АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6857/2015 Головуючий у 1 інстанції - Гребенюк В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В.Невідомої Т.О.

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,третя особа Виконавча дирекція Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про скасування наказу про звільнення,поновлення на роботі,стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року ,

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом , який обґрунтовувала тим, що з 18 червня 2014 року працювала на посаді заступника директора Виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності і 18 грудня 2014 року була звільнена за п.1 ст.40 КЗПП України,у зв‛язку з виключенням її посади з штатного розпису. Вважає наказ про звільнення незаконним, оскільки змін у виробництві та праці не було,її не було персонально повідомлено про попереднє скорочення та не враховано переважне право на зайняття вакантної посади. Просила визнати наказ про звільнення незаконним,поновити її на посаді заступника директора Виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності,стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в сумі 1 500 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 8 квітня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано наказ № 568-к від 18 грудня 2014 року про звільнення та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду,стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 28 020,07 грн.,моральну шкоду в сумі 1500 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місяця.

Ухвалою суду від 26 березня 2015 року в рішенні суду виправлено описку в назві відповідача.

Не погодившись з рішенням суду представник відповідача Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі Фонд) подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволені позову .

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд безпідставно не прийняв до уваги посилання Фонду про те, що зміни в організації відбулися в результату перепрофілювання двох посад в одну і 1 жовтня 2014 року до штатного розпису внесені зміни,згідно яких посада заступника директора виключена. Суд невірно оцінив поданий на підтвердження повідомлення позивачки про попереднє скорочення акт про те,що з наказом про проведення скорочення остання ознайомилась,але відмовилася розписатися. Окрім цього,наказ про скорочення її направлявся по почті,але був повернутий без вручення. Позивачка також відмовилася від запропонованих її інших посад,про що також було складено акт,якому суд також не надав належної оцінки. Окрім цього,порушення судом закону,на думку апелянта,полягає також в тому,що ОСОБА_1 поновлено на неіснуючій посаді, в той час як затвердження структурних підрозділів Фонду є виключною компетенцію Фонду. Поза увагою суду,вважає представник відповідача, залишились те, що відповідач не погоджувався з вимогами про стягнення середнього заробітку з Фонду,оскільки ОСОБА_1 працювала на посаді в Виконавчій дирекції Київського міського відділення Фонду,де і нараховувалась її заробітна плата. Проте, Виконавча дирекція Київського міського відділення не була залучена до участі в справі в якості співвідповідача. Окрім цього,вважає апелянт розрахунки про розмір середнього заробітку є не вірними і суд безпідставно зазначив в рішенні,що Фондом ці розрахунки не спростовані,з огляду на те,що такі розрахунки в справі відсутні і Фондом дані про розмір заробітної плати та розрахунок не надавався.

Представник відповідача не погоджується також з рішенням суду про відшкодування позивачці моральної шкоди та вважає,що на підтвердження цих вимог позивачка не надала належних та достатніх доказів і суд не обґрунтував стягнутий розмір моральної шкоди.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Фонду доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивачка ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечувала,просила її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції,яке,на її думку, ухвалено з дотриманням вимог закону.

Представник третьої особи Виконавчій дирекції Київського міського відділення проти апеляційної скарги не заперечував.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційнаскарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

В усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою Ш-А КЗпП України.

Після затвердження нового штатного розпису працівники, посади яких скорочуються, згідно зі ст. 492 КЗпП України персонально попереджаються про вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Таким чином, працівники, яких попереджено про наступне звільнення, і посади яких вже вилучені із штатного розпису, продовжують працювати ще не менше двох місяців і отримують заробітну плату.

Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного попереджувального строку.

Згідно ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним (заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій: 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти роківз часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до ст. 49 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства. Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи.

Згідно зі статтями 40, 49-2 КЗпП України при звільненні з роботи з підстав, зазначених у пунктах 1, 2, 6 статті 40 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення повинен запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві (в установі, організації). За відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, працівник за своїм розсудом звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18.06.2014 р. наказом № 32к Фонду соціального страхування внесенні змін до штатного розпису відповідно до якого з 18 червня 2014 року штатні одиниці спеціаліста-референта відділу кадрового та адміністративно-господарського забезпечення перепрофілюванні в одну - заступника директора (а.с. 27).

На підставі цього ОСОБА_1, згідно наказу №306-к від 18 червня 2014 року, прийнята на посаду заступника директора Виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, з посадовим окладом 4 194 грн. на місяць (а.с.7).

30.09.2014 р. наказом Фонду № 319-ос ,у зв‛язку з запровадженням Урядом України жорсткої економії коштів, скасовано накази № № 312-ос від 05.09.2013 р. 476 від 25.12.2013 р. 181 - ос від 27.05.2014 р. «Про перепрофілювання посад у виконавчій дирекції Київського міського відділення Фонду» (а.с. 28).

За наказом виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду від 1 жовтня 2014 року №49-к внесені зміни до штатного розпису (а.с.29), а згідно наказу виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду від 01.10.2014 р. за № 50-к наказано попередити працівників відділення,в тому числі і позивачку про скасування займаних ними відповідних посад з 01.10.2014 р. (а.с. 30-31)

Згідно наданих позивачкою листків непрацездатності остання перебувала на лікуванні,а саме: з 01.10.2014 р. по 10,10.2014 р., з 13.10.2014 р. по 24.10.2014 р., з 27.10.2014 р. по 05.11.2014 р., з 06.11.2014 р. по 14.11.2014 р., з 17.11.2014 р. по 11.12.2014 р., з 12.12.2014 р. по 17.12.2014 р., стала до роботи 18.12.2014 р. (а.с. 10-15).

Наказом № 568-к від 18.12.2014 р. позивачку звільнено із займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення її на роботі суд першої інстанції виходив з того,що її було звільнено з порушенням положень ст. 49 КЗпП України, тобто, про наступне вивільнення працівника не було персонально попереджено не пізніше ніж за два місяці, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість попередження роботодавцем про наступне звільнення під час непрацездатності працівника. А відтак, за встановлених судом обставин, суд вважав також,що не може визнаватись належною пропозиція працівникові іншу роботу в тій самій установі.

Судом, з метою встановлення факту відсутності вакансій на підприємстві, які могли б бути запропоновані позивачу, витребувано штатний розпис відповідача до звільнення позивача з роботи та після такого звільнення (а.с. 57, 59, 61). Відповідно до штатного розпису з 01.10.2014 р. в штатному розписі наявні 2 посади заступника директора виконавчої дирекції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки суд дійшов їх після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів погоджується також з критичною оцінкою суду першої інстанції доводів відповідача про те, що позивачку було належно та своєчасно попереджено про наступне звільнення та запропоновано вакантну посаду спеціаліста-референта з посиланням на акт від 3 жовтня 2014 року,який вона відмовилась підписувати ,а також те,що попередження надсилалось на адресу позивачки по почті (а.с. 32- 36),виходячи з того,що таке попередження та пропозиція на зайняття вільної вакансії не можливо визнати належним. Встановлено, що направлене попередження та пропозиція по почті позивачка не отримувала,про що свідчить відмітка на почтовому відправленні (а.с.34). Що ж до тверджень відповідача про намагання працівниками Фонду вручити позивачці письмове попередження та пропозицію вакантної посади 3 жовтня 2014 року від отримання якого вона відмовилась,то як встановлено, з 3 жовтня 2014 року позивачка хворіла та перебувала на лікарняному. Позивачка дійсно не заперечує факт того,3 жовтня 2014 року до неї приходила комісія, про що вона пояснювала в судовому засіданні,але оскільки вона хворіла та погано себе почувала вона не ознайомлювалася з наказом та не ставила свій підпис про ознайомлення з ним.

З урахуванням цього,колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про визнання позивачкою факту доведення до неї попередження про скорочення та пропозиції з заняття вакантної посади.

При вирішенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки про доходи від 30.01.2015 р. за № 12, виданої Виконавчою дирекцією Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, за період з серпня 2014 р. по вересень 2014 р. середній заробіток ОСОБА_1 складав 7 391 грн. 93 коп. (а.с. 21).

На підставі інформації про заробіток яка містить в зазначеній довідці суд з урахуванням Постанови КМУ від 08.02.1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» розрахував,що середньоденна заробітна плата позивача становить - 418 грн. 21 коп., а з урахуванням кількості робочих днів за час вимушеного прогулу з 19.12.2014 р. по 26.03.2015 р.,вважав,що її середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 28 020 грн. 07 коп.

Ці розрахунки а ні в суді першої,а ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не спростовані і доводи про те, що Фондом дані про заробіток позивачки не надавались і вони відсутні в матеріалах справи не відповідають дійсності,оскільки дані про заробіток позивачки містяться в самому наказі Фонду про прийняття позивачки на роботу (а.с.7) та в довідці виконавчої дирекції Київського міського відділення (а.с.21), що і було правильно враховано судом першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку позивачки за час вимушеного прогулу.

Не заслуговують також на увагу та не вливають на правильність висновків суду доводи апеляційної скарги, що роботодавцем є виконавча дирекції Київського міського відділення Фонду,яке не було залучено до участі в справі в якості співвідповідача та в якому позивачка безпосередньо працювала та отримувала заробітну плату,оскільки судом вірно встановлено,що наказ про прийняття позивачки на роботу до Київського міського відділення видавався саме Фондом.

Відповідно до ст.ст.3,11 ЦПК судом першої інстанції справу розглянуто в заявлених позивачкою межах та з підстав визначених нею.

За змістом зазначених норм, обрання способу захисту свого порушеного права та права визначення предмету та правових підстав позову, законом передбачено виключно позивачеві і суд без його згоди не може їх змінити.

Колегія суддів не приймає також доводи відповідача про те, що посада на яку позивачку поновлено за рішенням суду скорочена та не існує та вважає за необхідне роз'яснити заявнику що згідно існуючої судової практики, у разі скорочення посади яку займав незаконно звільнений працівник ця обставина не може бути підставою для затримки виконання рішення суду, оскільки у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду.

Стосовно задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті незаконного звільнення позивачки,відповідачем було фактично позбавлено останню гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти,що призвело до моральних переживань та з урахуванням засад справедливості та розумності вважав визначити розмір морального відшкодування у сумі 1 500 грн.

У колегії суддів також не має підстав вважати рішення суду першої інстанції ,в зазначеній частині, незаконним та необґрунтованим, оскільки такі висновки суду відповідають вимогам ст. 237-1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Аналогічні положення щодо відшкодуванням моральної шкоди викладені в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. N 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» що було також враховано судом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують та є такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313,315- 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді