Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/2705/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

03.06.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Дубас Т.В.,

при секретарі Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання недійним договору та зобовязання здійснити зарахування коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 18 липня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» правонаступником якого є Публічне товариство Комерційний банк «Надра» (надалі Банк) та позичальником, ОСОБА_1, було укладено Кредитній договір № 357/П/2008-840 ID 855945 від 18 липня 2008 року р. (надалі-Договір).

Відповідно до розділу 1.1. Договору Кредитні кошти надавались на споживчі потреби, а саме купівлі автотранспортного засобу у розмірі 61859.00 Доларів США,

Відповідно до розділу 1.1.4 термін погашення кредиту в строк до 17 липня 2015 р.

Відповідно до розділу 1.1.3.1. відсоткова ставка за кредитом складала 14.3 % річних.

Позивач 1, до 2014 року час сплачував всі обовязкові платежі, та загалом здійснював сплату відсотків та тіло кредиту вважає, що при укладенні вказаного Договору Відповідачем було порушено його права як споживача кредитних послуг, внаслідок чого вказаний кредитний Договір підлягає визнанню недійсним.

Так розділом 1 зазначено, що Позичальник у повному обсязі розуміє всі умови цього Договору, свої права та обовязки, і погоджується з ними, однак:

Зазначена вказівка насамперед не дає підстав стверджувати, що кредитодавцем було надано споживачу реальної інформації про кредитну послугу із ЗУ «Про захист прав споживачів».

Таким чином, порушенням прав Позивачів на сам перед є той факт, що перед укладенням Договору Позивачі не отримали від Банку інформаційного листа згідно вимог законодавства та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Так в порушення п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в кредитному договорі не вказано та перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець не повідомив Позивачам кредитні умови, зокрема: п.п. д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформленням договору про надання кредиту( перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), податковий режим сплати відсотків, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування та інше, внаслідок чого права Позивачки порушено.

Окрім цього, стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначає, що субєкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у Договори із споживачем умови, які є несправедливими і умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс Договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Отже, ще однією з підстав визнання Договору недійсним є факт саме наявності окрім всього вказаного істотного дисбалансу прав та обовязків кредитодавця та споживача. Таким чином в розділі 4.2. Договору вказано що, кредитодавець має право при будь-якому порушенні кредитної дисципліни зажадати довгострокового повернення вказаних кредиту та сплати відсотків і інших платежів, натомість стосовно Позичальника права його дуже обмежені.

Згідно уточненої позовної заяви поданої представником позивачів, останні просили визнати недійсним договір «Автопакет» № 357/П/2008-840 ID 855945 від 18 липня 2008 року укладений між ВАТ КБ «Надра» правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та позичальником, ОСОБА_1, та ОСОБА_4. Зобовязати відповідача ПАТ КБ «Надра» зарахувати в рахунок погашення тіла кредиту: 46 544.96 доларів США сплачених відсотків, та 1 238,1 Доларів США сплаченої пені по кредиту.

В судовому засіданні представник позивачів, позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив у позові відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали учать у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2008 року ОСОБА_1 було подано до ПАТ Надра Банк анкету-заяву клієнта на отримання кредиту на купівлю автомобіля за програмою «Автопакет».

За підписанням даної Анкети-Заяви позивач ОСОБА_1 підтверджує, що з умовами кредитування за програмою «Автопакет» ознайомлений.

18 липня 2008 року між ВАТ КБ Надра (правонаступником якого є ПАТ КБ Надра») та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір за яким банк надає позичальнику ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 61 859,00 дол. США.

Ціль кредиту на придбання Автотранспортного засобу та витрати повязані з державною реєстрацією Автотранспортного засобу в МРЕВ при УДАІ УМВС України та комісії Банку.

Відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,3 % річних.

Згідно п.п. договору 4.3.3. позичальник зобовязаний сплачувати необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п.п. 2.2.1, 2.2.2. цього договору.

Представником позивачів до позовної заяви додано ксерокопії договору «Автопакет» № 357/П/27/2008-840 від 18 липня 2008 року.

Проте в даній копії договору відсутній Розділ 2, в якому мають бути зазначені необхідні платежі у розмірі та порядку що зобовязаний вносити позивальник, і посилання на які міститься в п. 4.3.3. договору.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд, аналізуючи все вищевикладене, приходить до висновків що позивачі добровільно виявили бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні умов договору про надання кредиту позивачу ОСОБА_1, останній діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачі, ставлячи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, посилаються на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не довели порушення їх прав з боку відповідача.

Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо порядку його видачі та погашення, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою. Тобто, позивачі не довели, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, представником позивачів не додано всіх сторінок кредитного договору, а саме не надано аркуш договору з Розділом 2, в якому містяться відомості про розмір та порядок внесення позивальником необхідних платежів, що є відповідним графіком погашення кредиту.

На час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується Анкетою-заявою підписаною ОСОБА_1

Доказів того, що права позивачів на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені, суду не було подано.

Отже, враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачі не довели, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні та визнані такими, що не є несправедливими, а отже вимоги щодо визнання недійсним договору, та похідні вимоги щодо зобовязання відповідача здійснити зарахування коштів не підлягають до задоволення.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 526, 527, 530, 627, 628, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», та керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання недійним договору та зобовязання здійснити зарахування коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Дубас Т.В.