Справа № 462/6104/13 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/783/64/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Шеремети Н.О.,

секретаря Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2014 року у справі за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, третя особа Львівська міська рада, про демонтаж самочинної прибудови, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Залізнична РА ЛМР звернулася в суд з позовом, в якому просить зобов'язати ОСОБА_2 демонтувати самочинну прибудову здійснену над нежитловим приміщенням ТзОВ «Добробуд». Позовні вимоги мотивує тим, що Залізничною районною адміністрацією було видано розпорядження № 277 від 07.05.2013 року «Про самочинне будівництво, здійснене гр. ОСОБА_3, гр. ОСОБА_2.», яким відповідачку, що є власницею квартири НОМЕР_2 на АДРЕСА_3, у м. Львові, в термін до 15.07.2013 року зобов'язано демонтувати самочинні прибудови, здійснені над нежитловими приміщеннями ТзОВ «БК Добробуд». Також Львівським комунальним підприємством (далі ЛКП) «Сяйво» ОСОБА_2 було попереджено про добровільний демонтаж самочинного будівництва, проте відповідачка в зазначений термін вимоги вказаного розпорядження не виконала.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено.

Зобовязано ОСОБА_2, власницю квартири АДРЕСА_1, демонтувати самочинну прибудову, здійснену над нежитловим приміщенням ТзОВ «БК Добробуд».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Залізничної районної адміністрації Львіської міської ради судові витрати в розмірі 114, 70 грн.

20 лютого 2014 року ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2014 року залишено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова по цивільній справі за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, третя особа Львівська міська рада про демонтаж самочинної прибудови без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржила ОСОБА_2, зазначає, що таке ухвалене за її відсутності та відсутності її представника, що перешкодило їй у повній мірі реалізувати свої процесуальні права. Вона та її представник не отримували судових повісток в судові засідання, в тому числі і на те, що відбулось 30 січня 2014 року. Про таке їй та її представнику нічого не було відомо, а тому проводячи заочний розгляд справи, суд однобічно дослідив докази у справі, заслухав лише одну сторону в процесі позивача та не надав можливості їй подати свої доводи та міркування з приводу заявленого позову. Стверджує, що судом не взято до уваги рішення Залізничного районного суду м. Львова про визнання за нею права власності на прибудову до квартири АДРЕСА_1. Крім цього, в оскаржуваному рішенні не наведено жодних доводів щодо порушень прав інших осіб або суспільних інтересів у звязку із прибудовою до квартири АДРЕСА_1, а також немає жодного висновку щодо можливої перебудови. Просить скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2014 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Сторони та третя особа в судове засідання не з?явились, і судова колегія вважає за необхідне у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України проводити розгляд справи у їх відсутності, т.я. вони належним чином повідомлені про місце, день і час судового засідання (а.с. 140, 142), та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

За правилами ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Тобто вказана норма передбачає три окремі підстави для визнання будівництва самочинним та відповідні правові наслідки для особи, яка його здійснила.

Зокрема, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов?язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов?язана відшкодувати витрати, пов?язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих обєктів нерухомості (ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об?єкта нерухомості здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій» (ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Будівництво без належного дозволу має місце як при відсутності дозволу на будівництво, так і при відсутності дозволу на виконання будівельних робіт.

Суд першої інстанції ухвалюючи зазначене рішення виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, до яких належать органи державної податкової служби та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Частинами 1, 2 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони були збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм та правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ст.152 ЖК України, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про знесення самочинно збудованого нерухомого майна. В п. 4 Постанови роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. В п. 5 Постанови роз'яснено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

З довідки ЛКП «Сяйво» з місця проживання про склад сім'ї і прописку вбачається, що ОСОБА_2 прописана у квартирі АДРЕСА_1, яка складається з 2-ох кімнат житловою площею 25,2 кв. м. (а.с. 9).

07.05.2013 року Залізничною райадміністрацією винесене розпорядження № 277 «Про самочинне будівництво, здійснене гр. ОСОБА_3, гр. ОСОБА_2.», яким зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_2 в термін до 15.07.2013 року демонтувати самочинні прибудови, здійснені над нежитловими приміщеннями, які влаштовані ТзОВ «БК Добробуд» відповідно до містобудівних умов, виданих Львівською міською радою, та оформленої декларації про початок будівельних робіт в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області. Контроль за виконанням даного розпорядження покладено на директора ЛКП «Сяйво» (а.с. 7).

Як зазначено у розпорядженні Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 277 від 07.05.2013 року підставою для його прийняття слугували: поданий пакет документів ЛКП «Сяйво», висновок міжвідомчої комісії Залізничної районної адміністрації від 30.04.2013 року, «Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові» затверджене рішенням виконкому ЛМР від 09.09.2011 року № 835, заява гр. ОСОБА_4, мешканки квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Як вбачається з долучених до матеріалів справи попереджень ЛКП «Сяйво» відповідачку повідомлено про необхідність демонтажу самочинної прибудови, здійсненої над нежитловим приміщенням, а з акту ЛКП «Сяйво» від 22.07.2013 року вбачається, що згадане розпорядження нею виконане не було (а.с. 10, 11, 8).

Відповідно до п. 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Залізнична райадміністрація, приймаючи розпорядження про зобов'язання відповідачки демонтувати самочинну прибудову здійснену над нежитловим приміщенням ТзОВ «Добробуд», обґрунтувала свій висновок тим, що зазначена прибудова є самочинною. Такий висновок РДА відповідає чинному законодавству.

Станом на час розгляду справи судом розпорядження відповідачкою не виконано, що стверджується долученими до матеріалів справи ксерокопіями фотокарток вказаної самочинної прибудови.

Згідно п. 3.4 розділу VI ухвали Львівської міської Ради від 08.07.2010 року № 3704 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» до повноважень районної ради у галузі будівництва належить розгляд та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку щодо фактів самочинного будівництва.

Відповідно до п. 1.1 Положення «Про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради», затвердженого рішенням виконкому від 06.01.2012 року № 05, Залізнична районна адміністрація Львівської міської Ради є виконавчим органом Львівської міської Ради і діє відповідно до ухвали міської ради; згідно п. 4.3.4 Положення «Про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради» районна адміністрація розглядає та вживає заходи у встановленому виконавчим комітетом Львівської міської ради порядку щодо фактів самочинного будівництва.

Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради є підставними, оскільки у судовому засіданні доведено факт самочинно влаштованої прибудови, здійсненої відповідачкою над нежитловим приміщенням ТзОВ «Добробуд», а тому таку самочинну прибудову слід демонтувати.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд ухвалив правильне по суті рішення, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що вона та її представник не отримували судових повісток в судові засідання районного суду, в тому числі і на те, що відбулось 30 січня 2014 року, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються повідомленнями про вручення їй поштових відправлень та розписками на: 17.09.2013 року, де в судовому засіданні приймав участь її представник; 16.10., 20.11., 23.12.2013 року; 30.01.2014 року (а.с. 27, 30, 31, 38, 42, 45).

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Тобто законність оскаржуваного рішення перевіряється апеляційним судом станом на 30 січня 2014 року.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 вересня 2013 року про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 з прибудовою перебуває на перегляді в суді апеляційної інстанції (а.с. 100). Доказів про результати його перегляду, а відповідно і набрання ним законної сили, відповідачкою та її представником, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України, апеляційному суду не представлено, хоча 23.03.2015 року в судовому засіданні представника відповідачки зобов?язано представити такі до 12 травня 2015 року.

Посилання ОСОБА_2 у скарзі на те, що в оскаржуваному рішенні не наведено жодних доводів щодо порушень прав інших осіб або суспільних інтересів у звязку із прибудовою до квартири АДРЕСА_1, а також немає жодного висновку щодо можливої перебудови, спростовуються матеріалами даної справи, зокрема: витягом з протоколу № 15 засідання міжвідомчої комісії від 30.04.2013 року, § 6, з якого вбачається, що на засіданні слухали заяву гр. ОСОБА_4, мешканки АДРЕСА_2 про самочинне будівництво ОСОБА_2 і ОСОБА_3 прибудов до квартир НОМЕР_1 і НОМЕР_2, які влаштовані над нежитловими приміщеннями ТзОВ «БК Добробут». Комісія вирішила: зобов?язати мешканців квартир НОМЕР_1 і НОМЕР_2 на АДРЕСА_3 (відповідно - ОСОБА_3 і ОСОБА_2) демонтувати самочинні прибудови, здійснені над нежитловими приміщеннями ТзОВ «БК Добробут» (а.с. 14); відповідями начальника Інспекції ДАБК у Львівській області №№ 7/13-6-922 від 14.02.2013 року та 7/13-6-2165 від 16.04.2013 року на скарги ОСОБА_4, з яких вбачається, що жодних погоджувальних та дозвільних документів щодо будівництва прибудови до квартири НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не представила, у зв?язку з чим притягувалась до адміністративної відповідальності та приписом Інспекції її було зобов?язано в 60-ти денний термін знести об?єкт самочинного будівництва (а.с. 21, 22).

Що стосується відсутності у рішенні суду висновку щодо можливої перебудови самочинної прибудови, то під час розгяду справи у суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 такого клопотання (пропозиції) не заявляла, в судові засідання не з?являлась, що свідчить про її відмову від перебудови, а суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, виходив з позовних вимог, наявних у справі письмових доказів та вимог чинного законодавства.

Висновок № 17/14с інженерно-технічного дослідження по договору з ОСОБА_5, складений експертом ПП «Юридично-експертна компанія «Юрекс» 24.11.2014 року, який поданий представником відповідачки 23.03.2015 року, не являється доказом в розумінні ч. 2 ст. 303 ЦПК України і до уваги апеляційним судом не приймається, проте може бути підставою для подання заяви в суд першої інстанції у порядку глави 4 розділу V ЦПК України.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Шеремета Н.О.