Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 03 квітня 2008 року вона передала 194 тис. грн у борг ОСОБА_5, про що остання написала розписку та зобов'язалася повернути вказані грошові кошти до 03 квітня 2010 року. Отриману за розпискою грошову суму ОСОБА_5 використала для придбання квартири АДРЕСА_1. За період із червня 2010 року до січня 2013 року ОСОБА_5 повернула позику в розмірі 71 тис. грн. Зазначила, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що вищевказана квартира, на придбання якої були використані позичені грошові кошти, є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як подружжя, а також визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини цієї квартири. Таким чином, позивач вважає, що зазначений договір позики створив обов'язки щодо повернення грошових коштів для обох відповідачів. Тому просила стягнути на свою користь з ОСОБА_4 97 тис. грн суми боргу, а з ОСОБА_5 - 26 тис. грн недоплаченої частки боргу.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 26 тис. грн у рахунок повернення коштів за договором позики та 51 грн 50 коп. судового збору.

У іншій частині позову відмовлено.

Провадження у справі у частині позову до ОСОБА_4 закрито з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь держави судовий збір, недоплачений ОСОБА_3 при зверненні до суду з позовом, у сумі 777 грн 87 коп. та 208 грн 53 коп. відповідно.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У решті рішення не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права в повному обсязі не відповідає.

Відповідно до змісту рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 січня 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18 березня 2014 року, у поданому до суду позові ОСОБА_3 посилалася на наявність між нею і третьою особою ОСОБА_5 правовідносин із договору позики від 03 квітня 2008 року на суму 194 тис. грн та на наявність у відповідача ОСОБА_4 обов'язку щодо сплати Ѕ частини боргу в сумі 97 тис. грн за цим договором, як за зобов'язанням, що виникло в інтересах сім'ї.

У вказаному позові ОСОБА_3 заявлялася аналогічна до теперішньої позовна вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 97 тис. грн за договором позики, як за зобов'язанням, що виникло в інтересах колишньої сім'ї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (той самий предмет позову), яку вона обґрунтовувала аналогічними доводами (ті самі підстави позову), в задоволенні цього позову відмовлено.

За таких обставин правильним є висновок апеляційного суду про необхідність у силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України закриття провадження у справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 97 тис. грн суми боргу.

Доводи касаційної скарги про порушення судами ст. ст. 202, 207, 638, 654 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 65 СК України є безпідставними, ураховуючи, що справа по суті заявлених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 не розглядалася.

Однак установлений апеляційним судом порядок розподілу судового збору не є обґрунтованим, виходячи з наступного.

Розміри ставок судового збору наведено у ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон), згідно з п. 1 ч. 2 якої за подання до суду позовної заяви майнового характеру підлягає сплаті судовий збір у розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 6 названого Закону у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Частиною 7 наведеної статті установлено, що розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з матеріалами справи ціна вказаного позову складає 123 тис. грн (97 тис. грн + 26 тис. грн).

Таким чином, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_3 мала б сплатити 1 230 грн, що становить 1 % ціни позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, апеляційний суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджено сплату позивачем судового збору за подання позову у сумі 243 грн 60 коп.

Дійсно, на а. с. 1 міститься банківський чек № 1955 від 22 серпня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_3 сплатила судовий збір у сумі 243 грн 60 коп.

Проте поза увагою й відповідною правовою оцінкою апеляційного суду, на що звертає увагу ОСОБА_3 у касаційній скарзі, залишилися інші два банківських чеки про сплату ОСОБА_3 судового збору, а саме: від 16 жовтня 2014 року № 1828 на суму 245 грн (а. с. 24); від 18 листопада 2014 року № 0459 на суму 245 грн (а. с. 42).

Оскільки апеляційний суд порушив норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду в частині вирішення питання щодо розподілу судового збору - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

У решті рішення є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2015 року в частині вирішення питання щодо розподілу судового збору скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 лютого 2015 року про закриття провадження у справі в частині позову до ОСОБА_4 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак