АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2456/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 Пироженко (С.А.) С. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретаріОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу прокуратури Черкаської області на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2015 року по справі за позовом заступника прокурора міста Черкаси до Черкаської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області, Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року прокурор м. Черкаси звернувся в суд з позовом до Черкаської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що прокуратурою м. Черкаси проведена перевірка дотримання Черкаською міською радою вимог земельного законодавства при виділенні та використанні земельних ділянок у кварталі № 137 між вулицями Золотоніською, Грузиненка, Ціолковського та Мініна і Пожарського (мікрорайон «Соснівка») в м. Черкаси. В ході перевірки було встановлено, що рішенням Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші) за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розроблений ТОВ «Геоземпроект» та висновку державної експертизи землевпорядної документації від 16 березня 2006 року № 1368 передано безоплатно ОСОБА_5 у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1000 кв.м., яка розташована у кварталі № 137 по вул. Ціолковського у м. Черкаси за рахунок земель Черкаської міської ради.

На підставі зазначеного рішенням Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Прокурор вважає, що рішення Черкаської міської ради не відповідає вимогам закону та має бути визнане судом незаконним та скасовано, так як відповідно до генерального плану міста Черкаси, затвердженого ОСОБА_10 Міністрів УРСР від 29 березня 1984 року № 144 спірна земельна ділянка загальною площею 8,7966 га знаходиться на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), тобто являє собою землі загального користування населеного пункту і розміщення на даній земельній ділянці індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд не передбачено. Крім того, відсутня містобудівна документація за якою обґрунтовувалась можливість зміни функціонального призначення території та сам проект землеустрою спірної ділянки не погоджувався із природоохоронним органом, що суперечить ч. 6 ст. 123 Земельного Кодексу України. Факт незаконного відчудження Черкаською міською радою спірної земельної ділянки, на думку прокурора також підтверджується висновком Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області від 21.02. 2013 року № 636, в якому зазначено, що дана земельна ділянка знаходиться на території зелених насаджень загального користування, а тому не підлягає відведенню у приватну власність під житлову забудову, згідно ст.ст. 38, 39, 44, 51, 52, 83 Земельного кодексу України.

Згідно довідки Черкаського міського управління земельних ресурсів від 01.03.2006 року № 436-95-г виданої ОСОБА_5, спірна земельна ділянка відноситься до земель зайнятих зеленими насадженнями загального користування Черкаської міської ради. Разом з тим, відповідно до оскаржуваного рішення, спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_5 С,С. безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, що відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України відноситься до земель житлової та громадської забудови. А тому прокурор вказує на те, що при винесенні оскаржуваного рішення допущено порушення вимог ст. 52 Земельного кодексу України, якою встановлено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Також перевіркою встановлено, що ОСОБА_5 07.04.2006 року уклала з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки № 1956. 02.06.2006 року ОСОБА_7 уклав із ОСОБА_8 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки № 3426. 21.03.2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу і остання на даний час є власником спірної земельної ділянки.

Прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської від 24.03.2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ( ОСОБА_9 та інші)» у частині безоплатної передачі громадянці ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1 000 кв.м. по вул. Ціолковського у м. Черкаси вартістю 109 430, 00 гривень для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка); визнати незаконним та скасувати п. 7 додатку до рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ( ОСОБА_9 та інші)» щодо безоплатної передачі громадянці ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1 000 кв.м. по вул.. Ціолковського у м. Черкаси; визнати недійсними державний акт від 29.03.2006 року серії ЯГ № 532769 на право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 1 000 кв.м. та скасувати його державну реєстрацію; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1000,0 кв.м, вартістю 109 430,00 грн розташовану по вул.. Ціолковського, 10/10, в м. Черкаси, кадастровий номер :02:009:0014, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.03.2013 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2277 на користь територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.07.2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду прокуратура Черкаської області подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги прокурора задовольнити повністю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги по наступних підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засідання.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним нормам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не було надано правового акту, яким би спірна земельна ділянка була віднесена до категорії земель рекреаційного призначення. Згідно з Генеральним планом 1984 року вказана земельна ділянка дійсно входила до території, визначеної для створення парково-рекреаційної зони, але вимога Генерального плану не були виконані і зазначена парково-рекреаційна зона не була створена, території до її складу не передавались, статус парково-рекреаційної зони не був визначений. Також суд зробив висновок про те, що сам факт існування зелених насаджень або планування їх створення генеральним планом не відносить земельну ділянку до категорії парків чи земель комунальної власності загального користування, що не можуть бути передані у приватну власність. Тобто, суд першої інстанції прийшов до переконання, що оскаржуване рішення Черкаською міською радою прийняте в межах наданих їй повноважень, актам цивільного законодавства не суперечить та не порушує цивільних прав та інтересів третіх осіб.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна з таких підстав..

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_9 та інші) за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розроблений ТОВ «Геоземпроект» та висновку державної експертизи землевпорядної документації від 16 березня 2006 року № 1368 передано безоплатно ОСОБА_5 у власність земельну ділянку, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1000 кв.м., яка розташована у кварталі № 137 по вул. Ціолковського у м. Черкаси за рахунок земель Черкаської міської ради.

На підставі рішенням Черкаської міської ради від 24 березня 2006 року № 9-279 ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

ОСОБА_5 07.04.2006 року уклала договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з ОСОБА_7. ОСОБА_7 02.06.2006 року уклав договір купівлі-продажу даної земельної ділянки із ОСОБА_8, який 21.03.2013 року уклав договір купівлі-продажу даної земельної ділянки з ОСОБА_6

Тобто, із тексту оскаржуваного рішення вбачається, що п. 2 рішення Черкаської міської ради від 24.03.2006 року № 9-279 земельні ділянки за основним цільовим призначенням віднесено до категорії земель житлової та громадської забудови. П. 2 цього рішення земельні ділянки передані громадянам безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд / а.с. 36-37/.

Ст. 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв»язку, енергетики та іншого призначення.

Відповідно до ст. 20 ЗК України в редакції, чинній станом на час прийняття оскаржуваного рішення Черкаської міської рад, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення /викуп/ земель і затверджує проекти землеустрою або приймають рішення про створення об»єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

Тобто, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення.

Статтею 51 ЗК України встановлено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів.

Землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (ч. 1 ст. 52 ЗК України).

Ч. 2 ст. 52 ЗК України в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення визначено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкодити використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

Згідно із п. а ч. З ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, парки, сквери, бульвари.

Крім того, згідно із Генеральним планом розвитку м. Черкаси, що був затверджений ОСОБА_10 Міністрів Української РСР № 144 від 29 березня 1984 р., земельна ділянка, що розташована в межах вулиць Золотоніська, Грузиненка, Ціолковського та Мініна Пожарського в кварталі № 137 (мікрорайон Соснівка) в м. Черкаси, загальною площею 8,7966 га, знаходиться на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), тобто є землею загального користування населеного пункту і розміщення на даній земельній ділянці індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд не передбачено.

У пояснювальній записці до вказаного плану зазначено, що розрахунковий строк виконання цього плану складає 20 років (до 2000 р.).

Однак, цей Генеральний план фактично був чинним до 29 грудня 2011 р., тобто до прийняття третьою сесією Черкаської міської ради рішення № 3-505 «Про затвердження Генерального плану міста Черкаси», в якому у п. 2 було зазначено «Вважати таким, що втратив чинність, Генеральний план міста Черкаси, затверджений постановою ОСОБА_10 Міністрів Української РСР від 29 березня 1984 р. № 144».

Відповідно до довідки Черкаського міського управління земельних ресурсів № 436-25-2 від березня 2006 року, наданої ОСОБА_5 на її лист від 1 березня 2006 р. вх. 436-25-2, спірна земельна ділянка по вул. Ціолковського відноситься до зелених насаджень загального користування Черкаської міської ради (а. с. 29).

Із тексту висновку начальника Археологічної інспекції № 539 від березня 2006 р. про погодження надання ОСОБА_5 земельної ділянки під забудову (а. с. 25), вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах обєднаної охоронної зони памяток археології м. Черкаси та парково-рекреаційній зоні, визначеній Генеральним планом міста.

ОСОБА_11 землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5., копія якого міститься в матеріалах справи на а. с. 11-12, видно, що в порушення ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України в редакції від 2 березня 2006 р., проект відведення земельної ділянки не погоджувався із природоохоронним органом.

У листах Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області від 12 лютого 2013 року № 565 та 21 лютого 2013 року № 626 (а. с. 59- 60) зазначено, що відповідно до генерального плану м. Черкаси у кварталі № 137, обмеженому вулицями Золотоніська, Грузиненка, Ціолковського та Мініна і Пожарського у м. Черкаси передбачені зелені насадження загального користування, тобто являють собою землі загального користування населеного пункту і розміщення на них індивідуального житлового будівництва не передбачено, а тому відповідно до ст. 83 ЗК України не підлягає відведенню у приватну власність під житлову забудову.

Тобто, із матеріалів справи вбачається, що приймаючи рішення від 24 березня 2006 р. про передачу громадянам земельних ділянок у власність, зокрема ОСОБА_5 під будівництво і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а саме пунктом 2 цього рішення Черкаська міська рада фактично змінила цільове призначення земельної ділянки рекреаційного призначення на призначення земельної ділянки для приватної житлової забудови, однак у тексті рішення не зазначено жодних обґрунтувань можливості, законності чи доцільності такої передачі та зміни цільового призначення земельної ділянки. В рішенні не зазначено на якій підставі крім поданої заяви, земельна ділянка під забудову в парковій зоні м. Черкаси надається ОСОБА_5

Не зазначені такі підставі і у проекті відведення земельної ділянки та висновках державної землевпорядної експертизи, на які посилається Черкаська міська рада у своєму рішенні.

Виходячи з наведених вище вимог закону та встановлених по справі обставин, проаналізувавши зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 р. та п. 4 Додатку до цього рішення щодо передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки по вул. Ціолковського в м. Черкаси для будівництва і обслуговування відбулося з порушенням чинного земельного законодавства.

Виходячи з наведених вище вимог закону та встановлених по справі обставин, проаналізувавши зібрані у справі докази, колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що рішення Черкаської міської ради не суперечить актам цивільного законодавства є безпідставним, оскільки рішення

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оскаржуваного рішення незаконним, оскільки виходячи з наведених вище вимог закону та встановлених по справі обставин, проаналізувавши зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Черкаської міської ради № 9-279 від 24 березня 2006 р. та п. 4 Додатку до цього рішення щодо передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки по вул. Ціолковського в м. Черкаси для будівництва і обслуговування було прийнято з порушенням вимог чинного земельного законодавства.

Однак, в ході розгляду справи колегія суддів із матеріалів справи встановила, що в судовому засіданні 20.07.2015 року / а.с. 95 т. 2/ представником Черкаської міської ради ОСОБА_12 /має повноваження на підставі довіреності від 10.04.2015 року /а.с. 78 т.2// було зроблено заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтовувалась тим, що про оскаржуване рішення прокурору було відомо в 2007 році, однак позов був поданий тільки в квітні 2013 року.

Заперечуючи проти заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності прокурор в судовому засіданні вказує на те, що в період прийняття оскаржуваного рішення діяла норма встановлена п. 4 ст. ч. 1 ст. 268 ЦК України, відповідно до якої позовна давність на дані правовідносини не поширювалась. Після виключення даної норми Законом № 4176-У1 від 20.12.2011 року « Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15.01.2012 року, прокурор мав право на звернення до суду з даним позовом до 14.01.2015 року, що прокурором і було зроблено.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку.

Загальний строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України становить 3 роки.

Згідно вимог ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною ОСОБА_10 України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції /пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» /судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова Компанія «Юкос» проти Російської Федерації п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п. 51/

Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов»язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

За змістом ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу, звернулися до суду в інтересах інших осіб або держави чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов»язки особи, в інтересах якої вони діють.

Отже, норми, установлені ч. 1 ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів; перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатись про порушення інтересів держави.

Відповідно до викладених норм Цивільного Кодексу України право прокурора на пред»явлення позову виникло у 2006 році, коли йому стало відомо про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_5 Строк позовної давності за вимогами прокурора сплив у 2009 році. Дія Закону № 4176-У1 від 20.12.2011 року, на який посилається прокурор в своїх запереченнях проти застосування строків позовної давності, не розповсюджується на виниклі правовідносин, оскільки цей закон був прийнятий після спливу позовної давності.

При зверненні до суду в самій позовній заяві /а.с.1-10/, в заяві про уточнення прохальної частини позовної заяви від 22.03.2013 року, прокурор не вказує коли йому стало відомо про прийняття оскаржуваного рішення. В ході розгляду справи прокурором клопотання про поновлення строків не заявлялось доказів поважності пропуску строків позовної давності також надано не було. В ході дачі пояснень щодо застосування судом строків позовної давності за заявою представника відповідача, прокурор посилається саме на положення п.4 ч. 1 ст. 268 ЦК України та не заперечує позицію останнього про свою обізнаність в 2006 році щодо розпорядження Черкаською міською радою спірною земельною ділянкою, а саме виділення її ОСОБА_5

Із матеріалів справи вбачається, що представник відповідача заявив про застосування судом строків позовної давності при вирішення спору по суті, до ухвалення оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що порушене право власника земельної ділянки, а саме територіальної громади м. Черкаси не підлягає захисту внаслідок спливу позовної давності, оскільки до даних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку прокурор пропустив без поважних причин .

Відповідно до положень ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Виходячи із вищевикладеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, а саме за спливом позовної давності . Такий висновок колегії суддів не суперечить правовій позиції Верховного Суду України по цивільній справі № 6-68 цс 15.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2015 року по справі за позовом заступника прокурора міста Черкаси до Черкаської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області, Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким прокурору м. Черкаси в позові до Черкаської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області, Державна інспекція сільського господарства в Черкаській області, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити за спливом позовної давності..

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :