому приміщенні відповідач ОСОБА_3 та неповнолітні не мешкають з 17 лютого 2012 року.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім "і, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
За положенням ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Так, згідно Актів огляду від 20 лютого 2012 року, від 18 вересня 2013 року, 30 вересня 2014 року складеного ОСОБА_8 та сусідами позивача вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку № 8 по вулиці Краматорській міста Словянськ Донецької області зареєстровані, але в будинку не мешкають з 17 лютого 2012 року і їх особистих речей в вказаному будинку немає.( а.с.13-15).
Таким чином, в ході судового засідання з вирогідністю встановлено, що відповідач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку № 8 по вулиці Краматорській міста Словянськ без поважних причин не мешкають з 17 лютого 2012 року і їх особистих речей в вказаному будинку немає.
Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України „Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном .
Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені Главою 32 ЦК України.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом.
Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в будинку № 8 по вулиці Краматорській міста Словянськ Донецької області зареєстровані, але в будинку не мешкають з 17 лютого 2012 року і їх особистих речей в вказаному будинку немає, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням- будинком № 8 по вул. Краматорській в місті Словянськ Донецької області.
Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок , квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками ( усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом».
У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред»явивши водночас одну із таких вимог:
1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;
3) про визнання особи безвістно відсутньою;
4) про оголошення фізичної особи померлою.
Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов»язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов»язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,11,60,212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 391, 396, 401, 402, 405 ЦК України, п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Органу опіки і піклування виконавчого комітету Словянської міської ради Донецької області про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_6»янська Донецької області такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком № 8 по вулиці Краматорській в місті Слов'янську, Донецької області.
Заочне рішення може бути переглянуто Словянським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача або третьої особи, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення постановлено і підписано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_9