У х в а л а

ІМенем УКраїни

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Львівської міської ради, Львівського міського управління земельних ресурсів, Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання державного акта на право приватної власності на землю недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 1 жовтня 2009 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2008 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з указаним позовом. Зазначали, що під час продажу 26 червня 2002 року 3/8 частин будинку ОСОБА_4 продавці ОСОБА_10 та ОСОБА_9 приховали ту обставину, що земельна ділянка біля будинку ними приватизована. Між співвласниками будинку в цей день було укладено договір про порядок користування будинком. У ньому також визначено порядок користування земельною ділянкою біля будинку. Договір був підписаний власниками і нотаріально посвідчений. Оскільки після передачі земельної ділянки у власність змінились співвласники будинку, позивачі просили визнати державний акт на право власності на землю недійсним та видати новий державний акт особам, які стали власниками будинку.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 1 жовтня 2009 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю виданий ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_9 на земельну ділянку на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 26 грудня 1997 року № 771.

Зобовʼязано Львівську міську раду в особі Львівського міського відділу Львівської міської ради, Львівське міське управління земельних ресурсів та Львівську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» державний акт на право приватної власності на землю новим співвласникам будинку, розташованого в АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 пропорційно праву власності на будівлю та споруди визначеному договорами купівлі-продажу, дарування часток будівлі та договору про порядок користування будинком між співвласниками.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2010 року зобовʼязано Львівську міську раду в особі Львівського міського відділу Львівської міської ради, Львівське міське управління земельних ресурсів та Львівську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» видати державний акт на право приватної власності на землю новим співвласникам будинку, розташованого в АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, пропорційно праву власності на будівлю та споруди визначеному договорами купівлі-продажу, дарування часток будівлі та договору про порядок користування будинком між співвласниками. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2014 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 1 жовтня 2009 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2010 року в частинах зобовʼязання Львівської міської ради в особі Львівського міського відділу Львівської міської ради, Львівського міського управління земельних ресурсів та Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» видати державний акт на право приватної власності на землю новим співвласникам будинку АДРЕСА_1 а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 пропорційно праву власності на будівлю та споруди у визначеному договорами купівлі-продажу і дарування часток будівлі та договору про порядок користування будинком між співвласниками скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_9 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог в цій частині.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що на підставі рішення виконкому Львівської міської ради № 771 від 26 грудня 1997 року (наказ № 351 від 30 жовтня 1997 року) ОСОБА_11., ОСОБА_10, ОСОБА_9 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га та надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,0115 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 і видано державні акти від 11 травня 1998 року (серія НОМЕР_1 і НОМЕР_2, НОМЕР_3 (а. с. 22-23).

3 березня 1998 року ОСОБА_11 продала належну їй 1/8 частину вказаного будинку з відповідними господарськими спорудами ОСОБА_12, що підверджується договором купівлі-продажу. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 19 вересня 2007 року після смерті ОСОБА_12 власником цього майна в порядку спадкування стала ОСОБА_6 (а. с. 26-27).

24 січня 2002 року ОСОБА_13 продав ОСОБА_3 1/4 частину житлового будинку з господарськими спорудами отриману ним у власність у порядку спадкування.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 червня 2002 року ОСОБА_10 продав ОСОБА_4 3/8 частини будинку АДРЕСА_1 (а. с. 32-33).

Цього ж дня між співвласниками будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_9 (1/4), ОСОБА_4 (3/8), ОСОБА_3 (1/4), ОСОБА_14 (1/8) було укладено нотаріально посвідчений договір користування будинком та земельною ділянкою площею 1444,2 кв. м, на якій розміщені будівлі (а. с. 44).

16 травня 2007 року ОСОБА_9 подарував належну йому 1/8 частину зазначеного будинку ОСОБА_7 (а. с. 35-36), а 12 липня 2007 року 1/8 частину - ОСОБА_8 (а. с. 38-39).

Щодо земельної ділянки, на якій розташований будинок, цивільно-правові угоди не укладалися.

Судом встановлено, що на час розгляду справи житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним державного акта, апеляційний суд виходив із того, що оскільки на день укладання договору купівлі-продажу 3 березня 1998 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не було державного акта на право власності на землю, який був виданий 11 травня 1998 року, то до неї перейшло право спільного користування земельною ділянкою разом з іншими співвласниками будинку, що відповідає вимогам ст. 30 ч. 2 ЗК України (в редакції 13 березня 1992 року) чинним на час укладення договору купівлі-продажу, якою було встановлено перехід права власності на земельну ділянку до покупця житлового будинку, крім випадку, якщо договором не встановлено інше.

Однак повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

Тобто, у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідачем є інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків щодо обставин справи не пов'язаних із встановленням належності відповідача.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 26 грудня 1997 року № 771, апеляційний суд не звернув уваги на те, що вказаний акт було видано ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_9 Однак ці особи (їх правонаступники, чи особи до яких від вказаних осіб у встановленому порядку перейшло право власності на земельну ділянку) в якості відповідачів у даній справі участі не брали, не були зазначені такими в позовній заяві, однак державний акт, на підставі якого вони набули право власності визнаний недійсним, ним їх позбавлено такого права.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стали власниками частини будівлі, яка розміщена на земельній ділянці, після передачі її у власність ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_9

Отже суду належало з'ясувати, чи були порушені права позивачів передачею у власність земельної ділянки до набуття останніми права власності на будинок, а якщо порушені, то які і в чому полягають такі порушення.

Саме по собі неповідомлення позивачів про те, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, право на частку в якому ними набуто, передана у приватну власність не може свідчити про незаконність такої передачі та порушення їх прав при її проведенні.

Зазначені обставини можуть бути підставою для визнання недійсними правочинів за якими позивачі набули право власності на будинок.

При вирішенні спору не враховано і те, що рішення, на підставі якого видався державний акт, не оспорювалося і на його незаконність позивачі не посилалися.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку апеляційний суд наведеного не врахував, крім того, не взяв до уваги, що після ухвалення судом першої інстанції рішення позивачі померли, не з'ясував хто є їх правонаступниками та не залучив останніх до участі в розгляді справи.

Вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим рішення апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про визнання недійсним державного акта не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому їх законність судом касаційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2014 року в частині вирішення позову про визнання недійсним державного акта скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук