Ухвала іменем україни
18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7, до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про примусове вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні будинком; за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про втрату права на користування житлом, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7, звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що 30 квітня 2010 року зареєструвала шлюб з

ОСОБА_10, у шлюбі народилася донька - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була зареєстрована у будинку по АДРЕСА_1. 27 липня 2010 року власник спірного будинку ОСОБА_8 надав дозвіл на реєстрацію ОСОБА_6 у будинку за вказаною адресою.

Також позивачка зазначала, що влітку 2014 року у подружжя виникли напружені сімейні стосунки та вони вирішили пожити окремо. В той же час ОСОБА_6 була подана до суду заява про розірвання шлюбу.

З вересня 2014 року позивачка разом із дочкою проживала у своєї сестри. Через два місяці позивач вирішила повернутися на проживання за місцем реєстрації, тобто до будинку чоловіка. Проте ОСОБА_9 почала її ображати та із застосуванням сили виганяти з будинку, мотивуючи свої дії рішенням суду про розірвання шлюбу з її сином.

На підставі наведеного вище ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7, просила суд примусово вселити її та її малолітню доньку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у будинок по АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкод у користуванні будинком.

У травні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначав, що є власником житлового будинку по

АДРЕСА_1. Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 30 квітня 2010 року між ОСОБА_10, який є його сином, та ОСОБА_6 було укладено шлюб. 27 липня 2010 року було зареєстровано місце проживання ОСОБА_6 в житловому будинку по АДРЕСА_1.

Також вказував, що з 03 грудня 2013 року ОСОБА_6 в спірному житловому будинку не проживає.

На підставі наведеного вище ОСОБА_8 просив суд визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право на користування належним позивачу будинком, у зв'язку з відсутністю члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала апеляційного суду вказаній нормі процесуального права не відповідає.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право на користування житлом, в апеляційному порядку не оскаржувалось та не переглядалось, а тому в суду касаційної інстанції відсутні підстави для його перегляду в цій частині.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7, про вселення та усунення перешкод в користуванні спірним будинком, виходив із того, що позивач відповідно до положень ч. 2 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР не є членом сім'ї власника будинку, а тому без його згоди не має права проживати у ньому.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7 про вселення та усунення перешкод в користуванні спірним будинком.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Судом встановлено, що 30 квітня 2010 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 (а. с. 5).

27 липня 2010 року за згодою ОСОБА_8 - свекра позивача, який є власником будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_6 було зареєстровано за вказаною адресою (а.с.7 - 8).

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_10 у сторін народилася донька ОСОБА_7, яка також за згодою власника будинку була зареєстрована за вищевказаною адресою.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2014 року шлюб, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_6, було розірвано.

Як встановлено судом, відповідно до висновку Луцького МВ УМВС у Волинській області від 18 липня 2014 року № 3/9024 ОСОБА_6 з грудня 2013 року не проживає в будинку АДРЕСА_1 (а. с. 59).

З висновку Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 05 листопада 2014 року вбачається, що 01 листопада 2014 року ОСОБА_6 зайшла в будинок АДРЕСА_1, та повідомила, що має намір там проживати, при цьому між позивачем та відповідачем ОСОБА_9 виникла словесна суперечка, після чого позивач залишила будинок.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.Таку ж норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Зі слів сторін ОСОБА_6 вселилась у в будинок АДРЕСА_1, як невістка. Суду слід було детально з'ясувати чи вела вона спільне господарство з власником будинку і чи зберігається за нею право користування вказаним будинком як колишнього члена сім'ї власника.

Позивач ОСОБА_6 з малолітньою дочкою ОСОБА_7 зареєстровані у спірному будинку як члени сім'ї власника, після розірвання шлюбу ОСОБА_10 та позивачки, їх спільна донька залишився членом сім'ї власника будинку, так як родинні зв'язки ОСОБА_8 з онукою не припинилися.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_7 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні будинком, не звернув уваги на те, що висновки суду в цій частині є суперечливими, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право на користування житлом. Крім того, апеляційний суд не врахував того, що відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 4 ст. 29 ЦК України дитина має право користування житловим приміщенням нарівні з батьками. Оскільки дитина проживає із своєю матір'ю, суд цій обставині відповідної оцінки не дав.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову ОСОБА_6 у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин, не дав належної правової оцінки підставам, на яких позивачка разом з малолітньою донькою була зареєстрована та вселилася у спірний будинок, а також не перевірив доводів позивачки про те, що їй з малолітньою донькою чинилися перешкоди у доступі та проживанні у спірному будинку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська