Справа № 465/7493/13 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/1031/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді: Копняк С.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Монастирецький Д.І.,

секретар - Матяш С.І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 10 листопада 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2014 року в задоволенні позову ТзОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2014 року оскаржило позивач ТзОВ «Кредитні ініціативи».

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та без належного дослідження обставин, які мають значення для справи.

Зазначає, що суд безпідставно застосував ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до правовідносин, які виникли між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_4 на стадії судового розгляду. Пунктом 1 частини першої Закону про мораторій передбачено, що «не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки».

Однак, саме виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених Законом України «Про виконавче провадження», що спрямовані на примусове виконання рішень. Тобто, примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна можливе лише в межах виконавчого провадження, як на завершальній стадії цивільного судочинства, а не на стадії прийняття судом рішення.

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не забороняє позивачу звертатися за захистом свого порушеного права суду. Та не містить імперативної норми для суду - відмовити позивачу у захисті його порушеного права. А визначена лише заборона примусового відчуження нерухомого житлового майна, яка, як вже сказано вище, здійснюється лише на завершальній стадії судового процесу - виконавчому проваджені.

Вважає, що заборона, встановлена Законом про мораторій стосується саме заборони проводити процес реалізації житлового майна на стадії виконання рішення суду про звернення стягнення, а не стосується відмови в позові з цих підстав. Таким чином, рішення суду встановлює факт наявності заборгованості та дає право іпотекодержателю відчужувати заставне житлове майно, а Закон про мораторій в свою чергу, тимчасово призупиняє можливість реалізації зафіксованого судом права на продаж заставного майна.

Отже, даним законом введено мораторій на примусова відчуження житлових приміщень, які є предметом іпотеки та забезпечують виконання зобов'язань позичальника за валютними кредитами. Тому, мораторій на примусове відчуження житлових приміщень, що є предметом іпотеки за валютними кредитами, не може бути підставою для відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишення позовної заяви без розгляду, зупинення чи закриття провадження за такою позовною заявою. Даний мораторій поширюється лише на виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на його примусову реалізацію з прилюдних торгів в ході виконавчого провадження. Відмова в задоволенні позову фактично позбавляє позивача можливості повернути кредитні кошти, а іпотека, як вид забезпечення виконання зобов'язання, втрачає своє значення та сенс.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що судом не досліджувалось та не встановлено, що предмет іпотеки, яким є квартира АДРЕСА_1 використовується як місце постійного проживання відповідача і у останнього у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували зазначені вище обставини. Судом першої інстанції не були здійснені відповідні запити до органів місцевого самоврядування, структур житлово-комунального господарства для отримання доказів проживання позичальника в квартирі, яка є предметом іпотеки, не отримані відповідні житлові акти. Також, судом першої інстанції не здійснені запити до відповідних органів реєстраційної служби для встановлення наявності у відповідача іншого нерухомого житлового майна.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, судом також не взято до уваги ту обставину, що дія закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами до набрання чинності цього закону, так як закон не має зворотної дії в часі. Оскільки правовідносини з оспорюваного кредитного договору виникли 26.01.2007 року (до набрання чинності законом про мораторій), то на них не поширюється дія цього закону. Тому, суд першої інстанції не мав права застосовувати закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до даних правовідносин, з огляду на те, що дія цього закону не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами до набрання ним чинності.

Просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити повністю. Судові витрати покласти на відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Судом встановлено, що 17 грудня 2012 року між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступив ТзОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до кредитних та іпотечних договорів, укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами, зокрема, щодо кредитного договору № 77 від 26 січня 2007 року, укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_5, згідно з яким останній було надано грошові кошти у розмірі 67 000 дол. США з кінцевим терміном погашення 23.01.2027 року та щодо іпотечного договору, який було укладено на виконання цього кредитного договору між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Тертичною Е.В. та зареєстрованого в реєстрі за №536, згідно з яким ОСОБА_4 надала в заставу Банку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, площею 62,9 кв.м.

Також встановлено, що станом на 30 квітня 2013 року ОСОБА_5 має заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 5031,99 доларів США, що еквівалентно, згідно курсу НБУ, 839520,70 грн., з яких: 61911,60 дол. США - заборгованість за кредитом, 42791,70 дол. США - заборгованість по відсотках; 328,69 дол. США - заборгованість по пені.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки згідно з умовами кредитного договору № 77 від 26.01.2007 року, кредитні кошти надавались в іноземній валюті, і з урахуванням положень наведеного вище Закону, відповідно, не може бути примусово стягнуте майно (квартира), яке є предметом іпотеки.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована за вище вказаною адресою, тобто ця квартира, яка є предметом іпотеки, використовується як місце постійного проживання ОСОБА_4 Доказів того, що у позичальника у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції не надано, загальна площа вказаної квартири не перевищує 140 кв. метрів.

Даючи аналіз зазначеним правовим нормам, з'ясувавши повно та всебічно всі обставини справи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що на правовідносини між сторонами поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року. В період дії цього Закону не може відбуватись звернення стягнення на предмет іпотеки. А відтак, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» з цих підстав не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування заочного рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2014 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - відхилити.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Монастирецький Д.І.