Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 червня 2015 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.0.,

суддів- Дроботі В.В., Бисаги Т.Ю.,

при секретарі Рогач О.Я.,

з участю: представника позивача Гриниха Т.Ю.,

відповідачки -ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк »( далі -ПАТ КБ «ПриватБанк»» предявило до ОСОБА_3 позов про стягнення кредитної заборгованості. Позивач зазначав, що 04.03.2009 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, строком на 12 місяців з моменту підписання, на підставі якого остання отримала кредит в розмірі 2000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Взяті на себе зобовязання ОСОБА_3 належним чином не виконувала і станом на 31.07.2013 року її заборгованість становила 30031,16 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.12.2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 30031,16 грн. та судовий збір у розмірі 300,31 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що кредитну картку їй була надано строком на 1 рік на суму кредиту 2000 грн. 00 коп., який нею було повністю сплачено разом з нарахованими відсотками та іншими витратами на обслуговування.

Щодо наданої позивачем 08 листопада 2013 року в судовому засіданні роздруківки руху коштів по картковому рахунку НОМЕР_1 на прізвище «ОСОБА_3», за період з 04.03.2009 р. по 31.07.2013 р., згідно якої з кредитної картки, невідомою особою (чи особами) проводилося зняття готівки, оплата товарів та послуг через термінали як в Закарпатській області та і за її межами в період 2009-2012 р.р.: а саме оплата товарів, оплата товарів на АЗС «ОККО», зняття готівки у банкоматах , оплата комунальних послуг по системі

«Біплан», зняття готівки через банкомат № 8656 (м. Ужгород, вул. Минайська,34 ТЦ «Осетія»), зняття 04.11.2009 р. невідомими особами готівки у банкоматі № 6331 (м. Ужгород, проспект Свободи,3) та одночасно у бакоматі № 8280 (м. Київ, проспект Героїв Сталінграда,28) ОСОБА_3 зазначає, що цією карткою не користувалася, жодних операцій з нею не здійснювала, картку нікому не передавала. По цьому факту вона зверталась в правоохоронні органи і по її заяві на даний час відкрито кримінальне провадження за ознаками ст. 185 ч.1 КК України, по якому проводиться досудове розслідування (а.с. 126-129).

Крім цього ОСОБА_3 зазначає, що у суді першої інстанції нею та її представником заявлялась вимога про застосування строку позовної давності і судом мало бути застосовано строки позовної давності до вимог позивача, оскільки такі спливли.

Посилаючись на зазначені обставини, відповідачка просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні відповідачка та її представник апеляційну скаргу підтримали. При цьому зазначали, що останній раз відповідачка користувалася кредитною карткою в березні 2010 року, після закінчення терміну її дії. Картку з новим строком дії вона не отримувала, а від так, враховуючи, що позивач звернувся до суду в серпні 2013 року, просили застосувати строки позовної давності.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила суд її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на законність рішення.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, яка підтвердила, що отриманий ОСОБА_3 кредитний ліміт 2000,00 грн. на платіжну картку був з кінцевим терміном повернення до 04.03.2010 р., та що банк самостійно збільшив розмір кредитного ліміту до суми 30000,00 грн., що не суперечить договору № б/н від 04.03.2009 р. та Умовам і правилам надання банківських послуг (далі- Умови), тому розрахунок боргу відповідача було зроблено з урахуванням збільшеної суми кредитного ліміту, пояснення відповідачки та її представника, які апеляційну скаргу підтримали, перевіривши матеріали справи, оглянувши платіжну картку № НОМЕР_1, перевіривши термін її дії й обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 04.03.2009 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, на підставі якого остання отримала кредит в розмірі 2000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_1 зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до 04.03.2010 року (а.с.15-23,40).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором станом на 31.07.2013 року за ОСОБА_3 рахується заборгованість в розмірі 30031,16 грн., з яких: -14756,42 грн. заборгованість за кредитом; -10712,41 грн. заборгованість по процентам; -50,0 грн. нарахована комісія;-2505,08 грн. прострочена комісія; -1906,25 грн. заборгованість по судовим штрафам (а.с.9-14).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та законодавства.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено: якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Так, суд першої інстанції повністю задовольняючи позовні вимоги встановив їх обгрунтованість та відмовив у застосуванні строків позовної давності, оскільки такі не спливли, так як останній платіж відповідачкою був зроблений 20.07.2011 року.

Але з таким висновком суду не погоджується колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до п.3.3.1 Умов строк дії картки вказується на лицевій стороні картки (місяць і рік).

Пунктом 3.313 Умов встановлено, що після закінчення строку договору відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії картки) не надійшла письмова заява держателя картки щодо закриття карткового рахунка, а також за умови наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання операцій по картковому рахунку та при дотриманні інших умов продовження передбачених договором (17-23).

Банк не надав суду належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що ОСОБА_3 було видано нову картку після спливу дії старої, та не спростовано пояснення відповідачки, що платіжна картка видавалася на один рік зі строком дії до 04.03.2010 року.

Умови і правила надання банківських послуг не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувались (а.с.17-23).

Така правова позиція з цих питань висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-240цс14 (від 11.02.2015 р.).

Відповідно до положень статті 257 та частини 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення, що було зроблено представником відповідача в судових дебатах під час розгляду справи судом першої інстанції (а.с.199).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про незастосування строку позовної давності.

Відповідно до положень ст.309 ч.1 п.4 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 пп.3 і 4, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

РІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у вимогах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в сумі 30031 грн. 16 коп. за кредитним договором №б/н від 04.03.2009 року та 300 грн. 31 коп. судового збору - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: