У Х В А Л А

8 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Григор'євої Л.І.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П. -,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів,

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 1 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 29 січня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі.

У травні 2015 року від ОСОБА_3 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме ст.ст. 180, 196 СК України.

Для прикладу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник додає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2014 року, від 19 листопада 2014 року, від 12 лютого 2014 року, від 5 грудня 2012 року, від 18 лютого 2015 року, від 23 січня 2013 року та ухвалу Верховного Суду України від 20 травня 2009 року, в яких на її думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову дійшов висновку про відсутність підстав для застосування ст. 196 СК України, оскільки заборгованість у відповідача за аліментами виникла не з його вини, що підтверджується належними доказами, які містяться у матеріалах справи.

У той самий час, в ухвалах наданих для порівняння:

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року та в ухвалі Верховного Суду України від 20 травня 2009 року суд касаційної інстанції, погодившись з висновками судів попередніх інстанції про стягнення з боржника неустойки, виходив з доведеності факту вини боржника у виникненні заборгованості зі сплати аліментів;

- в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року та від 5 грудня 2012 року, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про стягнення неустойки з відповідача, виходив з того, що судами не перевірено в повному обсязі поданих сторонами доказів та не враховано обставини, з якими закон пов'язує звільнення від відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2013 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за аліментами та про задоволення позову в частині стягнення пені, вважав безпідставним стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів у разі відсутності в нього заборгованості за аліментами;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду про те, що незадовільний матеріальний стан відповідача, відсутність у нього постійного місця роботи та постійного заробітку, а також часткова сплата ним аліментів, свідчать про наявність підстав для зменшення розміру неустойки, передбаченої ст. 196 СК України.

Що стосується ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2014 року про відкриття провадження у справі, наданою заявницею як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, то вона не може бути таким прикладом, оскільки остаточно не вирішує спір по суті.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_3 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко