АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софарма Україна» про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди, -

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Софарма Україна" (далі - ТОВ "Софарма Україна") про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що вона на підставі трудового договору №77 з 08.07.2013 року працює медичним представником ТОВ "Софарма Україна". Наказом директора ТОВ "Софарма Україна" від 03.04.2015 року №26 ОСОБА_1 було оголошено догану за порушення трудової дисципліни на підставі доповідної записки регіонального менеджера Гринько Н.І., акту від 02.04.2015 року та пояснень ОСОБА_1 Як стверджує позивач, накладене на неї дисциплінарне стягнення є необгрунтованим та незаконним, оскільки порушення трудової дисципліни вона не допускала, свої службові обов'язки виконувала сумлінно, тому просила суд визнати незаконним наказ директора ТОВ "Софарма Україна" від 03.04.2015 року №26 про оголошення їй догани за порушення трудової дисципліни, стягнути з відповідача на її користь 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 8000,00 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Софарма Україна» про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Унікальний номер справи: 756/5087/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13861/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Великохацька В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що принцип презумпції невинуватості в трудовому праві випливає із змісту статті 138 КЗпП, яка передбачає обов'язок роботодавця, а не працівника доводити наявність умов, серед них і вини працівника, для притягнення такого працівника до відповідальності. Тобто не можна працівника притягнути до дисциплінарної відповідальності, доки не доведена роботодавцем його вина, і працівник не зобов'язаний сам доводити свою невинуватість.

Зазначає, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки обставинам, які також були встановлені та належним чином доведені стороною позивача в судовому засіданні, а саме, що 01 квітня 2015 року, ще перебуваючи на лікарняному, тобто заздалегідь, апелянт двічі офіційно зверталася до свого безпосереднього керівника Гринько Н.І. з проханням визначити нові завдання та визначити нову територію обслуговування, однак відповідь не отримала.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому факту, що в наказі про догану відсутнє обов'язкове посилання на відповідний документ, який порушила апелянт, як працівник. Такими документами можуть бути: правила внутрішнього розпорядку підприємства, трудовий договір (контракт), колективний договір, посадова інструкція, інструкція з охорони праці тощо, а в даному разі такого посилання в оскаржуваному наказі немає.

Посилається, що з 17 червня 2013 року розлучена, самостійно виховує дитину ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів на яку її батько не сплачує, у зв'язку з чим витрати на утримання дитини дитини, а також на проживання та оренду квартири в повному обсязі несе виключно апелянт, тому накладання оскаржуваного дисциплінарного стягнення, яке є вірогідною передумовою для її звільнення в цілях скорочення штату підприємства, спричиняє їй нестерпні моральні хвилювання та біль.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.07.2013 року між ТОВ "Софарма Україна" та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір №77, згідно якого остання була прийнята на роботу на посаду медичного представника та відповідно до п. 1.1. цього договору зобов'язалася на умовах, визначених договором, виконувати обов'язки медичного представника згідно посадової інструкції (додаток №1 до договору) (а.с.9-10).

Також встановлено, що відповідно наказу директора ТОВ "Софарма Україна" №11/1 "Про встановлення співробітникам м. Донецьк та м. Луганськ іншої території для виконання посадових обов'язків" від 20.06.2014 року у зв'язку з проведенням антитерорнстичної операції в Донецькій і Луганській області ОСОБА_1 було переведено на роботу в тій же посаді з територією виконання посадових обов'язків у м. Київ.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно п.п.3.1.1., 3.1.2., 3.1.6. трудового договору позивач зобов'язана виконувати свої функції та обов'язки, визначені договором, посадовою інструкцією, затвердженою роботодавцем, ефективно, добросовісно та якісно, застосовуючи всі свої здібності та знання; виконувати та дотримуватися вимог пожежної безпеки, охорони праці та виробничої санітарії, внутрішніх правил та положень ТОВ "Софарма Україна", в тому числі правил внутрішнього трудового розпорядку, рішень та наказів органів управління ТОВ "Софарма Україна" (далі - "Внутрішні правила"); виконувати інші обов'язки, встановлені цим договором та чинним законодавством.

Враховано також судом першої інстанції, що відповідно до п.3.2. трудового договору ОСОБА_1 підзвітна та підпорядковується безпосередньо регіональному менеджеру. За його вимогою працівник доповідає про хід виконання покладених на нього завдань та обов'язків, а також надає всю необхідну інформацію відносно своєї діяльності.

Встановлено, та вбачається з матеріалів справи, 08.07.2013 року позивач ознайомлена з посадовою інструкцією медичного представника (а.с.30-32).

Відповідно до посадової інструкції позивач підзвітна безпосередньо регіональному менеджеру, керівнику зовнішньої служби та директору та зобов'язана виконувати вказівки безпосереднього керівника, керівника зовнішньої служби та директора підприємства.

Наказом директора ТОВ "Софарма Україна" від 03.04.2015 року №26 ОСОБА_1 було оголошено догану за порушення трудової дисципліни на підставі доповідної записки регіонального менеджера Гринько Н.І., акту від 02.04.2015 року та пояснень ОСОБА_1 (а.с.11).

Згідно п.п.1, 2, 3, 11 посадової інструкції до функцій та обов'язків позивача, зокрема, відноситься: виконання плану продажу, затвердженого директором ТОВ "Софарма Україна" на закріпленій території по промоційним препаратам; виконання промоційного плану, затвердженого директором ТОВ "Софарма Україна", досягнення якісних та кількісних цілей на встановленій території у відношенні промоційних препаратів, забезпечення виконання циклового плану роботи у відповідності зі стратегією компанії, планування візитів на кожний робочий день з приділенням особливої уваги цілі візиту; виконання встановленого плану візитів, презентацій та круглих столів для повноцінного інформування лікарів про переваги препаратів компанії, просування препаратів шляхом забезпечення регулярних їх призначень та рекомендацій аптечними працівниками, володіння відмінними знаннями медичних проблем та препаратів, здійснення промоції препаратів у відповідності з Campaign Book, постійного підвищення рівня своїх знань; прояв вищого рівня професіоналізму та ділової етики у повсякденному житті шляхом переконливого особистого прикладу в слідуванні цінностям Софарма.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у період з 17.02.2015 року по 02.04.2015 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному (а.с.37-38).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що 02.04.2015 року регіональним менеджером ТОВ "Софарма Україна" Гринько Н.І. позивачу було надано робоче завдання, однак ОСОБА_1 в категоричній формі відмовилась від його отримання, мотивуючи це тим, що без зустрічі з директором вона нічого отримувати та підписувати не буде. Таким чином, позивач не виконала вимоги безпосереднього керівника, визначеного трудовим договором та посадовою інструкцією - регіонального менеджера ТОВ "Софарма Україна" Гринько Н.І. У зв'язку з відмовою позивача від отримання свого робочого завдання від безпосереднього керівника було складено акт (а.с.43).

Також враховано судом першої інстанції, що позивачем не заперечується той факт, що вона була обізнана станом на 02.04.2015 року щодо відсутності змін в організації праці, зміни території обслуговування. Так, про зміну території обслуговування ОСОБА_1 була повідомлена лише 03.04.2015 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с.12-13).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що 02.04.2015 року ОСОБА_1, відмовившись від отримання робочого завдання, повинна була виконувати трудові обов'язки без врахування будь-яких змін у звичайному режимі відповідно до умов трудового договору та раніше узгоджених посадових обов'язків, в тому числі виконувати план продажів та промоційний план, планувати візити на кожний робочий день, виконувати встановлений план візитів. Однак, позивач в порушення вимог трудового договору та посадової інструкції 02.04.2015 року протягом робочого дня ігнорувала свої обов'язки та функції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до вимог ст.140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

За приписами п.1 ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як догана.

Згідно ч.3 ст.149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ними орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, при обранні ОСОБА_1 такого виду стягнення, як догана, ТОВ "Софарма Україна" було досліджено обставини, передбачені ч.З ст.149 КЗпП України, а також безпідставне невиконання та ігнорування вимог безпосереднього керівника, визначеного договором та посадовою інструкцією - регіонального менеджера ТОВ "Софарма Україна" Гринько Н.І., небажання ОСОБА_1 виконувати свої посадові обов'язки та умови трудового договору, посадової інструкції, внутрішніх правил ТОВ "Софарма Україна", поведінки працівників, тривалість вчинення проступку, а саме - протягом цілого робочого дня 02.04.2012 року.

Також враховано судом першої інстанції, що в ході розгляду справи встановлено, що регіональним менеджером Гринько Н.І. 16.02.2015 року вже порушувалось питання про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани (а.с.34-36). Однак, ОСОБА_1 з 17.02.2015 року пішла на лікарняний та перебувала на лікарняному до 02.04.2015 року. В подальшому після виходу з лікарняного 02.04.2015 року позивачем було допущено порушення трудової дисципліни.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначала, що вона є одинокою матір'ю та не може бути звільнена, внаслідок накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани їй було спричинено моральних страждань, що призвело до порушення звичайного укладу життя, створило напружену ситуацію в родині, у зв'язку з чим відповідачем на її користь має бути відшкодовано моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з вказаних підстав, оскільки відповідно до ч.ч.1,8 ст.15 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану " державна реєстрація розірвання шлюбу проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану у встановлених законом випадках. Про державну реєстрацію розірвання шлюбу в паспортах громадянина України осіб робиться відмітка про розірвання шлюбу із зазначенням прізвища, імені та по батькові особи, з якою розірвано шлюб, та місця і дати державної реєстрації розірвання шлюбу.

Згідно п.24 наказу Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 року "Про затвердження Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.10.2000 року за №719/4940 про державну реєстрацію розірвання шлюбу в паспортах громадян України осіб, шлюб між якими розірвано, робиться відмітка про реєстрацію розірвання шлюбу із зазначенням місця і часу цієї реєстрації, прізвища, власного імені та по батькові особи, з якою розірвано шлюб, прізвища після реєстрації. П.25 цього наказу передбачено, що відмітка про розірвання шлюбу за рішенням суду проставляється в паспортах громадян України осіб, шлюб між якими розірвано, у разі їх звернення до відділу державної реєстрації актів цивільного стану та пред'явлення рішення суду. У паспорті громадянина України зазначаються прізвище, ім'я, по батькові особи, з якою розірвано шлюб, повне найменування суду, яким ухвалено рішення, дата і номер рішення суду, прізвище після розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи, у наданій позивачем копії її паспорта (10 сторінка) всіх необхідних реквізитів, зокрема, прізвища, імені та по батькові особи, з якою розірвано шлюб, а також прізвища після розірвання шлюбу не міститься (а.с.3). Крім того, позивачем не надано рішення суду, на підставі якого було розірвано шлюб.

Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 року одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Ст.157 СК України передбачено, що виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

За приписами ст.ст.164,165 СК України у разі ухилення батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини мати має право звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав. Крім того, главою 15 СК України передбачено обов'язок батька утримувати дитину та його виконання, зокрема, обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття, сплату аліментів, стягнення аліментів у разі ухилення від утримання, призначення тимчасової державної допомоги.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що про виховання та утримання жінкою дитини самостійно може свідчити офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому законодавством порядку документ, яким підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини (наприклад, рішення суду про позбавлення батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини).

Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що вона самостійно виховує та утримує дитину, а тому статус одинокої матері нею не доведено.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що позивачем не спростовано доводів відповідача, що накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани є законним та обґрунтованим, таким що випливає з ступеня тяжкості вчиненого позивачем проступку та заподіяної шкоди, а також не підлягає задоволенню вимога позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначена вимога є похідною та залежить від правомірності накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1, з огляду на що у задоволенні позову слід відмовити.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, повторюють доводи позовної заяви, що вже були повно та всебічно з'ясовані судом першої інстанції .

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: