Номер провадження: 22-ц/785/8723/15
Головуючий у першій інстанції Пепеляшков О. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Фальчука В.П., Кравця Ю.І.

при секретарі: Желєзнові В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 08 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон та надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди відповідача до досягнення дитиною повноліття, надання дозволу матері дитини або її офіційному представникові без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною повноліття, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, мотивуючи це тим, що дитина хворіє, потребує періодичного перебування дитини на курортах, але відповідач відмовляється надати дозвіл дитині на виготовлення проїзних документів та на виїзд за кордон

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 08 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Надано дозвіл ОСОБА_3 без згоди батька ОСОБА_2 на виготовлення проїзного документа та інших документів для тимчасового виїзду неповнолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України - строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили. Надано ОСОБА_3 дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) або супроводу батька ОСОБА_2 за межі України до Арабської Республіки Єгипет, Королівства Таїланд, Турецької Республіки - строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 08вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що:

- сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 12.05.2011 року (а. с. 6);

- сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8);

- дитина проживає з матір'ю, яка опікуються дитиною, утримує її та доглядає, що підтверджується поясненням сторін та не заперечувалось відповідачем.

Задовольняючи позов частково, надаючи дозвіл ОСОБА_3 без згоди батька неповнолітньої ОСОБА_4 ОСОБА_2 на виготовлення проїзного документа та інших документів для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини за межі України - строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили, надаючи ОСОБА_3 дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) або супроводу батька ОСОБА_2 за межі України до Арабської Республіки Єгипет, Королівства Таїланд, Турецької Республіки - строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили, суд першої інстанції, врахувавши стан здоров`я дитини, виходив з того, що відмова відповідача є безпідставною, створюючи дитині складнощі у виїзді за кордон з метою оздоровлення, відпочинку, духовного й культурного розвитку дитини. Оскільки при розгляді даної справи не встановлено будь-яких обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, то є доцільним часткове задоволення позовних вимог.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції судова колегія не може.

Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови КМУ від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення у конкретній країні.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тому районному суду слід було уточнити зміст позовних вимог, оскільки надання судом багаторазового дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу другого із батьків без зазначення строку та часу перебування у конкретній країні, законодавством України не передбачено.

Втім районний суд вирішив справу без уточнення змісту позовних вимог в порядку передбаченому ст. ст. 27, 31, 119 ЦПК України, вийшовши таким чином за їх межі та самостійно визначивши не заявлені у позові країни тимчасового перебування дитини без деталізації тривалості перебування дитини у кожній з визначених судом країн, точного місця знаходження та часу виїзду та в`їзду в Україну та на власний розсуд визначивши строк (один рік з дня набарання законної сили рішенням суду), протягом якого позивач може без згоди та супроповоду батька вивозити дитину за кордон, що фактично є дозволом на здійснення багаторазових виїздів у вказані в рішенні суду країни протягом одного року з часу набрання законної сили рішенням суду.

При таких обставинах відсутні підстави вважати, що відповідач необґрунтовано відмовляє позивачу у наданні дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за межі України.

Районний суд на вказане уваги не звернув і в порушення вимог Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" без уточнення позову, вийшов за межі заявлених вимог та ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог про надання дозволу матері неповнолітній дитині на виготовлення проїзного документа та інших документів для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини за межі України - строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили та про надання дозволу матері дитини на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу (згоди) або супроводу батька за межі України до Арабської Республіки Єгипет, Королівства Таїланд, Турецької Республіки - строком на один рік з дня набрання рішенням законної сили без вказівки часового проміжку перебування кожній із зазначених держав. При цьому проміжок часу та найменування країн суд зазначив у рішенні без врахування того, що таких вимог позивачем не заявлялося та не звернувши увагу, що первісно заявлені вимоги позивачем в подальшому у передбаченому законом порядку не уточнювалися.

Водноча суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права уточнювати позовні вимоги, що не заявлялися (не уточнювалися) судом першої інстанції.

За таких обставин рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2015 року не може залишатися в законній силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2015 року - скасувати повністю та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон та надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди відповідача до досягнення дитиною повноліття, надання дозволу матері дитини або її офіційному представникові без згоди відповідача оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною повноліття - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: В.П. Фальчук

Ю.І. Кравець