Справа № 354/74/13- ц
Провадження № 22-ц/779/2299/2015
Головуючий у 1 інстанції Гандзюк Д. М.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Васильковського В.М., Меленко О.Є.,

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики і зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним

в с т а н о в и л а :

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 10789 680 грн заборгованості за договором позики від 30.11.2012, 3 441 грн сплаченого судового збору, а разом 10793 121 грн. В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та в зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

ОСОБА_2 - представник ОСОБА_3 оскаржив вказане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає його таким, що прийнято з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та з численними хибними висновками суду, що не відповідають обставинам справи. Апелянт з посиланням на ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та Постанову Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі № 6-144цс15 зазначив, що розписка є договором позики, також судом має бути доведено, що між сторонам було укладено саме договір позики та з розписки має вбачатися підтвердження отримання відповідачами грошових коштів, умови їх надання та обов'язок повернення. Проте, зі слів представника апелянта, розписка не містить положень про те, що саме зобов'язується повернути ОСОБА_3 на відміну від імперативної вимоги ст. 1046 ЦК України повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Натомість зазначено: «повернення гарантую після оформлення частини готелю, яка відповідає даній сумі». Вказане, на думку апелянта, є підтвердженням неадекватного стану особи, яка написала цю розписку, але не істотною умовою договору позики. Крім того, зі слів апелянта, позивачем за первісним позовом не надано суду належних доказів того, що позивач ОСОБА_4 дійсно передав ОСОБА_3 488 000 доларів США. Записи відео спостережень з камер офісу ОСОБА_3 від 30.11.2012, якими зафіксовано перебування позивача з дружиною у офісі відповідача, свідчать про фізичну відсутність у подружжя ОСОБА_4 коштів у вказаній сумі, виходячи з їх об'єму та ваги. Крім того, на думку апелянта, розписка як договір позики є недійсною з підстав дефекту волевиявлення, оскільки підписана дієздатною особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керуватися ними відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України, що підтверджується виписками з медичної картки хворого ОСОБА_3 та висновками судово-психіатричних експертиз. Також апелянтом зазначено, що чинним процесуальним законодавством не передбачено поняття уточнення позовних вимог, однак 08.09.2015 судом прийнято заяву представника ОСОБА_4 про уточнення позовних вимог, якою збільшено розмір позовних вимог з 3900584 грн до 10789680 грн. ОСОБА_1 вважає, що вказане процесуальне рішення судді є необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Просить скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та постановити нове рішення в цій частині, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі. Скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним та постановити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 в повному обсязі. В решті рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

В жовтні 2015 року первісний позивач ОСОБА_4 подав на оскаржуване рішення апеляційну скаргу в частині відмови у позові до ОСОБА_5. Зі слів апелянта, суд в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. ОСОБА_4 з посилання на ст. 65 СК України та п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив, що суду вирішуючи спір необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело його придбання. Апелянт вказує, що ОСОБА_5 та її дочка ОСОБА_6 є одними із засновників ТОВ «Фінансова компанія абсолют фінанс», їхній внесок в статутний фонд у сумі 2987450 грн був здійснений в інтересах сім'ї ОСОБА_6 та за рахунок коштів, які отримав ОСОБА_3 у ОСОБА_4 відповідно до розписки, а відтак, на думку апелянта, договір позики від 30.11.2012 був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в інтересах сім'ї останнього.

Просить скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року в частині відмови у позові до ОСОБА_5 та задовольнити позов в повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з указаних у ній мотивів.

Представник апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу довірителя підтримав і просив її задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги іншої сторони відмовити.

Представник відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_8 апеляційну скаргу ОСОБА_3 підтримала, апеляційну скаргу ОСОБА_4 заперечила.

Заслухавши представників сторін, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги належить відхилити з таких мотивів.

Згідно матеріалів справи, 30.11.2012 ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 488 000 доларів США відповідно до копії Розписки (т.1 а.с. 6).

Відповідно до копії Листа від 06.12.2012, направленого ОСОБА_3 первісним позивачем з проханням повернути вищезазначені кошти, вказаний лист отримано відповідачем-позивачем 19.12.2012 (т.1 а.с. 7, 8).

На а.с. 56-60 в т. 1 містяться Виписки з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3, з яких вбачається, що основний діагноз: затяжний виражений невротичний розлад.

На а.с. 66-75 в т.1 наявні копії Протоколу обшуку ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «Абсолют фінанс» від 16.11.2012

Згідно копії рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 5).

Відповідно до Висновку судово-психіатричної експертизи від 22.01.2014 у ОСОБА_3 у час написання 30.11.2012 розписки про отримання у борг в ОСОБА_4 488 000 доларів США спостерігався виражений депресивний епізод, який позбавляв його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними (т.2 а.с. 118-124).

З Висновку повторної судово-психіатричної експертизи від 13.11.2014 вбачається, що ОСОБА_3, у час написання 30.11.2012 розписки про отримання у борг в ОСОБА_4 488 000 доларів США страждав на психічний розлад «помірний депресивний епізод». Наявний психічний розлад впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у час написання 30.11.2012 розписки, позбавляючи його можливості повною мірою усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, прогнозувати їх наслідки (т. 2 а.с. 169-180).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2015 року відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (т. 3 а.с. 26-30).

Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_3 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що факт існування зобов'язання між сторонами підтверджено належним чином - розпискою, зміст якої свідчить, що відповідно до приписів ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України ОСОБА_4 передав у борг, а ОСОБА_3 отримав 488000 доларів США і зобов'язаний був їх повернути, однак цього не зробив. Посилання на те, що розписка у даному випадку не свідчить про правочин, спростовані законом - норми ст. 545 ЦК України та ч.2 ст. 1047 ЦК України доказом існування договору позики вказують наявність у кредитора розписки боржника, яка і була пред'явлена позивачем. Натомість доказів протилежного суду не представлено, а міркування щодо змісту розписки ніяким чином не спростовують зафіксовану у ній інформацію - позивач передав у борг відповідачеві 488000 доларів США і повинен повернути. Наявність у розписці інших положень ніяким чином не спростовує зафіксованого у ній боргового зобов'язання в цій справі.

Судом правомірно було відхилено позовні вимоги ОСОБА_3 про те, що в момент укладення договору позики останній був позбавлений можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому правочин недійсний. У матеріалах справи є два судові експертні дослідження, які судом правильно оцінено як такі, що не дають однозначного висновку про психічний стан відповідача на час вчинення правочину. Повторна експертиза, зокрема, визначила, що психічний розлад ОСОБА_3 істотно впливав інтелектуально-вольову сферу і позбавляв його можливості повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Приписи ст. 225 ЦК України категорично вказують на те, що суд може визнати правочин недійсним тільки у випадку, коли особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла ними керувати. Тому колегія суддів вважає, що рішення у частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 відповідає обставинам справи і закону.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 як дружини позичальника, у якої виникли зобов'язання повернути борг відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України. Апелянт ОСОБА_4 стверджує, що кошти були позичені для сім'ї та використані для сім'ї і посилається при цьому на те, що отримана в борг сума коштів еквівалентна вкладу в статутний фонд суб'єкта підприємницької діяльності дружиною та донькою ОСОБА_5. Судом правильно цю обставину оцінено як таку, що не є доказом у підтвердження позову, оскільки даних про отримання та використання спірних коштів в інтересах сім'ї немає, а Верховний суд України у своїх правових висновках у справах 6-163цс12, 6-38цс15 орієнтував суди на з'ясування того, чи виникло право спільної сумісної власності щодо спірних коштів та чи були ці кошти використані в інтересах сім'ї. Крім того, набрало законної сили рішення Святошинського районного суду м. Києва, яким поділено спільне сумісне майно між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і у цьому рішенні спірні кошти та вклади у статутний фонд у якості спільного сумісного майна, яке нажите подружжям відповідно до ст. 70 СК України не фігурували.

Зважаючи на викладене колегія судів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.М. Васильковський

О.Є. Меленко