АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

10 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г., Саліхова В.В.

при секретарі: Бусленко А.А,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідача. Посилаючись на те, що відповідач не виконує свої зобов'язання за кредитним договором щодо погашення кредиту та сплати відсотків, просив стягнути з нього на користь банку 15 854.01 грн. заборгованості, яка утворилася після ухвалення 28.12.2010 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська заочного рішення та судові витрати.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.02.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду обставинам справи. Зазначає, що судом безпідставно не ураховано тієї обставини, що відповідач з 2007 року не виконує свої зобов'язання за кредитним договором і станом на 14.08.2014 року його заборгованість перед банком складає 62 947.68 грн. Виходячи з того, що заборгованість відповідача станом на 03.12.2010 року стягнута з нього заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, яке до теперішнього часу не виконане, вважає, що суд безпідставно не стягнув на користь банку різницю між виниклою заборгованістю та вже стягнутою за вказаним судовим рішенням і штрафи за прострочення виконання зобов'язання.

До суду апеляційної інстанції сторони двічі не з'явилися, повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення долучені до справи.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи Банку у задоволенні його позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги необґрунтовані належним чином, наявність іншої заборгованості після ухвалення судового рішення в 2010 році про стягнення з боржника на користь банку заборгованості по кредиту, процентів, пені і штрафу та її складові є недоведеними.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції і вважає його правильним.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов'язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 22.01.2007 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладено договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування, згідно якого банк надає відповідачеві кредитний ліміт на загальну суму 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % на місяць із розрахунку 360 днів у році.

Правовідносини між сторонами за цим договором виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Таке приєднання відповідачем вчинено у формі заяви, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України.

Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором

Кредитна банківська платіжна картка надає змогу здійснювати операції за дебетом картрахунку в межах установленого банком-емітентом ліміту кредиту.

Кредитна схема передбачає здійснення розрахунків за виконані клієнтом операції з використанням платіжної картки за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит (у межах кредитної лінії).

Згідно умов зазначеного договору відповідач у 2007 році отримав кредитні кошти у сумі 15 000 грн.

У пункті 3.1 Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що для надання послуг Банк відкриває Клієнту Картрахунок, видає Карти, їх вид та строк дії визначений у Заяві Клієнта та в Пам'ятці клієнта ( а.с.10).

У заяві відповідача вказано, що термін дії виданої йому банком платіжної карти Viza Platinum до січня 2008 року (а.с. 9 зворот).

Доказів продовження строку дії картки та її перевидання позивачем суду не надано.

Не подано таких доказів й на вимогу апеляційного суду з урахуванням доводів апеляційної скарги.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2010 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» стягнуто заборгованість по кредитному договору б/н від 22.01.2007 року станом на 03.12.2010 року у розмірі 48 324.81 грн. (а.с.5), а відтак, строк договору закінчився, а між сторонами існують лише зобов'язальні правовідносини.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання (ст.ст.530,631 ЦК України).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами-ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному з платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року № 6-116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У абз.1,2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст.ст. 526,599 ЦК України.

Таким чином, оскільки ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Ураховуючи наведене та виходячи з того, що, будучи належним чином оповіщеним про час і місце розгляду справи як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції позивач двічі не направив свого представника для участі у судовому засіданні та не надав доказів на підтвердження продовження терміну дії кредитного договору та на обґрунтування розміру і складових заборгованості, за відсутності вимог про застосування ст.625 ЦК України, колегія суддів вважає вірним висновок суду про відмову у задоволенні позову за недоведеністю і доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 758/11847/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6027/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Супрун Г.Б.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.