АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/2486/14-ц 22-ц/774/971/К/15
Справа № 171/2486/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/971/К/15 Хоруженко Н.В.
Категорія 5(4) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

при секретарі: Трофименко О.О.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_3 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначив, що з 03.09.2010 року по грудень 2012 року він проживав разом з відповідачем ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1, яку позивач винаймав у ОСОБА_5 У вказаній квартирі були речі, придбані ним за свої кошти, у тому числі, меблі (диван та два крісла), які були придбані в серпні 2012 року за 2000 грн., журнальний столик, який було придбано в серпні 2012 року за 365 грн., телевізор «Sharp32», який було придбано за 2200 грн. в грудні 2010 року, тренажер, який було придбано ним в липні 2011 року за 20000 грн. 03.06.2013 року у зв'язку з необхідністю їхати на роботу у Росію, з метою збереження даного майна позивач домовився з відповідачем ОСОБА_3 про те, що вона візьме на зберігання зазначені речі до 31.10.2013 року, про що було складено відповідну розписку. Після повернення позивача з відрядження 04.11.2013 року, він виявив, що вказані речі в квартирі відсутні. Відповідач підтвердила, що речі взяла вона, однак повернути їх не погодилась.

У зв'язку з наведеним, позивач просив суд витребувати у відповідача на його користь належні йому речі, а саме: меблі (диван та два крісла), журнальний столик, телевізор «Sharp32» і тренажер.

Рішенням Апостолівського районного суду м. Кривого Рогу від 26 березня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 належні йому речі: меблі (диван та два крісла), телевізор «Sharp32» і тренажер. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 243,60 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт зазначив, що посилання позивача про його сумісне проживання з відповідачем ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 однією сім*єю не підтверджені належними доказами, оскільки такий юридичний факт судовим рішенням не встановлено. Натомість, відповідачем ОСОБА_3 було надано суду належні докази того, що позивач у зазначеній квартирі ніколи не мешкав, вона належить ОСОБА_5, як і все майно, яке знаходиться у квартирі, доказів того, що позивач її орендував у матеріалах справи немає. На думку апелянта, не можуть бути доказом сумісного проживання позивача та відповідача у квартирі АДРЕСА_1 фотографії, надані позивачем, оскільки вони виконані не у зазначеній квартирі і не підтверджують факту сумісного проживання та наявності у квартирі речей, про витребування яких позивач ставить питання. Крім того апелянт зазначив, що протягом 2012-2013 років позивач ОСОБА_4 мешкав разом з донькою відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7

Судом при ухваленні рішення не було взято до уваги, що розписка про передачу відповідачу ОСОБА_3 речей на зберігання від 03.06.2013 року була написана не нею, а самим позивачем. Зазначення у розписці, серед іншого майна, тренажера, на думку апелянта, є безпідставним, оскільки у матеріалах справи є розписка ОСОБА_8 про те, що вона подарувала ОСОБА_4 тренажер 08.11.2013 року, тобто після складання розписки.

Відмовивши у призначенні судової почеркознавчої експертизи з тих підстав, що позивач визнав, що розписка від 03.06.2013 року про передачу відповідачу речей на зберігання була написана ним, суд першої інстанції безпідставно зазначив у рішенні, що вона написана відповідачем ОСОБА_3

Також апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивачем не надано доказів придбання ним спірного майна, у зв'язку з чим, його витребування у відповідача є незаконним. Натомість, відповідачем ОСОБА_3 було надано суду докази придбання саме нею спірного майна до 2012 року, яким суд належної оцінки не дав.

Судом, на думку апелянта, не взято до уваги, що договір про зберігання спірних речей, акт їх прийому-передачі між позивачем та відповідачем не укладався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 03.06.13 року позивачем ОСОБА_4 було особисто складено розписку, згідно якої він у присутності свідків довірив відповідачу ОСОБА_3 своє майно: меблі (диван та два крісла), журнальний столик, холодильник, пральну машину, магнітофон, телевізор LD, телевізор «Sharp32», вентилятор та тренажер на тимчасове користування з 07.06.2013 року по 31.10.13 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що відповідач ОСОБА_3 згідно розписки від 03.06.2013 року взяла у нього на зберігання наступні речі: меблі (диван та два крісла), журнальний столик, холодильник, пральну машину, магнітофон, телевізор LD, телевізор «Sharp32», вентилятор та тренажер, які зобов'язалася повернути 31.10.13 року. Однак, станом на момент звернення позивача до суду з позовом речі йому не повернула, тому позивач просив суд витребувати у неї меблі (диван та два крісла), журнальний столик, телевізор «Sharp32» і тренажер.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та витребуючи у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 належні йому речі: меблі (диван та два крісла), телевізор «Sharp32» і тренажер, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяла зазначені речі на зберігання та своєчасно не повернула.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Положеннями ст. 937 ЦК України встановлено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст. 943 ЦК України зберігач зобов'язаний виконувати свої обов'язки за договором зберігання особисто.

Статтею 944 ЦК України передбачено, що зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Згідно ст.948 ЦК України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Статтею 949 ЦК України обумовлено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до положень ст. 953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Отже, договір зберігання є зобов*язанням, де існують певні права та обов*язки обох сторін. Зберігач, зокрема, зобов*язаний забезпечити зберігання майна і повернути його іншій стороні, яка, у свою чергу, зобов*язана після закінчення строку, зазначеного охоронцем, взяти назад здане нею на зберігання майно і відшкодувати зберігачеві витрати.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.06.13 року позивачем ОСОБА_4 було особисто складено розписку, згідно якої він у присутності свідків довірив відповідачу ОСОБА_3 своє майно: меблі (диван та два крісла), журнальний столик, холодильник, пральну машину, магнітофон, телевізор LD, телевізор «Sharp32», вентилятор та тренажер на тимчасове користування з 07.06.2013 року по 31.10.13 року, що позивач не заперечував у суді першої інстанції.

Відповідно до розписки від 03.06.2013 року відповідач ОСОБА_3 зобов'язалася речі, які залишилися, не використовувати у своїх цілях.

При цьому, відповідачем ОСОБА_3 у розписці, складеною нею 03.06.2013 року, не зазначено, чиї та які саме речі, які залишилися, вона зобов'язується не використовувати, та за яким місцезнаходженням. Розписку від 03.06.2013 року, складену позивачем ОСОБА_4, відповідач не підписувала.

Як пояснив представник відповідача, складаючи розписку від 03.06.2013 року про зобов'язання не використовувати у своїх цілях речі, відповідач ОСОБА_3 мала на увазі платіжну картку ПАТ КБ «ПриватБанк». Будь-яких речей, що належали позивачу, вона на зберігання не брала.

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з договору зберігання, та наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_4

На підставі вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку,що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями статей 10,60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів належності йому на праві власності зазначеного ним у позові майна та передання його відповідачу ОСОБА_3 на зберігання.

Натомість, відповідачем ОСОБА_3 на підтвердження того, що саме вона купувала речі, про витребування яких позивач ставить питання, надано індивідуальне замовлення №334 про доставку меблів на ім*я відповідача, квитанції про придбання двох телевізорів (а.с.54,55).

Заявляючи позов про витребування тренажера, позивач, як на підтвердження належності йому тренажера на праві власності, посилається на розписку, надану ОСОБА_8 Однак, відповідно до зазначеної розписки ОСОБА_8, вона подарувала позивачу ОСОБА_4 тренажер 08.11.2013 року, тобто після складання розписки про передачу майна на зберігання.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_4 не надано суду допустимих доказів належності йому на праві власності та наявності майна, про витребування якого він ставить питання, та передачу його на зберігання відповідачу.

На думку колегії суддів, не можуть бути підставою для задоволення позову ОСОБА_4 про витребування майна у ОСОБА_3 пояснення свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які були допитані у суді першої інстанції, оскільки вони не підтверджують факту належності на праві власності саме позивачу майна, про витребування якого він ставить питання, та не узгоджуються з іншими наявними у матеріалах справи доказами, в той час, як положеннями ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв*язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 про витребування майна у ОСОБА_3

На підставі ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 121,80 грн.

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: