АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А. Д., Чупікової В. В.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна.

Зазначала, що з лютого 1993 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у них народився син ОСОБА_4, 1993 року народження.

У 2012 році шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі ними набуто майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, автомобіль - Volkswagen Transporter, номерний знак НОМЕР_1, причіп Сантей 1300-01, номерний знак НОМЕР_2, інше рухоме майно, а також кошти в сумі 12000 євро.

Посилаючись на наявність спору з приводу порядку та обсягу поділу майна, просила виділити їй 1/2 майна, яке в грошовому еквіваленті становить 235656 гривень, а саме, виділити їй та визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами; рухоме майно, а саме, газову плитку, холодильник «Zanussi», пральну машину автомат «LG», газовий котел «Ferolli», глибинний насос, телевізор «Мівар», кухонний гарнітур, алюмінієві водяні батареї в кількості 7 штук, ванну на загальну суму 240114 гривень, а також гривневий еквівалент 1/2 частини 6000 євро, якими відповідач одноосібно розпорядився після припинення подружніх відносин.

У власність відповідача ОСОБА_3 в рахунок поділку майна просила виділити автомобіль Volkswagen Transporter, номерний знак НОМЕР_1, причіп Сантей 1300-01, номерний знак НОМЕР_2, інструмент різний вартістю 400 гривень, гривневий еквівалент коштів у розмірі 6000 євро, на загальну суму 253748 гривень.

Просила також стягнути із ОСОБА_3 на її користь 9692 гривні 50 коп. в рахунок рівності часток у майні.

У грудні 2014 року відповідач ОСОБА_3 пред'явив зустрічний позов про поділ майна.

Просив у рахунок поділу майна набутого під час шлюбу з позивачкою присудити йому грошову компенсацію за половину майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя в сумі 16700 гривень, що складає 1/2 від вартості рухомого майна, загальною вартістю 33580 гривень, а саме, газової плити, трьох телевізорів, мікрохвильової печі, трьох шліфувальних машинок, холодильника, морозильної камери, двох електродрилів, зварювального апарату, мотоцикла «ІЖ Юпитер 5к», номерний знак НОМЕР_3, мопеду «Карель», двох пральних машинок, рулону плівки на 200 метрів, газового котла «Феролі», глибинного насосу з автоматикою, двох двигунів від автомобіля «Спринтер», інструменту різного, вартістю 400 гривень, коробки передач з карданом, кухонного гарнітура, стінки меблевої, алюмінієвих водяних батарей для обігріву житлових приміщень в кількості 8 штук, стальної ванни.

Просив також виділити йому незазначені в інвентарній справі об'єкти у будинковолодінні АДРЕСА_1, а саме, сарай, підвал, замощення, вигрібну яму.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково.

У рахунок поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 та визнано за нею право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1, загальною вартістю 126 964 гривні, а також рухоме майно, газову плитку вартістю - 300 гривень, холодильник «Zanussi» вартістю - 800 гривень, пральну машину автомат «LG» вартістю - 1400 гривень, газовий котел «Ferolli» вартістю - 3500 гривень, глибинний насос вартістю - 1800 гривень, телевізор кольоровий «Мівар» вартістю - 350 гривень, кухонний гарнітур вартістю - 1300 гривень, алюмінієві водяні батареї в кількості 7 штук вартістю 3500 гривень, ванну вартістю 1200 гривень, - всього майна на загальну суму 141 114 гривень.

В рахунок поділу спільного майна подружжя у власність ОСОБА_3 виділено автомобіль Volkswagen Transporter, номерний знак НОМЕР_1 вартістю 131 960 гривень; причіп «Сантей 130-01» номерний знак НОМЕР_2 вартістю 14 388 гривень, мотоцикл «ІЖ Юпитер 5к», номерний знак НОМЕР_3 вартістю 8000 гривень, інструмент різний вартістю 400 гривень, - всього майна на загальну суму 154748 гривень.

В рахунок рівності часток сторін у майні стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3408 гривень 50 копійок.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в рахунок поділу майна передати їй у власність усе нерухоме та рухоме майно, крім мотоцикла «ІЖ Юпитер 5к», а мотоцикл та 12000 євро в рахунок поділу майна передати відповідачу.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_1 про поділ коштів у розмірі 12000 євро не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у частині та ухвалення нового рішення, яким позов у зазначеній частині слід задовольнити частково.

У справі встановлено, що з лютого 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 05 листопада 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

За час шлюбу сторони спільно набули у спільну власність житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, а також рухоме майно, а саме, автомобіль Volkswagen Transporter, номерний знак НОМЕР_1, причіп «Сантей 1300-01», номерний знак НОМЕР_2, мотоцикл «ИЖ Юпитер 5к» номерний знак 3220ЧБВ, газову плитку, холодильник «Zanussi», пральну машину автомат «LG», газовий котел «Ferolli», глибинний насос, телевізор кольоровий «Мівар», кухонний гарнітур, алюмінієві водяні батареї в кількості 7 штук, ванну, інструмент різний, що визнається сторонами.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Статтею 70 СК передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Рішення суду першої інстанції в частині поділу нерухомого та рухомого майна ухвалено відповідно до вказаних норм матеріального права, є по суті правильним.

У зв'язку з цим доводи апелянта про порушення норм матеріального права у частині поділу майна в натурі є безпідставними.

Апелянт посилається на те, що суд відступив від принципу поділу майна у натурі та стягнув з відповідача 3408 гривень 50 коп. в рахунок рівностей часток, замість присудження їй майна в натурі.

Проте з огляду на склад спірного майна та його вартість суд, з урахуванням вимог сторін, наявності та призначення майна, не мав можливості поділити майно в натурі відповідно до ідеальних часток.

Стягнення грошової компенсації, розмір якої порівняно з обсягом та вартістю всього майна є незначним, відповідає нормі ст. 71 СК України та не порушує права позивачки, яка у позові погоджувалася на стягнення на її користь грошової компенсації у більшому розмірі.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вимоги апелянта про ухвалення нового рішення, згідно з яким позивачці слід в рахунок поділу майна слід виділити все нерухоме та практично все рухоме майно виходять за межі позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції та не ґрунтуються на нормі ст. 71 СК України.

Водночас заслуговують на увагу доводи апелянта про помилкове вирішення вимог позивачки в частині поділу коштів у розмірі 12000 євро.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділити спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Заявляючи вимоги в частині поділу коштів у розмірі 12000 євро, позивачка зазначала, що вказані кошти були спільною сумісною власністю подружжя, були наявними на час припинення сторонами у 2012 році подружніх відносин, проте відповідач використав указані кошти на свій розсуд.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд першої інстанції не взяв до уваги доказів, на які посилалася позивачка, показання свідків та письмові докази, вважаючи їх неналежними та недопустимими.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 60 СК України належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

На підтвердження наявності у сторін як подружжя спільних коштів у розмірі 12000 євро на час припинення подружніх відносин позивачка посилалася на показання свідків та письмові докази - постанову про закриття кримінальної справи, письмові пояснення відповідача, які він давав слідчому.

Зазначені докази є відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними на допустимими.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Указаного суд першої інстанції не уваги не взяв та безпідставно відхилив дані докази.

Про наявність у сторін на час припинення подружніх відносин коштів у розмірі 12000 євро, якими на власний розсуд розпорядився відповідач, ствердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_4

Це ж стверджується письмовими доказами: постановою про закриття кримінального провадження від 31 травня 2013 року (т. 1, а.с. 38-39), змістом письмових пояснень відповідача ОСОБА_3 від 27 травня 2013 року (т. 1, а.с. 43-44).

Таким чином, у справі доведено, що на час припинення подружніх відносин у сторін на праві спільної сумісної власності знаходилися кошти у розмірі 12000 євро, які відповідач використав на свій розсуд не в інтересах сім'ї.

Тому, на часткове задоволення позовних вимог у цій частині, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 139434 гривень - грошової компенсації у гривневому еквіваленті за її частку у спільному майні, яке відповідач використав на власний розсуд (з розрахунку: 6000 євро х 23,239005 гривень (курс валют на час ухвалення рішення).

Доводи відповідача про те, що 12000 євро він використав на погашення боргів подружжя перед іншими особами є недоведеними належними та допустимими доказами.

Так, на підтвердження факту укладення з третіми особами договору позики відповідач не посилався на наявність письмових договорів, розписок чи інших документів, передбачених ст. 1047 ЦК України.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 1, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 28 квітня 2015 року в частині відмови у поділі коштів у розмірі 12000 євро скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ коштів задовольнити частково.

У рахунок поділу майна стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 139434 (сто тридцять дев'ять тисяч чотириста тридцять чотири) гривні грошової компенсації.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: А. Д. Галичанський

В. В. Чупікова