Справа № 750/6293/14
Провадження №
22-ц/795/1111/2015 Головуючий у I інстанції: Литвиненко І. В.
Категорія: цивільна Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

05 червня 2015 року

м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Кузюри Л.В., Вінгаль В.М.,

при секретарі Шкарупі Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1, прокурора Кравченко А.А., представників відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області та апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Чернігівській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області, Управління Державної казначейської служби України в місті Чернігові Чернігівської області, Державної казначейської служби України про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_6 20 000 грн. коштів, сплачених за договором купівлі-продажу від 28 січня 2000 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Державна казначейська служба України звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповноту дослідження та оцінення обставин справи, надані сторонами докази, а також невірне визначення юридичної природи спірних правовідносин та законодавства, що їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем по справі, оскільки не була стороною договору купівлі-продажу державного майна обєкту незавершеного будівництва плавального басейну від 28.01.2000 року. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано вимог чинного законодавства про те, що згідно загального принципу бюджетного законодавства кошти підлягають поверненню з того рахунку на який вони були зараховані. Апелянт посилається на те, що на час виникнення спірних правовідносин діяв ЗУ „Про Державну програму приватизації на 2000-2002 роки, згідно якого повернення покупцям коштів, сплачених за обєкт приватизації, провадиться на підставі рішення суду з коштів позабюджетного Державного фонду приватизації або фонду приватизації АРК, отриманих від повторного продажу цих обєктів у порядку, встановленого Фондом.

Апелянт вважає, що місцевим судом неправомірно задоволено позовні вимоги, оскільки позивачем при зверненні до суду порушені строки позовної давності, передбачені ст. 257 ЦК України.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Чернігівської області просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Незаконність судового рішення апелянт обґрунтовує тим, що згідно п. 133 Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, затвердженої ЗУ „Про Державну програму приватизації від 18.05.2000 року у разі розірвання договору купівлі-продажу обєкту приватизації у звязку з невиконанням його умов повернення покупцям коштів провадиться на підставі рішення суду з позабюджетного Державного фонду приватизації, отриманих від повторного його продажу. Тобто, апелянт зазначає, що вказаним законодавством встановлено не обовязок Фонду держмайна повернути кошти, а лише джерело, з якого вони повинні повертатися. Таким чином, апелянт вважає, що на момент отримання органом приватизації коштів від повторного продажу обєкту, вже повинно існувати окреме судове рішення, яке набрало чинності про повернення попередньому покупцю коштів за розірваним договором.

Апелянт вказує, що оскільки спеціальне законодавство, яке регулювало відносини у сфері приватизації державного майна на час розгляду даного позову втратило чинність, а укладеним між сторонами договором купівлі-продажу не передбачалося повернення коштів, сплачених позивачем за придбаний обєкт незавершеного будівництва, підстави для стягнення з Державного бюджету України 20 000 грн. у суду були відсутні взагалі.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1, прокурора Кравченко А.А., представників відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 28 січня 2000 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області та ОСОБА_6 укладений договір, предметом якого було державне майно обєкт незавершеного будівництва - плавальний басейн, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Східночеська, на земельній ділянці площею 0,136 га.

Відповідно до п. 1.1 Договору ОСОБА_6 зобовязувався прийняти дане майно і сплатити ціну відповідно до умов цього договору. Додатковою угодою від 03.03.2000 року ОСОБА_6 було надано розстрочку платежу строком на 5 років (а.с.14-15). Відповідно до платіжного доручення № 1464 від 25.02.2000 року було сплачено 10000 грн. за Договором, а також актом поточної перевірки виконання умов договору купівлі-продажу державного майна обєкта незавершеного будівництва плавального басейну від 28.01.2000 року № 206 та додаткової угоди про внесення доповнень до договору купівлі-продажу № 618 від 03.03.2000 року встановлено, що загалом за вказаним Договором було сплачено 22680,24 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 червня 2005 року, яке набрало законної сили, договір купівлі-продажу державного майна ОНБ плавального басейну, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Східночеська, від 28.01.2000 року був розірваний та зобовязано ОСОБА_6 повернути до державної власності обєкт приватизації - державне майно ОНБ плавального басейну по вул. Східночеській.

17 квітня 2014 року ОСОБА_6 подав до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області заяву про повернення сплачених ним за обєкт 20000 грн. Листом від 29 квітня 2014 року за № 18-03-01446 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області повідомило ОСОБА_6 про неможливість повернути кошти через відсутність законодавчо закріпленої процедури повернення покупцям коштів, сплачених за обєкт приватизації у разі розірвання договору купівлі-продажу.

Звертаючись до суду 18.06.2014 року ОСОБА_6 просив стягнути на підставі ст. 1212 ЦК України грошові кошти у звязку з розірванням в судовому порядку договору купівлі-продажу обєкта приватизації.

Вказана справа розглядалася судами неодноразово.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення коштів, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з умовами законодавства, що діяло на момент розірвання договору купівлі-продажу, кошти, сплачені при купівлі обєкту приватизації підлягають поверненню покупцю лише у разі повторного продажу цього обєкта, яке відбулося 24 вересня 2013 року, а тому вказані кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. Крім того, місцевий суд зазначив, що сплата коштів за обєкт незавершеного будівництва в порядку приватизації державного майна і наступне утримання цих коштів на відповідних рахунках не є порушенням грошового зобовязання в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення на його користь 2016 грн. 55 коп. інфляційних та 1398 грн. 90 коп. трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості не підлягали задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок суду ґрунтується на законі та відповідає обставинам справи.

Відповідно до п. 3 Порядку повернення у державну власність обєктів приватизації у разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 32, який був чинний на момент розірвання договору купівлі-продажу від 28.01.2000 року, укладеного між сторонами, повернення покупцям коштів, сплачених за обєкт приватизації, у разі розірвання договору купівлі-продажу такого обєкта у звязку з невиконанням його умов або визнання його недійсним у судовому порядку провадиться згідно із законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України Про Державну програму приватизації на 2000-2002 роки (чинного на час виникнення спірних правовідносин) у разі розірвання договорів купівлі-продажу обєктів приватизації у звязку з невиконанням їх умов або визнання їх недійсними в судовому порядку повернення покупцям коштів, сплачених за обєкт приватизації, провадиться на підставі рішення суду з коштів позабюджетного Державного фонду приватизації або фонду приватизації АРК, отриманих від повторного продажу цих обєктів у порядку, встановленому Фондом. Положення даного Закону втратили чинність 18 лютого 2012 року, з набранням чинності Закону України Про Державну програму приватизації на 2012-2014 роки. Тобто, в період чинності Державної програми приватизації на 2000-2002 року був встановлений спеціальний порядок для повернення грошових коштів за розірваним договором купівлі-продажу обєктів приватизації.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 вересня 2013 року обєкт незавершеного будівництва плавальний басейн разом із земельною ділянкою, був придбаний ДП „УкрСіверБуд ЗАТ ДСК на аукціоні за ціною 990609 грн. 88 коп., що підтверджується копією договору купівлі продажу обєкта приватизації шляхом продажу на аукціоні. 24.10.2013 року вказаний обєкт разом із земельною ділянкою було передано регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області ДП „УкрСіверБуд ЗАТ ДСК, кошти сплачені за обєкт в повному обсязі.

18 лютого 2012 року Державна програма приватизації на 2000-2002 року втратила чинність, тобто з 18.02.2012 року відсутні будь-які виключення чи обмеження щодо повернення грошових коштів за розірваними договорами купівлі-продажу, укладеними в процесі приватизації державного майна, а тому доводи апеляційної скарги заступника прокурора Чернігівської області щодо відсутності підстав для стягнення коштів у звязку із втратою чинності спеціального законодавства, яке регулювало відносини у сфері приватизації державного майна є необґрунтованими.

Отримані кошти від повторного продажу обєкта приватизації, згідно заяви ОСОБА_6 від 17 квітня 2014 року поданої до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області, останньому не були повернуті.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що вимоги ОСОБА_6 про повернення йому 20 000 грн., сплачених за договором купівлі-продажу від 28.01.2000 року підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо порушення строків позовної давності, передбачених ст. 257 ЦК України апеляційний суд не бере до уваги, оскільки право на отримання коштів у ОСОБА_6 виникло лише після повторного продажу спірного майна.

Як встановлено судом, кошти внаслідок повторного продажу обєкта незавершеного будівництва плавального басейну було зараховано до Державного бюджету України. Відповідно до ст. 21 Закону України „Про особливості приватизації обєктів незавершеного будівництва кошти від продажу обєктів незавершеного будівництва, що перебувають у державній власності, та земельних ділянок, на яких розташовані такі обєкти, спрямовують до Державного бюджету України в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Бюджетного кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Згідно з п. 1 Положення Про Державну казначейську службу України Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, а тому доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України стосовно того, що остання не є належним відповідачем по справі спростовуються вищевказаними нормами закону.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення на користь ОСОБА_6Л 20000 грн., сплачених за договором купівлі-продажу від 28.01.2000 року саме з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

За таких обставин, зазначені доводи апеляційних скарг щодо скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову, не можливо визнати такими, що не враховані судом першої інстанції і вони не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області та апеляційну скаргу Державної казначейської служби України відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Судді: