н/п 2/490/3534/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015 року

Центральний районний суд м.Миколаєва

у складі: головуючого судді Мамаєвій О.В.,

при секретарі Костюк Г.О.,

з участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального районного суду м.Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця, виключення з кола спадкоємців, визнання за позивачами права на спадкування за законом, треті особи ОСОБА_6, Перша Миколаївська Державна нотаріальна контора, товарна біржа "Імперіал",

ВСТАНОВИВ:

Позивачі 30.06.2015р. звернулись до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця, виключення з кола спадкоємців, визнання за позивачами права на спадкування за законом.

В обгрунтування позову зазначено, що 19.12.2014р. помер син позивачів ОСОБА_7 Після його смерті позивачі звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, в тому числі і АДРЕСА_1. Крім них із заявою про прийняття спадщини звернулась дочка сина ОСОБА_6

Вказана квартира була особистою власністю сина на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.11.1997р.

Відповідач ОСОБА_4 колишня дружина сина, вони знаходились у шлюбі з 1992р. по 2008р.

У 1998р. син брав позику у ОСОБА_5, та з метою забезпечення позики формально 11.11.1998р. був укладений договір купівлі-продажу належної сину квартири на товарній біржі "Імперіал" між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 Хоча син продовжував проживати у квартирі, ОСОБА_5 не був зареєстрованим у квартирі та не проживав у ній.

Тобто, вказаний договір купівлі-продажу був удаваним, укладений з метою приховати інший правочин - договір іпотеки на забезпечення договору позики.

Позивачі просять визнати договір купівлі-продажу квартири №3 по вул.Потьомкінській у м.Миколаєві від 11.11.1998р. недійсним, визнати, що вказана квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_7, просять виключити ОСОБА_4 з кола спадкоємців, що мають право на спадкування після смерті ОСОБА_7, визнати за позивачами право на спадкування за законом після смерті сина на 1/3 частку у спадщині - кв.№3 по вул.Потьомкінській, 95 у м.Миколаєві, за кожним з них.

У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги. Зокрема, пояснили, що після смерті сина дізнались про те, що квартира була ним продана у 1998р. та в подальшому знову придбана у ОСОБА_5 у 1999р., тому припускають, що мало місце укладення договору позики, а договори купівлі-продажу укладались з метою забезпечити виконання договору позики. Будь-яких доказів на підтвердження обставин укладення договору позики не мають.

Відповідач ОСОБА_5 та треті особи у судове засідання не з'явились, про день слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшли заперечення проти позову, згідно яких вказала, що спірна квартира була придбана на товарній біржі ОСОБА_7 у період шлюбу. Після розірвання шлюбу розподіл майна не проводили, оскільки не виникало потреби, так як ніхто не перешкоджав один одному у вільному користуванні спільно набутим майном. Після смерті ОСОБА_7 вона звернулась до нотаріуса із заявою про визнання за нею належної їй частини спільно набутого майна - 1/2 частини спірної квартири.

Посилання позивачів на існування удаваного правочину вона вважає безпідставним, дійсність правочину була доведена сторонами правочину у суді, що підтверджується рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 04.09.2002р.

Крім того, просить суд застосувати до заявлених вимог щодо недійсності правочину наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки позивачам було відомо про укладення вказаних договорів, та ніхто з них до 2015р. не звертався до суду про визнання його недійсним.

Суд, вислухавши позивачів та їх представника, дослідивши письмові докази по справі, оглянувши матеріали спадкової справи №64/15 до майна померлого 19.12.2014р. ОСОБА_7, цивільну справу №2-4-3409/02, дійшов висновку, що позовні вимоги необгрунтовані та не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_4 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 1992р. по 2009р. /а.с.122-123/.

Від шлюбу мають дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 126/.

Згідно свідоцтва про право приватної власності від 24.11.1997р., ОСОБА_7 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 /а.с. 13/.

11.11.1998р. ОСОБА_7 на товарній біржі "Імперіал" уклав договір купівлі-продажу №006/11, згідно якого продав квартиру АДРЕСА_3 Е.Р. /а.с. 14/.

11.11.1998р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири на товарній біржі "Імперіал". Рішенням місцевого суду Центрального району м.Миколаєва від 04.09.2002р. у справі №2-4-3409/02, вказана угода визнана дійсною. Зокрема, рішенням суду встановлено, що сторони повністю виконали умови договору, квартира передана ОСОБА_5 ОСОБА_7, а ОСОБА_7 передав продавцю обумовлену суму у розмірі 1700 грн /а.с. 15/.

19.12.2014р. ОСОБА_7 помер /а.с. 10/.

У встановлений законом строк, із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись ОСОБА_1, ОСОБА_2 - батьки, та ОСОБА_6 - дочка /а.с. 109, 110, 135/.

05.05.2015р. до нотаріуса звернулась ОСОБА_4 із заявою про те, що квартира АДРЕСА_2, придбана в період шлюбу та вона претендує на видачу свідоцтва про право власнсоті на 1/2 частку в спільному майні подружжя /а.с. 136/.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачі заявили позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири №3 по вул.Потьомкінській. 95 у м.Миколаєві, який був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 11.11.1998р., при цьому посилаються на ст.ст. 215, 203, 235 ЦК України 2003р. Так само в обгрунтування вимог про визнання спірної квартири особистою власністю ОСОБА_7 посилаються на ст. 57 Сімейного кодексу України 2002р., хоча спірні правовідносини виникли у 1998-1999 роках.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Це ж стосується і сімейних відносин між сторонами, які станом на 1998р. регулювались КпШС УРСР.

Підстави для недійсності правочинів у ЦК УРСР 1963р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин щодо укладення договору купівлі- продажу від 11.11.1998р., регулювались ст.ст. 46-58 ЦК УРСР 1963р., однак, позивачі свої доводи вказаними нормами не обґрунтовують.

Крім того, будь-яких доказів на підтвердження того, що угода від 11.11.1998р. була удаваною, без наміру створити юридичні наслідки, позивачами не надано.

З їх пояснень вбачається, що вони припускають таку можливість, зокрема, можливість укладення цього договору з метою забезпечити виконання договору позики, який міг би бути укладеним, беручи до уваги, що після укладення цієї угоди купівлі-продажу, ОСОБА_5 не вселився, не реєструвався та не проживав у спірній квартирі, а в подальшому знов уклав договір купівлі - продажу, за яким вже ОСОБА_7 придбав квартиру.

Та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, дана вимога про визнання договору купівлі-продажу від 11.11.1998р. недійсним, не є належним способом захисту. Так, ця вимога заявлена позивачами з метою визнання за ОСОБА_7 спірної квартири його особистою власністю. Та таке його право оспорюється у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу ОСОБА_7 спірної квартири у ОСОБА_5 11.10.1999р., який визнаний судом дійсним, та рішення суду ніким не оскаржено, та набрало законної сили.

Режим роздільного майна подружжя станом на 1998-1999 роки регулювався ст. 24 КпШС УРСР, згідно якої майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно ст. 22 КпШС УРСР, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Зважаючи на вищевикладене, позивачами на даний час не надано доказів на підтвердження належності ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності спірної квартири.

Що стосується заявлених вимог про виключення ОСОБА_4 із кола спадкоємців, що мають право на спадкування після смерті ОСОБА_7, вони також не підлягають задоволенню.

Так, ОСОБА_7 заповіт на випадок своєї смерті не залишав, після його смерті 19.12.2014р. із заявами про прийняття спадщини за законом звернулись спадкоємці 1 черги : батьки - позивачі по справі, та дочка ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_4 заяв про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 не подавала, і як колишня дружина померлого, відповідно до ст.ст. 1261-1265 ЦК України 2004р., спадкоємицею за законом не являється.

Заявлені вимоги про усунення її від спадкування є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 і не заявила себе як спадкоємиця та не претендує на майно - спірну квартиру, як спадщину.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки позивачами не надані докази на підтвердження того, що квартира №3 по вул.Потьомкінській у м.Миколаєві була особистою приватною власністю ОСОБА_7, підстав для визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права на спадкування на 1/3 частку спірної квартири за кожним, у суду немає.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачами відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця, виключення з кола спадкоємців, визнання за позивачами права на спадкування за законом, треті особи ОСОБА_6, Перша Миколаївська Державна нотаріальна контора, товарна біржа "Імперіал", - відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивачів.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні, мають право подати апеляційну скаргу в 10-денний строк з дня отримання копії рішення суду.

Суддя : О.В. Мамаєва