Справа № 633/403/14-ц
Номер провадження № 2/633/9/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2015 року Печенізький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Танасевич О.В.,

при секретарі - Панченко С.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

відповідачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Печеніги, Харківської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір дарування квартири № 2, що знаходиться за адресою: Харківська область, Печенізький район, село Мартове, вулиця Харківська, будинок № 83 (далі за текстом, спірна квартира), укладений між ним та ОСОБА_2 недійсним. В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначав, що, укладаючи зазначений договір, насправді він мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки за станом здоровя потребував сторонньої допомоги. Пояснював, що в 2012 році відповідачка навмисно ввела його в оману з приводу стану здоровя, повідомивши завідомо неправдиву інформацію про поставлений йому діагноз онкологічної хвороби шлунку та туберкульозу, та переконавши його у близькій смерті та необхідності у звязку з цим переоформити на неї право власності на спірну квартиру шляхом укладення договору дарування. Позивач в судовому засіданні надав пояснення про те, що в 2007 році він також сильно хворів, у звязку з чим, потребував стороннього догляду, який погодилась надавати його сестра відповідачка по справі, в обмін на спірну квартиру. Посилався на те, що укладений договір дарування не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, у звязку з чим, просив визнати цей договір недійсним на підставі частини 3 статті 203 та статті 229 Цивільного кодексу України. В обґрунтування своїх доводів посилався також на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-9цс 13.

Відповідачка ОСОБА_2 проти позову та наведених в ньому доводів заперечувала, посилаючись на те, що спірний договір дарування було укладено з ініціативи позивача, про умови та наслідки укладення договору дарування позивач був обізнаний, у своїх діях щодо укладання договору дарування не помилявся. Зазначала, що позивач є особою, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи, та у звязку з цим, отримує від держави соціальні виплати і користується пільгами, а тому її матеріальної підтримки він ніколи не потребував, так само він не мав потреби у сторонньому догляді, адже стан його здоровя дозволяє йому самостійно піклуватись про себе, у звязку з чим, потреби в укладенні договору про довічне утримання в 2007 році не було. Пояснила, що позивач, який є її рідним братом, дійсно вже тривалий час страждає на чисельні хронічні захворювання, які час від часу загострюються, у звязку з чим, він періодично проходить стаціонарне лікування, так було і в 2007 році. В судовому засіданні відповідачка посилалась на те, що ініціатива укладення договору дарування спірної квартири виходила від позивача, до підписання цього договору нотаріус докладно розяснив сторонам суть та наслідки його укладення, обговорення можливості укладення договору довічного утримання не відбувалось. Наполягала на тому, що очікування позивача щодо отримання ним матеріальної підтримки в майбутньому не можуть бути підставою для визнання спірного договору дарування недійсним, до того ж, такі очікування не мають обґрунтування, оскільки вона і сама тяжко хворіє та є інвалідом ІІІ групи.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про дату та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

12 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори ОСОБА_5 того ж дня та зареєстрований в реєстрі за номером 334 (а.с. 75) (далі за текстом, спірний договір), за умовами якого позивач подарував відповідачці квартиру № 2, розташовану в будинку № 83 по вулиці Харківській в селі Мартове, Печенізького району, Харківської області (далі за текстом, спірна квартира).

На теперішній час спірна квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування ВРЛ № 820413 від 25 липня 2011 року, посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Печенізького районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 та зареєстрованого в Реєстрі за номером 715 (а.с. 76).

Позивач та відповідачка ОСОБА_4 є особами, постраждалими внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (а.с. 91, 6), інвалідами відповідно ІІ та ІІІ груп (а.с. 6, 87).

Згідно з наданою медичною документацією позивач страждає на чисельні хронічні захворювання, зокрема, на виразкову хворобу, хронічну кишкову непрохідність тощо, періодично проходить стаціонарне лікування, мав оперативні втручання (а.с. 7-14, 22-25), відповідачка ОСОБА_4 хворіє на сахарних діабет тяжкої форми, хронічну хворобу нирок, гіпертонічну хворобу тощо (а.с. 92-94).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6, який в 2007 році як державний нотаріус Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області посвідчував спірний договір, пояснив, що точної дати укладення спірного договору він не памятає, але зазначив, що він дійсно його посвідчував при цьому сторони обговорювали та узгоджували всі істотні умови саме цього договору, до нотаріуса звернулись з чітко визначеним наміром укладення договору дарування, про умови та порядок укладення інших цивільно-правових договорів, на підставі яких могло перейти право власності на спірну квартиру від позивача до відповідачки, сторони не розмовляли, в його присутності підписали договір, на момент укладення договору були дієздатними, їм було розяснено вимоги цивільного законодавства щодо недійсності правочинів та правові наслідки укладеного договору.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7, яка є рідною сестрою ОСОБА_1 та ОСОБА_2, пояснила, що ніколи відповідачка не вчиняла будь-яких дій щодо заволодіння майном позивача, навпаки завжди матеріально підтримувала його, доглядала під час хвороби останнього, придбавала ліки тощо. Причиною конфлікту між сторонами свідок зазначала зловживання позивачем алкогольними напоями. З приводу спірної квартири повідомила, що насправді це житло було придбане за кошти відповідачки, а в 2007 році спірний договір дарування було укладено з ініціативи позивача, про його довічне утримання позивачкою не йшлося, сторони збирались жити в цій квартирі разом та допомагати одне одному.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, при цьому договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, оскільки його метою є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Як убачається зі змісту спірного договору дарування, сторони узгодили всі його істотні умови, зокрема, щодо предмету договору та строку його передачі обдаровуваному. На виконання вимог частини 2 статті 719 Цивільного кодексу України договір було укладено у письмовій формі та посвідчено нотаріально.

Згідно з частиною 1 статті 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 своєї постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, якими б підтверджувалось досягнення сторонами домовленості щодо матеріального утримання відповідачкою позивача на умовах отримання нею спірної квартири у власність. Допитаний в якості свідка нотаріус Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_6 (місце роботи станом на березень 2007 року), заперечував наявність будь-яких інших домовленостей між сторонами, окрім тих, які закріплені в спірному договорі дарування, та стверджував, що перед підписанням сторонами спірного договору надав відповіді на всі їхні запитання та розяснив наслідки укладення цього договору, що спростовує доводи позивача про його необізнаність щодо правової природи дарування. Надана позивачем медична документація, яка містить інформацію про стан його здоровя в 2007 та 2012 роках, не обґрунтовує доводів щодо вчинення спірного правочину внаслідок помилки. До того ж, всі пояснення позивача щодо введення його в оману відповідачкою та помилки у правовій природі правочину стосуються подій 2012 року, тоді як спірний договір був укладений 12 березня 2007 року.

Крім того, суд бере до уваги заперечення відповідачки та пояснення свідка ОСОБА_7, які є сестрами позивача, про те, що між сторонами ніколи не було розмови щодо обовязкового матеріального утримання позивача за кошти відповідачки, оскільки сторони перебувають приблизно у рівних життєвих умовах: мають тяжкі хронічні хвороби, є постраждалими від Чорнобильської катастрофи, є інвалідами, потребують постійного лікарського нагляду та періодичного стаціонарного лікування. Відповідачка повідомила, що вони з братом, як близькі родичі, планували жити разом у спірній квартирі та допомагати одне одному у періоди загострення хронічних хвороб. Зазначені пояснення відповідачки суд вважає такими, що узгоджуються з матеріалами справи, та не спростовані позивачем.

Суд також вважає недоведеними посилання позивача на вчинення ним спірного правочину внаслідок обману з боку відповідачки, при цьому виходить з наступного.

Згідно із частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення,такий правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано розяснення щодо можливості визнання правочину вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Пояснення позивача щодо введення його в обман відповідачкою, яка навмисно повідомила йому про завідомо неправдивий поставлений йому діагноз онкологічної хвороби та неминучу швидку смерть у звязку з цим, спростовуються запереченнями відповідачки та виданим позивачу в день виписки з лікарні, тобто 27 лютого 2007 року, епікризом до історії хвороби № 827, в якому зазначено діагноз друкованими літерами, з яким позивач був ознайомлений та який не містить інформації щодо онкологічного захворювання позивача (а.с. 97). До теперішнього часу позивач є зареєстрованим у спірній квартирі, тобто його право користування нею не припинялось (а.с. 4 зворотній бік).

Посилання позивача на чисельні конфлікти з відповідачкою, які мали місце після укладення спірного договору дарування, не мають значення для правової оцінки спірних правовідносин, а його доводи щодо ненадання відповідачкою матеріальної допомоги, на яку він розраховував під час вчинення цього правочину, не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним.

Суд не застосовує до спірних правовідносин правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові по справі № 6-9цс13 від 19 березня 2014 року, оскільки викладені в ній фактичні обставини не відповідають тим, які встановлені судом по цій справі, адже спірний договір дарування було укладено не зі сторонньою особою, а з близьким родичем, позивач не надав доказів того, що він потребує постійного стороннього догляду, у той час, як відповідачка, також маючі тяжкі хронічні захворювання та будучі інвалідом (про її стан здоровя позивачу відомо), не може надавати такої допомоги, а матеріальне становище сторін є приблизно однаковим. Крім того, зі слів відповідачки, і ці пояснення не спростовані, метою укладення спірного договору дарування було спільне бажання сторін виключити спірну квартиру зі спадкового майна на випадок смерті позивача, оскільки він перебуває у зареєстрованому шлюбі з жінкою, з якою фактично не проживає, тоді як вона може заявити свої спадкові права на це майно, чим позбавить житла відповідачку.

Виходячи з вищенаведеного суд дійшов висновку, що позивач на час укладання договору дарування не помилявся щодо вчинення ним спірного правочину 12 березня 2007 року та не перебував під впливом обману з боку відповідачки, що є підставою для відмови у позові.

Оскільки згідно з пунктом 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи, відповідно до частини 4 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір компенсується за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Печенізький районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь в справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: