Ухвала

іменем україни

17 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Новоград-Волинська державна нотаріальна контора Житомирської області, приватний нотаріус Борисюк Лариса Миколаївна, про визнання договору дарування удаваним, визнання покупцями за договором купівлі-продажу, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від

18 березня 2015 року,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 2001 року вона проживала з

ОСОБА_7 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. У квітні 2002 року вона і ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_8, який згідно доручення діяв від імені та в інтересах ОСОБА_5, з іншої сторони, обумовили умови купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за яких вона передала

ОСОБА_8 обумовлену вартість квартири у сумі 3 000 доларів США, про що ОСОБА_8 склав розписку.

Оскільки оформлення договору дарування коштувало дешевше ніж оформлення договору купівлі-продажу, тому продаж квартири було здійснено шляхом укладання договору дарування, при цьому обдарованою особою стала ОСОБА_4 - мати, на той час її цивільного чоловіка.

5 березня 2003 року між нею та ОСОБА_7 було укладено шлюб, від якого мають двох дітей. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер. На даний час ОСОБА_4 ставить вимогу про виселення її разом із дітьми із спірної квартири.

Просила визнати договір дарування від 12 квітня 2002 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, з приводу дарування квартири АДРЕСА_1 удаваним; визнати ОСОБА_7 та

ОСОБА_3 покупцями вищезазначеної квартири, та визнати за нею право власності на Ѕ частку зазначеної квартири.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 18 березня

2015 року, позов задоволено.

Визнано договір дарування від 12 квітня 2002 року, посвідчений державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної кантори Борисюк Л. М., укладений між ОСОБА_5, якого за довіреністю представляв ОСОБА_8, та ОСОБА_4, з приводу дарування квартири

АДРЕСА_1 удаваним.

Визнано ОСОБА_7 і ОСОБА_3 покупцями вказаної квартири.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, провадження у справі закрити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що укладаючи спірний договір, сторони приховали укладання договору купівлі-продажу та вважав доведеним факт укладання договору купівлі-продажу квартири позивачем та її чоловіком ОСОБА_7, які на той час спільно проживали без реєстрації шлюбу. Поновлюючи строки позовної давності, суд виходив із поважності причин, із яких вони були пропущені.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір дарування квартири АДРЕСА_1 було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

12 квітня 2002 року, тому при вирішенні спору підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу УРСР <nau://ukr/1540-06> 1963 року. Спірний договір посвідчений у встановленому законом нотаріальному порядку.

На підставі укладеного договору дарування у ОСОБА_4 виникло право власності на квартиру.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд встановив факт укладання договору купівлі-продажу квартири, покупцями в якому виступили позивач і її чоловік ОСОБА_7 та продавець ОСОБА_5, якого за довіреністю представляв ОСОБА_8

Однак суд не врахував, що стороною в спірній угоді позивач не була, тому вона і не могла приховувати укладення іншої угоди.

Крім того, до участі у справі не залучався відчужував в угоді, що оспорюється, не з'ясовано його волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу, а не договір дарування.

Відповідно до положень ст. 58 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st58>, в редакції 1963 року, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від

28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення правовідносин між сторонами, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь.

За положеннями ст. 243 ЦК УРСР <nau://ukr/1540-06|st243>, чинного на час укладення оспорюваного договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 57 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st57> засобами доказування, якщо інше не передбачено законом.

Частинами 2, 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов, суд не врахував, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено. Будь-які письмові докази на спростування умов нотаріально посвідченого договору в матеріалах справи відсутні.

Крім того, суд також не звернув уваги на ту обставину, що після укладення договору 12 квітня 2002 року, ОСОБА_3, будучи достовірно обізнаним щодо умов договору, не оспорювала його. Зазначене свідчить про те, що остання визнавала право власності на квартиру за ОСОБА_4

Посилання суду на розписку від 12 квітня 2002 року, згідно якої ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_3 (на даний час ОСОБА_4) грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США за продаж спірної квартири, є безпідставним, оскільки її оригінал не був предметом дослідження, а наявна в матеріалах справи копія (а. с. 6) не завірена, а відтак не може бути належним доказом у розумінні ст. 64 ЦПК України.

Поза увагою суду залишилися те, що, ані ОСОБА_8, ані ОСОБА_3 не були сторонами договору, ОСОБА_8 не був власником квартири, а відтак не мав права на її відчуження.

Разом із тим, відповідно до ст. 76 ЦК України <nau://ukr/435-15|st76> перебіг встановленого ст. 71 цього Кодексу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто з дня, коли особа дізналася або мала дізнатися про порушення свого права.

Визнаючи поважними причини пропуску ОСОБА_3 строку на звернення до суду, суд не з'ясував, коли саме вона дізналася про порушення своїх прав.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджувала, що позивач була присутня при укладенні оспорюваного договору, тому їй достеменно відомо про його укладення у квітні 2002 року.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, відповідно до них не визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 18 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська