АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6312/15 Головуючий 1 інстанції Шуліка Ю.В.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Коваленко І.П

суддів - Сащенко І.С., Довгаль А.П.,

при секретарях - Калюжній Ю.В., Чабан А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми за договором позики за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 22.10.2013 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого він передав відповідачу грошову суму в розмірі 189 250,00 грн., а відповідач зобов'язався повернути позику протягом семи днів. Вказаний договір був укладений ними в простій письмовій формі. На підтвердження отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 189 250 грн. ОСОБА_1 власноручно складено та надано розписку про отримання позики від 22.10.2013 року. Оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання, борг не повернув, просив стягнути з нього суму боргу в повному обсязі, а також суму сплаченого ним при зверненні до суду судового збору 1895,77 грн.

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позов ОСОБА_2 не визнали.

ОСОБА_1 пояснив, що у 2013 році працював директором та був засновником підприємства, між яким та підприємством, яким керував ОСОБА_2, мала місце співпраця.

Станом на 22.10.2013 року він вже не був директором, але у підприємства, де він раніше працював, залишились борги перед підприємством ОСОБА_2

22.10.2013 року його зустріли працівники служби охорони ОСОБА_2 та запропонували проїхати до нього. У офісі ОСОБА_2 йому було запропоновано написати боргову розписку на грошову суму, яка складала борг між їх підприємствами. Він розумів, що складає боргову розписку, але йому на той час було все одно, оскільки він мав намір на самогубство, перебував у сильній депресії. Він також розумів, що будь-які претензії до його дружини пред'явлені бути не можуть, оскільки вони розірвали шлюб, тому написання такої боргової розписки його не турбувало. Фактично грошові кошти у борг у ОСОБА_2 він не отримував. Перебуваючи в офісі ОСОБА_2 він подзвонив колишній дружині та розповів, що з нього вимагають боргову розписку, після чого вона подзвонила до міліції. Через декілька днів, за наполяганням колишньої дружини, він звернувся до психіатра та проходив тривалий курс лікування. Вважає, що дана розписка була написана ним під час перебування у тяжкому психологічному стані. Такий психологічний стан у нього було визвано поганими справами на його підприємстві, безвихідністю, що призвело його до спроби самогубства. З огляду на вищенаведене ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Представник ОСОБА_1 надав аналогічні показання.

В свою чергу, ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати договір позики, укладений між ним та ОСОБА_2 22.10.2013 року недійсним з підстав наведених вище.

Представник ОСОБА_2 зустрічні позовні вимоги не визнав, вважає їх не доведеними та не обґрунтованими та пояснив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були знайомі та періодично співпрацювали. Під час співпраці іноді мали місце випадки, коли вони брали один у одного грошові суми на короткий термін, але завжди повертали гроші. Такий випадок стався й 22.10.2013 року, коли ОСОБА_1 попросив у борг на тиждень 189 250 грн. Отримавши гроші ОСОБА_1 написав розписку та підписав укладений ними в простій письмовій формі договір позики. Ніякого впливу на нього не було, все відбувалось добровільно, ОСОБА_2 довіряв ОСОБА_1 Про те, що ОСОБА_1 перебуває у тяжкому психічному та психологічному стані, йому відомо не було, з поведінки ОСОБА_1 це не вбачалось, його поведінка була звичайна.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 22.10.2013 року 189 250 грн., а також судовий збір в сумі 1 895 грн. 77 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити по спраі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин справи та ухвалене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, згідно ч. 3 цієї ж статті позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судом встановлено, що відповідно до наданої суду копії розписки та копії Договору позики, 22.10.2013 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у позику грошову суму 189 250 грн., що еквівалентно 23 656.25 доларів США. ОСОБА_1 зобов'язався повернути вказану грошову суму протягом семи календарних днів ( а.с. 5-7).

ОСОБА_1 не заперечував, що власноручно написав боргову розписку про отримання вказаної позики та підписав Договір позики, укладений в простій письмовій формі та пояснив, що розумів зміст вказаної розписки та Договору та його наслідки.

Отже, колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що між сторонами укладено договір позики, за яким кредитор ОСОБА_2 виконав свої зобов'язання та передав позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти. У встановлений строк відповідач не виконав свого обов'язку щодо повернення боргу внаслідок чого виникла заборгованість.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 189 250 грн.

Що стосується зустрічного позову, то колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Відповідно до ст..231 ЦК України, правочин вчинений особою проти її власної волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

На обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 22.10.2013 року під загрозою фізичного насильства з боку ОСОБА_2 підписав боргову розписку про отримання у останнього грошової суми 189 250 грн., але фактично вказані гроші від ОСОБА_2 він не отримував. В результаті отриманого стресу 25.10.2013 року він звернувся до інституту психіатрії та неврології, де знаходився на лікуванні до 22.11.2013 року, також звернувся із заявою про злочин до органів внутрішніх справ.

Допитаний особисто в судовому засіданні 13.07.2015 року ОСОБА_1 показав, що тиск, який здійснювався на нього виражався у розмові між ним та ОСОБА_2 на повишених тонах, про застосування до нього фізичного впливу або загроз фізичної розправи, тощо. ОСОБА_1, при наданні особистих пояснень в судовому засіданні, нічого не пояснював.

Відповідно до висновку оперуповноваженого Ленінського РВ ХМУ від 30.12.2013 року, між ОСОБА_2. та ОСОБА_1 склались договірні цивільно-правові відносини, вирішення спорів за якими підлягають розгляду в суді, фактів, які б вказували на наявність ознак кримінального правопорушення під час перевірки не виявлено, тому подальший розгляд матеріалу припинено ( а.с. 33-34, 37).

За скаргою ОСОБА_1, ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 07.02.2014 року Ленінський РВ ХМУ зобов'язано внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 ( а.с. 58, 67).

10.02.2014 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 355 КК України, за фабулою: 09.02.2014 року до Ленінського РВ надійшла скарга ОСОБА_1 про те, що він 22.10.2013 року під загрозами та фізичним примусом ОСОБА_2 склав боргову розписку, а також підписав договір позики на суму 189 250 грн., кримінальному провадженню привласнено № 0000322 (а.с. 180).

При цьому, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 пояснив в суді, що до тепер у даному кримінальному провадженні підозру нікому не пред'явлено, досудове розслідування зупинено.

В своїх поясненнях представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_5 та сам ОСОБА_1 пояснювали, що під час складання боргової розписки та договору позики 22.10.2013 року, ОСОБА_1 знаходився у такому психічному стані, при якому не віддавав звиту своїм діям та не керував ними.

За клопотанням представника позивача ОСОБА_6, з метою підтвердження такого стану ОСОБА_1 судом були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_1 її троюрідний брат, спілкувалися рідко, декілька разів на рік, разом святкували свята. Він був завжди веселою людиною, до жовтня 2013 року я не помічала за ним ніяких психічних відхилень, зустрічались з ним в травні 2013 року він поводив себе як звичайно. Потім від його колишньої дружини стало відомо, що ОСОБА_1 підписав розписку на велику суму грошей, яку він не брав, і на цьому фоні у нього почався депресивний стан, він став замкнутим, мовчазливим, та перестав спілкуватись з оточуючими. 23.10.2013 року в гостях у подруги вона побачила ОСОБА_1, коли вона з ним привіталась - ОСОБА_1 ніяк не відреагував. що для нього було не характерним.

Свідок ОСОБА_8 пояснила в суді, що з ОСОБА_1 знайомі близько 10 років, постійно спілкувались, бачились приблизно раз на тиждень. ОСОБА_1 є відповідальною людиною, ніколи не страждав ніякими психічними захворюваннями. З осені 2013 року вони стали спілкуватись. Зі слів його дружини стало відомо, що ОСОБА_1 прощався з нею та дітьми, тому що хотів повіситись. В останнє бачив ОСОБА_1 в жовтні 2013 року, він був замкнутим, поспілкувались з ним 3-4 хвилини, він відмовився далі спілкуватись, на питання про його дивний стан, нічого не відповів. На пропозицію надати йому будь-яку допомогу відмовився.

З показань свідка ОСОБА_9 вбачається, що з ОСОБА_1 вони знайомі з 90-х по роботі. Про події жовтня 2013 року йому нічого не відомо. До 2013 року вони спілкувались з ним періодами, підтримували виключно ділові відносини. ОСОБА_1 був нормальною людиною. Декілька років тому, він випадково зустрів ОСОБА_1 на вулиці, привітався, але той ніяк не відреагував.

Свідок ОСОБА_10 пояснив в суді, що ОСОБА_1 знає з 2006 року. т.я. працював у останнього на підприємстві, між ними склались нормальні робочі відносини, влітку 2013 року він звільнився з місця роботи. У грудні 2013 року він зустрів ОСОБА_1, той був в подавленому стані, на питання відповідав грубо, не хотів спілкуватись. Про обставини події 22 жовтня 2013 року йому стало відомо тільки зі слід спільних знайомих, кого саме не пам'ятає.

Відповідно до висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи №799 від 30.09.2014 року, проведеної за клопотанням представника ОСОБА_1 ОСОБА_6, вбачається, що ОСОБА_1 «в настоящее время признаков психоза, слабоумия и какого-либо хронического стойкого психического расстройства не обнаруживает. По своему психическому состоянию способен осозновать значение своїх действий и руководить ими. В период времени, к котрому относится заключение с ним финансового соглашения (составление долговой расписки, заключение договора займа) 22.10.2013 года признаков какого-либо стойкого хронического психического расстройства, лишающего его способности осозновать значение своїх действий и руководить ими, не выявлял, по своему психическому состоянию был способен осозновать значение своих действий и руководить ими» ( а.с.103-107).

Свідок ОСОБА_12 пояснив , що з ОСОБА_1 особисто не був знайомий, бачив його декілька разів коли він приходив в офіс до ОСОБА_2, де він працює. 22.10.2013 року близько 12 години бачив ОСОБА_1 приходив до офісу, вони нормально спілкувались з ОСОБА_2 в конференцзалі. Пізніше ОСОБА_2 у розмові сказав, що ОСОБА_1 приходив за грошима і він дав йому гроші в борг. За час який ОСОБА_1 знаходився в офісі, він не помітив в його поведінці нічого дивного, він був в адекватним, спокійним, він не бачив, щоб ОСОБА_1 хтось погрожував або відбувалось щось незвичайне.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що з ОСОБА_1 знайомий з 2010 року, мали виключно ділові відносини, та спілкувались лише по роботі. ОСОБА_1 був надійним партнером, завжди дотримувався свого слова. В день укладення договору між ОСОБА_2. та ОСОБА_1, останній перебував у їх офісі близько двох годин, за цей час він не помітив у ОСОБА_1 ніяких психічних відхилень, той поводив себе як завжди. Будучи присутнім в момент укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1. він готовив необхідні для укладення договору позики документи. ОСОБА_1 ніхто не погрожував, він за власним бажанням підписував розписку та договір позики, йому ніхто не дзвонив та він нікому ні на що не скаржився.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що ОСОБА_1, відповідно до вимог ст..60 ЦПК України, не надав доказів на підтвердження своїх вимог.

Крім того, із відповіді ГУ МВС України в Харківській області від 06.11.2015 року вбачається, що згідно даних інформаційної підсистеми «Єдиний облік» Інтегрованої інформаційно-пошукової системи ГУМВС України в Харківській області та згідно журналу обліку інформації, що надходить на «телефон довіри» ГУМВС України в області, звернення ОСОБА_1 за 22.10.2013 року не зареєстровано. Перевірити, чи надходили 22.10.2013 року дзвінки від вказаного громадянина на телефонні номери: НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 та НОМЕР_4 не має можливості, у зв'язку із тим, що згідно п.3.1.Інструкції про порядок документування телефонних розмов і переговорів по радіостанціях оперативних чергових та їх помічників чергових частин, оперативних штабів органів внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 10.11.2013 року № 10.11.2013 року № 1323, термін зберігання вказаної інформації становить 30 діб.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2015 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -