Справа № 466/3056/14 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/1801/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Штефаніци Ю.Г., Гірник Т.А.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача - Кривяк Д.Р.,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2014 року у справі за позовом державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, відділ Держземагенства у м. Львові, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», ОСОБА_8, про визнання частково незаконними та скасування рішень, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановила:

У травні 2014 року державне територіально-галузеве об»єднання (далі-ДТГО) «Львівська залізниця» звернулось до суду з позовом, в якому просило:

визнати незаконним та скасувати п.2.2 рішення Брюховицької селищної ради від 30.10.2003 року №196 про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_5;

визнати незаконним та скасувати п.2.3 рішення Брюховицької селищної ради від 30.10.2003 року №196 про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_6;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20.07.2004 року серії ВВК №234339, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.07.2004 року серії НОМЕР_7, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7;

витребувати від ОСОБА_3 частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,0278 га, що перетинається із смугою відведення Залізниці;

витребувати від ОСОБА_3 частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,0141 га, що перетинається із смугою відведення Залізниці.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що під час виготовлення приватним підприємством «Центр ринкових досліджень» документів, що посвідчують право на користування земельними ділянками смуги відведення, вихідні дані для яких брались на підставі Плану смуги відведення від 1962 року, погодженого виконкомом Львівської міської ради депутатів трудящих, із повідомлення названого підприємства від 02.10.2013 року та доданого до нього викопіювання з плану геодезичної зйомки смуги відведення, їм стало відомо, що на частині смуги відведення виявлено перетин (накладання) земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_1, загальна площа якої становить 0,1000 га, площа перетинання - 0,0278 га, та НОМЕР_2, загальна площа якої становить 0,1006 га, площа перетинання - 0,0141 га, і які належать на праві власності відповідачеві ОСОБА_3, які останній придбав на підставі договорів купівлі-продажу в третьої особи ОСОБА_7 Вказані земельні ділянки розташовані на території смт.Брюховичі в смузі відведення залізниці на км 8 + 620 - км 8 + 697 з правої сторони за ходом кілометрів при ширині смуги відведення залізниці 30 м, на відстані 22,40 м.

Вказані земельні ділянки належали продавцю ОСОБА_7 на підставі державних актів на право власності серії НОМЕР_10 від 28.12.2006 року (рішення Брюховицької селищної ради №155 від 08.12.2006 року «Про затвердження проектів відводу земельних ділянок по зміні цільового використання та надання їх безоплатно у приватну власність громадянам в смт.Брюховичі», п.1.3 якого було змінено цільове використання земельної ділянки кадастровим номером НОМЕР_1) та НОМЕР_3 від 24.04.2007 року і були сформовані із придбаних нею земельних ділянок: кадастровий номер НОМЕР_4, загальною площею 0,0830 га, у ОСОБА_5 за договором-купівлі продажу від 20.07.2004 року, яка належала їй на праві власності на підставі державного акту серії НОМЕР_5 від 28.11.2003 року, виданого на підставі рішення Брюховицької селищної ради №196 від 30.10.2003 року (п.2.2); кадастровий номер НОМЕР_6, загальною площею 0,0830 га, у ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 14.07.2004 року серії НОМЕР_7, яка належала їй на праві власності на підставі державного акту серії НОМЕР_8 від 28.11.2003 року, виданого на підставі рішення Брюховицької селищної ради №196 від 30.10.2003 року (п.2.3); 15/72 частин земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_9, у ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу від 30.08.2006 року, загальною площею, що продана - 0,0346 га.

Позивач вважає, що Брюховицька селищна рада, всупереч вимогам норми ч.4 ст.84 Земельного кодексу (далі-ЗК) України, якою встановлено заборону передавати землі державної власності із земель під залізницями у приватну власність, здійснила таку передачу, а земельні ділянки відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були надані із земель транспорту для дачного будівництва без зміни цільового призначення, що є порушенням вимоги ч.2 ст.20 цього Кодексу, відповідно до якої, зміна цільового призначення земель провадиться органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність і затверджують проекти землеустрою.

На думку позивача, недотримання радою встановленого порядку зміни цільового призначення земельних ділянок для передачі їх у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідно до ст.21 ЗК України є підставою для визнання недійсними відповідних пунктів рішення про надання таких земельних ділянок їм у власність.

Крім того, позивач зазначає, що затверджені технічні документації відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які містять кадастрові зйомки, не погоджені із залізницею, як із суміжним землекористувачем, яким вона є відповідно до актів встановлення та узгодження меж від 14.10.2003 року, що є порушенням ст.198 ЗК України.

Зазначає, що в результаті прийняття Брюховицькою селищною радою оспорюваних пунктів рішення порушено право залізниці на землекористування у розмірах, визначених Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, за яку залізниця здійснює сплату земельного податку, що підтверджується довідкою про сплату земельного податку від 20.01.2014 року та витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.01.2013 року.

Позивач вважає, що договори купівлі-продажу земельних ділянок, за якими відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_7 купила в них земельні ділянки, підлягають визнанню недійсними, оскільки у продавців не виникло право власності на ці земельні ділянки, оскільки рішення Брюховицької селищної ради про передачу їм у власність земельних ділянок є незаконним, а отже вони не могли ними розпоряджатись.

Оскільки земельні ділянки у вказаних площах належали до земель залізничного транспорту (землі смуг відведення) і вибули з володіння залізниці не з її волі, то на думку позивача, вони підлягають витребуванню з володіння відповідача ОСОБА_3, який є добросовісним набувачем.

Позивач зазначає, що обставини набуття спірною земельною ділянкою статусу державної форми власності і такої, що належить до земель залізничного транспорту, а саме, до земель спеціального призначення, є загальновідомими, оскільки право залізниці на постійне користування спірною земельною ділянкою виникло безпосередньо на підставі актів цивільного та земельного законодавства, якими є: перша Конституція СРСР 1924 року, яка закріпила право виключної державної власності на землю і віднесла до відання Радянського Союзу встановлення загальних засад землекористування і землеустрою; Союзний земельний кодекс від 15.12.1928 року, який встановив, що право виключної державної власності на землю визнано за СРСР (ст.1), і з цього часу земельні фонди всіх союзних республік були перетворені в єдиний земельний фонд СРСР, який став єдиним суб»єктом виключного права державної власності на землю; Постанова ЦВК СРСР від 15.12.1928 року, згідно з якою землі для потреб транспорту вважаються землями спеціального призначення (ст.54), використовуються на підставі особливих положень про ці землі (ст.55), і Союз РСР безпосередньо здійснює розпорядження землями, які відведені підприємствам та організаціям загальносоюзного значення (п.п. «б» ст.2); Положення «Про землі надані транспорту», затверджене постановою Ради народних комісарів СРСР №50 від 07.02.1933 року (діяло на землях залізничного транспорту УРСР до 1981 року), згідно з яким, до земель, наданих транспорту, відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об»єктами залізничної інфраструктури. Постановою Ради Міністрів СРСР від 08.01.1981 року №24 було затверджено Положення про землі транспорту.

Позивач вважає, що його право постійного користування землями смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м підтверджене Планом відведення смуги цієї лінії, розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, який є проектно-технічною документацією, та у розумінні ст.17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, що є основою при наданні у власність земель, а отже, набуте у встановленому чинним на той час законодавством порядку, виникло до набрання чинності Земельним кодексом УРСР 1990 року і до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а згідно рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 року положення постанови Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 року щодо обмеження строку оформлення права користування на землю визнано неконституційним, тому право залізниці на постійне користування спірною земельною ділянкою визнається дійсним, незалежно від відсутності реєстрації такого права у встановленому нині чинним законодавством порядку.

Позивач зазначає, що звернення залізниці з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з державної власності у приватну та повернення у державну власність землі, яка вибула з її власності незаконно і шляхом вчинення Брюховицькою селищною радою неправомірних дій.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 08.12.2014 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач, просить його скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд не дав належної оцінки доводам позивача про правомірність набуття права постійного користування земельною ділянкою згідно Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 року, та не застосував до спірних правовідносин норми матеріального закону, які підлягали застосуванню. Апелянт зазначає, що на момент побудови залізничної колії у 1958 році та складення Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці у 1962 році, реєстрації права на земельні ділянки законодавством не передбачалось. Відповідно до ст.195 ЗК УРСР, затвердженого постановою Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету від 29.11.1922 року, чинного на момент побудови залізничного полотна та складання Плану смуги відведення в 1962 році здійснювалась земельна реєстрація землекористувань, завданням якої було в інтересах загальнодержавного управління землями, а також для потреб різних галузей народного господарства і для охорони прав та інтересів землекористувачів збирати і зберігати в систематичному і наглядному вигляді вірні і своєчасні дані про правовий і господарський режим земель. Апелянт зазначає, що інститут державних актів, як правовстановлюючих документів, було введено в дію Земельним кодексом УРСР 1970 року і пунктом 2 указу Президії Верховної Ради УРСР від 25.12.1970 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» передбачалось, що норми Земельного кодексу УРСР (1970 року) застосовувались до правовідносин, які виникли після введення його в дію. На думку апелянта, розміри земельної ділянки залізниці, визначені Планом смуги відведення, відповідають даним, внесеним до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.01.2013 року №40/01-15/225, виданим відділом Держземагенства у м.Львові, відповідно до якої станом на 25.01.2013 року на території смт.Брюховичі знаходиться земельна ділянка ДТГО «Львівська залізниця» площею 18,75 га, чим підтверджується й факт реєстрації землекористування залізниці, за яку вона сплачує податок. Крім того, зазначає, що План смуги відведення 1962 року був погоджений із представником виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих, а також один примірник було передано виконавчому комітету Львівської міської ради депутатів трудящих, що, на його думку, відповідає ст.193 ЗК УРСР від 29.11.1922 року і підтверджує факт реєстрації землекористування. Апелянт вважає, що суд не дав належної оцінки доказам у справі, застосував нормативні акти, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, а тому неправильно вирішив даний спір. Стверджує, що Брюховицькою селищною радою було порушено порядок передачі земель у власність, внаслідок чого спірні земельні ділянки передано у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 неправомірно.

В судове засідання всі інші особи, які беруть участь у розгляді даної справи і неодноразово повідомлялись про всі судові засідання в апеляційному суді, не з»явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені шляхом надіслання їм судових повісток на відомі з матеріалів справи та встановлені апеляційним судом адреси місця їхнього проживання, місцезнаходження, а відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - додатково судові повістки надіслано телефонограмами (а.с.46-64 т.2), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому розгляд справи апеляційним судом проведено у відповідності до вимог ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення представника відповідача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що оспорюваним рішенням Брюховицької селищної ради №196 від 30.10.2003 року (п.2.2) земельну ділянку площею 0,083 га в районі АДРЕСА_1 безоплатно передано у власність ОСОБА_5 для дачного будівництва (а.с.13 т.1).

Згідно з актом встановлення та узгодження меж цієї земельної ділянки від 14.04.2003 року вказано, що по точках «А» і «Б» земельна ділянка ОСОБА_5 межує із землями Львівської залізниці, однак, підпис в узгоджувальному акті представника залізниці відсутній (а.с.15 т.1).

На підставі вказаного вище рішення ОСОБА_5 було видано державний акт серії НОМЕР_5 від 28.11.2003 року (а.с.19 т.1).

Цим же рішенням Брюховицької селищної ради №196 від 30.10.2003 року (п.2.3) земельну ділянку площею 0,083 га в районі АДРЕСА_1 безоплатно передано у власність ОСОБА_6 для дачного будівництва (а.с.14 т.1).

Згідно з актом встановлення та узгодження меж цієї земельної ділянки від 14.04.2003 року вказано, що по точках «А» і «Б» земельна ділянка ОСОБА_6 межує із землями Львівської залізниці, однак, підпис в узгоджувальному акті представника залізниці відсутній (а.с.17 т.1).

На підставі вказаного вище рішення ОСОБА_6 було видано державний акт серії НОМЕР_8 від 28.11.2003 року (а.с.20 т.1).

Відповідно до оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З., відповідач ОСОБА_5 продала належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0830 га третій особі ОСОБА_7 (а.с.21 т.1).

Відповідно до оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З., відповідач ОСОБА_6 продала належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0830 га третій особі ОСОБА_7 (а.с.22 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З., ОСОБА_7 купила в ОСОБА_9 15/72 частини земельної ділянки площею 346 кв.м. від земельної ділянки загальною площею 0,1663 га з цільовим призначенням для дачного будівництва (а.с.23 т.1).

На підставі цих договорів ОСОБА_7 набула у власність земельну ділянку загальною площею 0,2006 га (0,0830+0,0830+0,0346=0,2006 га).

Рішенням Брюховицької селищної ради №155 від 08.12.2006 року затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,1000 га ОСОБА_7 по зміні цільового використання для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2 (а.с.26 т.1).

На підставі цього рішення ОСОБА_7 видано державний акт на право власності серії НОМЕР_10 від 28.12.2006 року на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2 (а.с.24 т.1) - кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1.

На підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 14.07.2004 року, від 20.07.2004 року та від 30.08.2006 року та рішення Брюховицької селищної ради №155 від 08.12.2006 року про зміну цільового призначення земельної ділянки (з дачного будівництва на будівництво і обслуговування житлового будинку) ОСОБА_7 видано державний акт на земельну ділянку площею 0,1006 га з цільовим призначенням для дачного будівництва по АДРЕСА_2 (а.с.25 т.1) - кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В. (а.с.27 т.1), ОСОБА_7 продала ОСОБА_3 земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_2) площею 0,1006 га з цільовим призначенням для дачного будівництва по АДРЕСА_2, на підставі якого ОСОБА_3 було видано державний акт серії НОМЕР_11 03.08.2007 року (а.с.29 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.07.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е.В., ОСОБА_7 продала ОСОБА_3 земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2, на підставі якого ОСОБА_3 було видано державний акт серії НОМЕР_12 03.08.2007 року (а.с.28 т.1).

На підтвердження права постійного користування землями смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м позивач надав План смуги відводу цієї лінії від 1962 року, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізної дороги СРСР -МПС (а.с.30-34 т.1).

Факт накладання земельної ділянки під смугою відведення цієї лінії та вказаних земельних ділянок, належних на праві власності ОСОБА_3, підтверджується матеріалами геодезичної зйомки (а.с.45-46 т.1), згідно з якими, площа накладення на земельну ділянку ОСОБА_3 кадастровий номер НОМЕР_1 становить 0,0278 га, а на земельну ділянку ОСОБА_3 кадастровий номер НОМЕР_2 становить 0,0141 га.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено його права постійного користування спірною земельною ділянкою, оскільки у нього відсутній державний акт та технічна документація на земельну ділянку в межах смуги відведення, ним не надано документів в підтвердження виносу меж земельної ділянки Львівської залізниці в натурі (на місцевості), а План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від 1962 року не може бути доказом в підтвердження права користування земельною ділянкою, оскільки він не затверджений органом місцевого самоврядування і не передавався до селищної ради.

Однак, з такими висновками районного суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 67 ЗК України (2002 року), до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об»єктів транспорту. Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до ст.68 ЗК України, ст.11 Закону України «Про транспорт» та ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт», до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв»язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об»єктів залізничного транспорту.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

У відповідності до пункту «б» частини 4 ст. 84 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями.

Згідно з ч.2 ст.84 ЗК України, в редакції, чинній на момент прийняття Брюховицькою селищною радою оспорюваних рішень, право державної власності на землю набувалось і реалізовувалось державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЗК України, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

У відповідності до п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов»язкової реєстрації таких прав.

Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР №58, Ради народних комісарів СРСР №50 від 07.02.1933 року було затверджено Положення «Про землі, надані транспорту», відповідно до п.4 якого до земель, наданих транспорту відносилися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об»єктами залізничної інфраструктури. Це положення набрало чинності та діяло на вказаних землях з 1939 року, на підставі Закону СРСР «Про включення Західної України у склад СРСР із возз»єднанням її із УРСР» від 01.11.1939 року, до набрання чинності постановою Ради Міністрів СРСР №24 від 08.01.1981 року «Про затвердження Положення про землі, надані транспорту». Нормами ст.1 вже цього Положення встановлено, що землями транспорту визнаються землі, надані підприємствам, установам і організаціям транспорту для здійснення покладених на них спеціальних задач. Розміри земельних ділянок, наданих для вказаних цілей визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Нормами чинних на момент набуття права на земельні ділянки залізницею у 1962 році нормативно-правових актів, а саме: ЗК УРСР від 25.10.1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. Разом з тим, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п. п. 54, 55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року).

Земельним кодексом УРСР (в редакції від 08.07.1970 року), постановою Верховної ради УРСР від 18.12.1990 року, постановою Ради Міністрів СРСР від 27.01.1962 року №83 право позивача на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування гарантувалось.

Вимога Земельного кодексу України (2002 року) про переоформлення прав постійного користування земельною ділянкою до 01.01.2008 року рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп 2005 визнана неконституційною.

За змістом ст.17 Закону України «Про основи містобудування», наявний в матеріалах справи План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м від 1962 року (а.с.30-34 т.1) є містобудівною документацією. З урахуванням такої документації можуть бути вирішені питання щодо вилучення (викупу) передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Вказаний План погоджений з представником виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих. За таких обставин, ДТГО «Львівська залізниця» за погодженням з органом місцевого самоврядування значиться користувачем означеної у Плані відведення земельної ділянки і цей документ є належним доказом в підтвердження права позивача на постійне користування земельною ділянкою, розташованою в межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, яка відноситься до земель державної власності.

Крім того, право користування ДТГО «Львівська залізниця» названою вище земельною ділянкою площею 18,75 га підтверджується витягом з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки, наданим відділом Держземагенства у м.Львові від 25.01.2013 року, та довідкою про сплату земельного податку за земельну ділянку вказаної площі у 2012 та 2013 роках (54, 54 т.1).

Стороною відповідачів не було надано інших доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували факт належності спірної земельної ділянки первинно до земель комунальної, а не державної, власності.

Таким чином, з урахуванням наведених вище норм матеріального закону та наданих позивачем на підтвердження своїх вимог доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем доведено право постійного користування земельною ділянкою, розташованою в межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах міста Львова від км 4 + 850 м до км 11 + 106 м, відповідно до Плану смуги відводу цієї лінії від 1962 року, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізної дороги СРСР -МПС.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту у встановлений законом спосіб.

Пунктом «г» ч.3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може бути здійснено шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, за змістом ст.ст. 152, 155 ЗК України, визнання недійсним акта державного органу тягне за собою визнання недійсним й державного акта на право власності на земельну ділянку.

Враховуючи те, що земельні ділянки відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були передані Брюховицькою селищною радою у приватну власність для дачного будівництва частково за рахунок земель, які знаходилися у правомірному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», без попереднього їх вилучення у встановленому законом порядку, без зміни цільового призначення, без узгодження із залізницею, як суміжним землекористувачем, меж земельних ділянок, чим порушено права позивача, як землекористувача, тому оспорювані позивачем рішення Ради в цій частині слід визнати незаконними і скасувати, що в свою чергу є підставою для визнання недійсними виданих на підставі таких рішень державних актів про право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на земельні ділянки та для визнання недійсними первинних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, за якими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали земельні ділянки ОСОБА_7, оскільки право власності на ці земельні ділянки вони набули незаконно, а, отже, не мали права ними розпоряджатись.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За змістом ст. 388 ЦК України, особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захистити свої порушені права шляхом пред»явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов»язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені цією статтею, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Враховуючи те, що ДТГО «Львівська залізниця» не є власником земельної ділянки, розташованої в межах смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, а лише її користувачем, тому правових підстав для задоволення позовної вимоги ДТГО «Львівська залізниця» про витребування від відповідача ОСОБА_3, як від добросовісного набувача, частини земельних ділянок, які належать йому на праві власності, в межах площ накладання цих земельних ділянок на земельну ділянку, яка знаходиться в користуванні ДТГО «Львівська залізниця», немає.

Таким чином, з наведених вище мотивів та на підставі проаналізованих вище норм матеріального закону, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3,4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2014 рокускасувати і ухвалити нове рішення, яким позов державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати п.2.2 рішення Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року №196 про передачу земельної ділянки площею 0,083 га в районі АДРЕСА_1 для дачного будівництва у власність ОСОБА_5.

Визнати незаконним та скасувати п.2.3 рішення Брюховицької селищної ради від 30 жовтня 2003 року №196 про передачу земельної ділянки площею 0,083 га в районі АДРЕСА_1 для дачного будівництва у власність ОСОБА_6.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 липня 2004 року серії ВВК №234339, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 липня 2004 року серії НОМЕР_7, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З.

В задоволенні вимог державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» про витребування від ОСОБА_3 частин належних йому на праві власності земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_1, НОМЕР_2, площею 0,0278 га та 0,0141 га, відповідно, що перетинаються із смугою відведення Залізниці, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Штефаніца Ю.Г.

Гірник Т.А.