Апеляційний суд Житомирської області
Справа №280/2134/14-ц Головуючий у 1-й інст. Янчук В.В.
Категорія 22 Доповідач Зарицька Г. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Жигановської О.С., Коломієць О.С.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2015 року

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та просив визнати недійсним договір дарування жилого будинку та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1, від 14 вересня 2005 року. В обґрунтування вимог зазначав, що будучи людиною похилого віку, інвалідом 1 групи, потребуючи сторонньої допомоги, домовився зі своїм сином ОСОБА_2 про те, що він буде доглядати за ним та за його дружиною протягом усього їхнього життя, за що після смерті отримає житловий будинок та земельну ділянку. Будучи необізнаним у правових тонкощах та правовій природі договорів, він оформив на відповідача договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, хоча був впевнений, що такий договір укладається на виконання домовленостей між ними і є договором довічного утримання. Відповідач спочатку належним чином доглядав за ними. Проте, протягом останніх років припинив догляд за ним та дружиною, почав ображати, заборонив ходити до них іншим людям, не дозволяв ні з ким спілкуватися. Враховуючи наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт зазначає, що суд не дав належної оцінки його поясненням та поясненням свідків щодо неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин укладеного правочину. Поза увагою суду залишився факт відсутності волевиявлення позивача на безоплатну передачу у власність відповідача житлового будинку. Крім того, суд не звернув увагу на те, що обдарований ОСОБА_2 не вчинив будь-яких дій на підтвердження своєї згоди на отримання дарунка.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав їх необґрунтованими.

Позивач та відповідач в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в цих межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як видно з матеріалів справи, 14.09.2005 року між сторонами було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність безоплатно, а ОСОБА_2 прийняв у дарунок житловий будинок АДРЕСА_1, з відповідними гоподарськими та побутовими спорудами, та земельну ділянку загальною площею 0,2766 га за тією ж адресою. Договір дарування вчинений за письмовою згодою дружини позивача та посвідчений приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Владикою І.В. (а.с. 55, 97).

Договір дарування вказаного нерухомого майна вчинений за письмовою згодою дружини позивача (а.с.97).

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В судовому засіданні, при розгляді справи судом першої інстанції, позивач пояснив, що на момент укладення договору він не потребував сторонньої допомоги, будинок подарував сину „просто так". Договір дарування було узгоджено з дружиною. Його син ОСОБА_2 робив ремонт будинку, зокрема, поставив пластикові вікна, добудував кімнату. Син користується огородом, давав йому овочі з огороду, допомагав по господарству - рубав дрова. Заяв до міліції відносно сина не подавав, син не ображав його, не забороняв спілкуватися з іншими людьми. Останніх три роки він став себе гірше почувати, потребує сторонньої допомоги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з вимог ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України та дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про те, що на момент укладення договору дарування він помилявся щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

Пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, на що посилається апелянт, не містять інформації щодо обставин укладення оспорюваного договору, а тому не є належними та допустимими доказами щодо вчинення позивачем правочину під впливом помилки. Присутніми при укладенні правочину вони не були. Зі слів ОСОБА_1 їм відомо, що позивач має намір розірвати договір дарування та скласти заповіт.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично передача житлового будинку та земельних ділянок за договором дарування не відбулася, є безпідставними.

Так, з пояснень самого ж позивача видно, що після укладення оспорюваного договору відповідач провів ремонт будинку, здійснив прибудову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача не заперечувала той факт, що відповідач у встановленому законом порядку зареєстрував право власності на нерухоме майно, здійснив прибудову та частиною будинку розпорядився, продавши своєму племіннику.

Відсутність реєстрації місця проживання відповідача за спірною адресою, на що посилалась представник апелянта, не свідчить про те, що нерухоме майно не було ним прийнято в дар.

До того ж, навіть у разі доведеності тієї обставини, що відповідач не прийняв у дав нерухоме майно, це свідчило б лише про те, що договір дарування є неукладеним, але аж ніяк про те, що договір укладений під впливом помилки.

Проживання позивача в житловому будинку після укладення договору дарування, само по собі не свідчить про те, що він помилявся щодо правових наслідків вчиненого правочину, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині також є безпідставними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови №9 від 6 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ при визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

А тому, доводи апелянта щодо юридичної і правової необізнаності відносно різниці між договором дарування та договором довічного утримання є безпідставними.

Суд повно з'ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, дав належну оцінку доказам, доводам запереченням сторін і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: