У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Власова С.О., Дроботя В.В.

при секретарі: Рогач О.Я.,

за участі сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 березня 2015 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, заінтересована особа: районний відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції на рішення та дії державного виконавця,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд із скаргою в якій просить визнати дії та рішення районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в особі головного державного виконавця Созанської М.Г. та заступника начальника даного відділу ОСОБА_4 з приводу накладення арешту на кошти та майно ОСОБА_1 неправомірними та зобовязати районний відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції зняти арешт на все майно та заборону відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 березня 2015 року скаргу задоволено частково.

Знято арешт на все майно та заборону відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, якою просить: змінити рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року щодо відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дій та рішень посадових осіб районного відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції, визнавши їх неправомірними.

Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення необґрунтовано з порушеннями норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановивши обставини, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.12.2010 року виконавчий лист № 2п-7555/10 від 12.11.2010року, виданий Ужгородським міськрайсудом про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 надійшов на виконання РВ ДВС Ужгородського МРУЮ.

10.12.2010 року на підставі ст. 3,18,24 ЗУ « Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої було надіслано сторонам виконавчого провадження. У постанові про відкриття виконавчого провадження було зазначено, що боржник має зявитись до РВ ДВС Ужгородського МРУЮ в строк до 17.12.2010 року.

Як вбачається з матеріалів справи, боржник на зазначену дату не з явився, докази сплати аліментів ( а саме, копії квитанцій) державному виконавцю не предявив.

23.09.2011 року державним виконавцем було надіслано на адресу боржника

попередження про відповідальність за невиконання рішення суду та повідомлено про

суму боргу станом на 01.09.2011 року, яка склала 3900,00 грн. та зобовязано його зявитись до РВ ДВС Ужгородського МРУЮ 30.09.2011 року (а.с.74).

За період з 11.10.2011 року по 01.04.2013 року державним виконавцем не було отримано жодного підтвердження проплати аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5

28.02.2013 року державним виконавцем було отримано відповідь з Державної податкової служби України про наявність розрахункових рахунків, відкритих боржником у ЗОДАТ « Райффайзен банк Аваль» та в ПАТ « Фольксбанк».

Відповідно до п. 2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Таким чином, з метою запобігання застосування державним виконавцем заходів примусового виконання рішення ( а саме, звернення стягнення на кошти та інше майно боржника), боржник зобовязаний , згідно зі ст. 12 п. 5 ЗУ « Про виконавче провадження», протягом трьох робочих днів письмово повідомляти державного виконавця про повне чи часткове виконання рішення.

04.03.2013 року, керуючись ст.ст. 57, 74 ЗУ « Про виконавче провадження», з метою забезпечення виконання рішення суду, державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, копії яких було надіслано до банківських установ, до МРЕВ УДАІ ГУМВС України в З/о, до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського МРУЮ та боржнику.

Станом на день винесення постанов про арешт майна та коштів боржника, а саме, на 04.03.2013 року, за відсутністю документальних підтверджень сплати аліментів боржником та будь-яких повідомлень про отримання аліментів стягувачем ( як того вимагає п. 5 ст. 12 ЗУ « Про виконавче провадження»), заборгованість склала суму 3900,00 грн.

01.04.2013 року до РВ ДВС Ужгородського МРУЮ дійсно, як зазначає у скарзі ОСОБА_1, поступила заява від стягувача ОСОБА_6, але зміст заяви не свідчить про підтвердження відсутності заборгованості по аліментам. Зміст заяви є незрозумілим та більше свідчить про прохання стягувана повідомити про те, що ОСОБА_1 станом на 01.04.2013 року заборгованості по аліментам немає.

Крім того, дана заява надійшла до РВ ДВС Ужгородського МРУЮ вже після винесення постанов про арешт майна та коштів боржника.

29.04.2013 року РВ ДВС Ужгородського МРУЮ письмово було звернуто увагу ОСОБА_1 на його обовязок протягом трьох робочих днів письмово повідомляти державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання ним рішення.

Твердження щодо непрацюючих боржників, які самостійно сплачують аліменти, будь-які спеціальні вимоги відсутні - є невірними. Так, у п. 7.23 Інструкції з організації примусового виконання рішень зазначено, що «у випадку якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно, квитанції (або їх завірені копії) про перерахунок аліментів долучаються до матеріалів виконавчого провадження».

Крім того, боржник посилається на п. 6 ст. 12 Закону України « Про виконавче провадження, однак не згадує п. 5 ст. 12, який стосується сторін виконавчого провадження. Відповідно до п. 1 ст. 8 ЗУ « Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Таким чином, за боржником залишається обовязок протягом трьох робочих днів письмово повідомляти державного виконавця про повне чи часткове виконання рішення.

Апелянт посилається на п. 3 ст. 60 ЗУ « Про виконавче провадження», у якій зазначено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу ДВС, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту. Однак, заступником начальника відділу не було виявлено порушення порядку накладення арешту, про що боржника було проінформовано листом від 29.04.2013 року. У п. 5 цієї ж статті чітко зазначено, що у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_1 являється незавершеним та має виконуватись до повноліття дитини.

На момент винесення постанов про арешт майна та коштів боржника державний виконавець мала дотримуватись не Закону України « Про виконавче провадження» редакції 2010 року, як стверджує боржник, а Закону України « Про виконавче провадження», який набрав чинності 09.03.2011 року.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий

Судді