У х в а л а

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про звернення стягнення,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, який уточнило в процесі розгляду справи, та остаточно просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 153/А-08 у розмірі 73 459,45 доларів США, що за курсом НБУ від 17 квітня 2014 року складає 826 418 грн 81 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити усіх мешканців, які проживають у спірному будинку.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 17 вересня 2008 року згідно з кредитним договором № 153/А-08 ОСОБА_3 надано кредитні кошти в розмірі 40 000,00 доларів США на термін до 14 вересня 2018 року зі сплатою 18,00 % річних за користування кредитом.

Крім того, 17 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно з яким останній передав банку в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами та побутовими будівлями АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконала, внаслідок чого станом на 17 квітня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 73 459,45 доларів США, що за курсом НБУ від 17 квітня 2014 року складає 826 418 грн 81 коп., просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 серпня 2009 року № 153/А-08 у розмірі 73 459,45 доларів США, що за курсом НБУ від 17 квітня 2014 року складає 826 418 грн 81 коп., звернуто стягнення на будинок загальною площею 126,30 кв. м, житловою площею 28,70 кв. м та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 17 вересня 2008 року № 153/А-08) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 433 480 грн 87 коп.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року доповнено резолютивну частину рішення суду від 19 вересня 2014 року абзацем:

У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_3 станом на 17 квітня 2014 року має заборгованість - 73 459,45 доларів США, що за курсом 11,25 відповідно складає 826 418 грн 81 коп., яка включає: заборгованість за кредитом - 31 053,88 доларів США (еквівалент 349 356 грн 15 коп.), заборгованість за процентами за користування кредитом - 16 162,66 доларів США (еквівалент 181 829 грн 93 коп.), заборгованість з комісії за користування кредитом -7 846,77 доларів США (еквівалент 88 276 грн 16 коп.), пеня - 18 396,14 доларів США (еквівалент 206 956 грн 57 коп).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 листопада 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позичальником порушено умови виконання кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, а тому банк відповідно до умов договору іпотеки має право на звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що на звернення стягнення на майно ОСОБА_4, яке є предметом іпотеки, поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і щодо цього майна наявні умови, які перешкоджають примусовому зверненню стягнення на нього шляхом відчуження; при цьому, відмовляючи у виселенні відповідачів, суд врахував, що житловий будинок, переданий у іпотеку, був отриманий ОСОБА_4 за договором дарування, а тому відсутні підстави для виселення з нього мешканців без надання іншого постійного житла відповідно до вимог ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про звернення стягнення не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 153/А-08, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 40 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 вересня 2018 року.

У рахунок забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими та надвірними будовами та спорудами, загальною площею 126,30 кв. м, житловою площею 28,70 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку 0,0516 га, на якій розташований предмет іпотеки і яка належить іпотекодавцю на праві власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки становить 433 480 грн 87 коп.

Як убачається з матеріалів справи, внаслідок неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором загальна заборгованість ОСОБА_3 перед банком становить 73 459,45 доларів США, що за курсом НБУ станом на 17 квітня 2014 року складає 826 418 грн 81 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій, установлений Законом, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що ухваленням судового рішення відчуження майна не відбувається; дія Закону розповсюджується на дані правовідносини на стадії виконавчого провадження, та дійшов передчасного висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів із займаного ними будинку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок був отриманий ОСОБА_4 за договором дарування, а тому відсутні підстави для виселення з нього мешканців без надання іншого постійного житла відповідно до вимог ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, оскільки в іпотеку банку передано будинок, який було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в цій частині, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З огляду на вказане рішення апеляційного суду в частині позовних вимог про звернення стягнення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки суд не встановив фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, у зв'язку із чим судове рішення в цій частині не може вважатись законним й обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України воно підлягає скасуванню в частині вирішення питання про звернення стягнення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в цій частині.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2015 року в частині вирішення вимог про звернення стягнення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції в цій частині.

В іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 05 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська