Справа № 464/2912/15-ц
пр.№ 2/464/991/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2015 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Горбань О.Ю.

при секретарі судових засідань Кравс С.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Вітерець» про визнання недійсними договору позики та договору поруки, -

встановив:

Позивач ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом про визнання недійсними договору позики на суму 7 000 000 грн., укладеного між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та договору поруки, укладеного 13 листопада 2008 р. між ОСОБА_5 та ОСББ «Вітерець».

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 20 листопада 2013 р. Сихівським районним судом м.Львова ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСББ «Вітерець» про стягнення коштів. Вирішено стягнути з ОСББ «Вітерець» на користь ОСОБА_4 1 274 285 грн., 1820 грн. судових витрат. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 березня 2014 р. рішення Сихівського районного суду м.Львова залишене без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04 квітня 2014 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження у даній справі. Сихівським ВДВС Львівського МУЮ було відкрите виконавче провадження щодо виконання зазначеного рішення Сихівського районного суду м.Львова.

Окрім цього виконавчого провадження, на виконанні у Сихівському ВДВС Львівського МУЮ знаходилися і виконавчі документи іншого стягувача ТзОВ «Галичина». Однак з метою уникнення майнової відповідальності ОСББ «Вітерець» перед позивачем та іншими стягувачами між відповідачами по справі - фізичною особою ОСОБА_5 та фізичною особою ОСОБА_6 був укладений фіктивний договір позики, на забезпечення якого 13 листопада 2008 р. між зазначеними особами та ОСББ «Вітерець» був укладений договір поруки. Зазначає, що договір позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був безгрошовим, зазначені договори позики та поруки були укладені без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а з метою створення штучної заборгованості ОСББ «Вітерець» перед ОСОБА_5 для уникнення майнової відповідальності перед ОСОБА_4 як стягувачем. Покликається на копії рішень, ухвал апеляційної і касаційної інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, що діє згідно договору про надання правової допомоги від 15.05.2015, позов підтримав та просить такий задовольнити, оскільки оспорювані договори позики та поруки були виготовлені безпосередньо перед зверненням ОСОБА_5 з позовом до Сихівського районного суду м.Львова про солідарне стягнення коштів з ОСОБА_6 та ОСББ «Вітерець», що безумовно свідчить про їх фіктивність та безгрошовість. Вказав, що в судовому засіданні доведено наявність правомірності доводів позивача, а саме про факт укладення оспорюваних договорів після прийняття судових рішень в користь позивача не у 2008 році, а в 2014-2015 роках. Ці договори, на думку представника позивача, виключно переслідують мету сприяння відповідачу ОСББ «Вітерець» ухилитись від боргових зобовязань по відношенню до позивача. Наполягає, що існують всі підстави для визнання договорів фіктивними, оскільки жодні кошти не передавались, не існує жодних боргових зобовязань між відповідачами, які є родичами між собою.

Представник відповідачів ОСОБА_3, діючи на підставі довіреності від 14.11.2014 та від 25.12.2014, у судовому засіданні позов заперечив. Вказав, що відповідно до чинного законодавства 13 листопада 2008 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір позики у письмовій формі, відповідно до якого ОСОБА_6 отримала у власність грошові кошти в сумі 7 000 000 грн. При отриманні грошей ОСОБА_6 було написано відповідну розписку та нею було частково повернуто суму позики, а саме: 30 жовтня 2009 р. повернула 150 000 грн., 11 листопада 2010 р. 150 000 грн., 15 лютого 2011 р. 200 000 грн. Стосовно укладеного договору поруки вказав, що 13 листопада 2008 р. між ОСББ «Вітерець» в особі голови правління ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки. Вказаний договір укладався за взаємною згодою, поручитель був обізнаний про юридичні наслідки даного правочину. Відповідно до договору поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_6 свого обовязку за договором позики, укладеним кредитором та боржником 13 листопада 2008 р. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до п.1.5 Статуту ОСІБ «Вітерець», зареєстрованого Управлінням державної реєстрації Львівської міської ради №83 від 7 грудня 2007 р., обєднання може здійснювати господарську діяльність для забезпечення власних потреб безпосередньо або шляхом укладення договорів з фізичними чи юридичними особами. Даний договір було складено у двох примірниках, підписано відповідними сторонами та скріплено печаткою ОСББ «Вітерець». Тому немає підстав вважати договір поруки від 13 листопада 2008 р. удаваним. Ствердив, що в провадженні суду знаходиться позов про стягнення коштів з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 Просить відмовити в позові.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, повідомлялась належно, про причини неприбуття не повідомила. Суд вважає за можливе розглядати справу у її відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, котрі прибули, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Позивач, звертаючись до суду просить визнати недійсними договір позики та договір поруки недійсними з підстав їх фіктивності.

З матеріалів справи вбачається, що 13 листопада 2008 року укладено договір позики, згідно умов якого відповідач ОСОБА_5 (позикодавець) передала відповідачу ОСОБА_6 (позичальник) у власність грошові кошти в сумі 7 000 000 грн., які остання зобовязувалася повернути до 13 листопада 2014 р. Письмовою розпискою від 13 листопада 2013 р. ОСОБА_6 підтвердила отримання нею грошових коштів згідно з укладеним договором позики.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку (ст.553 ЦК України).

Встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань, між ОСОБА_5 (кредитор) та ОСББ «Вітерець» (поручитель) 13 листопада 2008 р. укладено договір поруки, згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_6 (боржник) свого обовязку за договором позики від 13 листопада 2008 р.

Правочин це дія особи, спрямована на набуття, змін або припинення цивільних прав та обовязків. Тому відповідно до ст.234 ЦК України правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, визнається судом недійсним. Цивільний кодекс України називає такі правочини фіктивними.

Статтею 234 ЦК України не передбачено коло осіб, які мають право звертатись з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним. Це можуть зробити сторона фіктивного правочину або інша заінтересована особа.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним способом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст.10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

У загальних вимогах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, викладених у ст.203 ЦК України, зазначено, що: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За умовами ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

За розясненнями, що містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Представник відповідачів заперечував факт фіктивності договору позики та поруки, покликаючись на чисельні розписки про повернення коштів, на факт існування боргових зобовязань між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

При прийнятті рішення судом враховується, що на даний час відкрите виконавче провадження стосовно примусового виконання рішення Сихівського районного суду м.Львова від 20 листопада 2013 р. про стягнення з ОСББ «Вітерець» на користь ОСОБА_4 1 274 285 грн., 1820 грн. судових витрат. На майно ОСББ «Вітерець» накладений арешт. Таким чином, наявність відкритого виконавчого провадження і застосування у звязку з цим обтяжень для такого виконання, на переконання суду, забезпечуватиме відновлення порушених прав позивача щодо повернення йому суми боргу.

Натомість, жодних судових рішень стосовно примусового виконання боргових зобовязань між відповідачами не приймалось, судових забезпечень на спірне майно не накладалось, виконавчих проваджень з цього приводу не відкривалось.

Приведені обставини вказують, що першочергово відбуватиметься примусове виконання наявного рішення суду на користь ОСОБА_4 та інших стягувачів, забезпечене майном ОСББ «Вітерець».

Доводи позивача щодо фіктивності оспорюваних договорів, на думку суду, є необгрунтованими і переслідують намагання обмежити можливе коло кредиторів на майбутнє. При цьому, наявність представлених і долучених до матеріалів справи розписок вказують на мету та наміри, з якими укладались оспорювані правочини.

Таким чином, позивачем, який не є стороною оспорюваних правочинів не представлено суду доказів, які могли б надавати підстави для визнання договорів позики та поруки від 13 листопада 2008 р. недійсними в порядку ст.234 ЦК України.

Зокрема, доводи представника позивача про те, що оспорювані договори є фіктивними, оскільки безпосередньо підписані відповідачами з метою ухилитись від боргових зобовязань перед позивачем не беруться судом до уваги, оскільки часткове виконання вказаних договорів відповідачем ОСОБА_6 свідчать про зворотнє. У звязку з цим відмовлялось у задоволенні клопотання про призначення технічної експертизи документів.

На підставі наведеного, цивільне право позивача відповідачами не порушено, а тому відсутні правові підстави для його захисту в судовому порядку при зверненні до суду з вимогами про визнання договорів позики та поруки від 13 листопада 2008 р. недійсними.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та в задоволенні такого слід відмовити.

Також, згідно із ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 179, 208, 212-215 ЦПК України, ст.ст.203, 234, 512, 513 ЦК України,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Вітерець» про визнання недійсними договору позики та договору поруки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Ю.Горбань