АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1097/К/15 Тимошенко Т.І.
Категорія № 53 (4) Доповідач Братіщева Л.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.

суддів: Грищенко Н.М., Чорнобук В.І.,

при секретарі: Булах К.А.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ПАТ «Євраз Суха Балка» Безверхої Ірини Іванівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» та представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» (надалі ПАТ «Євраз Суха Балка») про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строку її виплати, відшкодування моральної шкоди. Під час розгляду справи позовні вимоги уточнив та остаточно просив стягнути з відповідача на його користь 102123,84 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку; 4978,33 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строку її виплати; 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він працював на ПАТ «Євраз Суха Балка» на шахті «Фрунзе» в період з 01.01.1997 року по 06.06.2013 року. У 2012 році дізнався, що відповідач порушував Закони України «Про відпустки» та «Оплату праці» в частині виплати заробітної плати за час щорічних відпусток в період з 1998 року по 2012 рік. Звернувшись до відповідача із заявою про виплату недоплаченої заробітної плати за минулі роки, він отримав в лютому 2012 року за період з 1998 року по 2012 рік недоплачену заробітну плату за час щорічних відпусток в сумі 5558,72 грн. Вважає, що в звязку із несвоєчасною та неправильною виплатою заробітної плати за час щорічних відпусток відповідач порушив його права передбачені Законами України «Про оплату праці», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строку їх виплати», порушив вимоги ст. 116 та 117 КЗпП України та у звязку із вказаними порушеннями зобовязаний виплатити йому компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати, середній заробіток та моральну шкоду, спричинену несвоєчасною виплатою заробітної плати за минулі роки.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» задоволений частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 10000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» на користь ОСОБА_2 5000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» на користь держави судові витрати у розмірі 243 гривні 60 копійок.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Євраз Суха Балка», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В іншій частині рішення просить залишити без змін.

На її думку, суд не врахував, що спільна галузева постанова є чинною, тому коефіцієнт 0,71 застосовано правомірно. Також, посилається на те, що при звільненні позивачу були виплачені всі належні з підприємства суми, які існували на момент звільнення 06.06.2013 року, що позивач не оспорює та не доводить факт, що на момент звільнення був спір про розмір належних йому сум при звільненні. Таким чином вважає, що відсутня вина відповідача саме в несвоєчасному розрахунку чи розрахунку не в повному обсязі. Крім того, посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з підприємства на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 5000 грн., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення йому винними діями відповідача моральної шкоди та, крім того, вимоги про відшкодування моральної шкоди подано із пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав. Також, на її думку, позивач, дізнавшись у лютому 2012 році про порушення відповідачем законодавства України при виплаті заробітної плати за час відпусток, пропустив тримісячний строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строку її виплати в розмірі 4978,33 грн., середній заробіток за час затримки при розрахунку в розмірі 102123,84 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Вважає, що суд, відмовляючи в стягненні компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строку її виплати, не врахував рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року, відповідно до якого, право працівника на належну заробітну плату не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Також, в даному рішенні зазначено, що працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були таки суми нараховані роботодавцем.

В запереченнях на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Євраз Суха Балка» просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в частині відмови у стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строку її виплати, залишити без змін. Свою апеляційну скаргу просить задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ПАТ «Євраз Суха Балка» та представника позивача ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині відмови в стягненні компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати, з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог, а також зміні в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з ПАТ «Євраз Суха Балка» на користь ОСОБА_2 з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 працював в ПАТ «Євраз Суха Балка» з 01.09.1997 року та був звільнений 06.06.2013 року за станом здоровя, що перешкоджає роботі з підстав, передбачених п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8).

В лютому 2012 року за заявою ОСОБА_2 відповідач ПАТ «Євраз Суха Балка» нарахував та виплатив йому недоплачену заробітну плату за час щорічних відпусток за 1998-2012 роки в сумі 5558,72 грн. (а.с. 24).

У період з 1998 року по 2010 рік позивач перебував у відпустках та відповідно до довідки, наданої відповідачем, за вказаний період йому підприємством було донараховано суми недоплаченої заробітної плати за час відпусток: березень-травень 1998 року 271,59 грн.; серпень-вересень 1998 року 275,55 грн.; квітень-липень 1999 року 807,18 грн.; січень-лютий 2000 року 631,38 грн.; листопад-грудень 2000 року 884,48 грн.; червень-липень 2001 року 1326,40 грн.; листопад-грудень 2001 року 1427,52 грн.; лютий-березень 2002 року 1619,44 грн.; серпень-вересень 2002 року 1842,24 грн.; травень-липень 2003 року 4813,20 грн.; січень-лютий 2004 року 2652,54 грн.; червень-липень 2004 року 2480,00 грн.; травень 2005 року 987,00 грн.; липень-серпень 2005 року 3292,48 грн.; грудень 2005 року 2152,60 грн.; липень-вересень 2006 року 3638,72 грн.; грудень 2006 року 3106,62 грн.; січень 2007 року 575,30 грн., червень-липень 2007 року 3697,60 грн.; листопад-грудень 2007 року 4098,24 грн.; червень-вересень 2008 року 8261,15 грн.; січень-лютий 2009 року 4518,30 грн.; червень 2009 року 2333,96 грн.; лютий 2010 року 3430,00 грн. (а.с. 23).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на ст.ст. 116, 117 КЗпП України, що ПАТ «Євраз Суха Балка» йому своєчасно не виплачена у повному обсязі заробітна плата при звільнені, тому просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені та компенсацію у звязку із порушенням строків ї виплати. Також позивач зазначив, що у звязку із діями відповідача йому спричинено моральну шкоду.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10000,00 гривень, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

На думку колегії суддів, вказаний висновок суду першої інстанції є правильним та відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявленим звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дають підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 06 червня 2013 року відповідач ПАТ «Євраз Суха Балка» не провів виплату всіх належних сум, а саме невиплаченою залишилась недоплачена заробітна плата за період відпусток з березня 1998 року по лютий 2010 року включно в сумі 5558,72 грн., яка була з урахуванням утримань суми податку з доходів фізичних осіб виплачена відповідачем позивачу за його заявою в лютому 20112 року.

Факт виплати відповідачем недоплаченої заробітної плати свідчать, що між сторонами виник спір щодо розміру сум належних до виплати при звільненні, тому доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо того, що спірних сум на момент звільнення не було, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-54цс11 від 12 січня 2012 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в сумі 10000,00 грн. при частковому задоволенні цих вимог позивача, вважає його правильним та погоджується з висновком суду про те, що його розмір позивачем значно завищено, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі.

Колегія вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в 10000,00 грн. встановлений судом першої інстанції з урахуванням істотності цієї суми порівняно із середнім заробітком.

Виходячи із вищезазначеного, вимоги представника позивача ОСОБА_3 щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102123,84 грн. не підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки спірні суми заробітної плати за час відпусток позивачу не були нараховані взагалі, відсутня умова компенсації втрати частини доходів.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок), який застосовується при наданні працівникам відпусток.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригується на коефіцієнти підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. № 2050-ІП та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно п. 2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20.12.1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) - компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток. Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 р. здійснюється згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №1-18/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати повинна розраховуватися з січня 1998 року, за кожну нараховану відпустку окремо, по час фактичної виплати заборгованості. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, в лютому 2012 року позивачу була виплачена сума недоплаченої заробітної плати за час щорічних відпусток з урахуванням коефіцієнта підвищення відповідно до постанови Генерального директора та профкому підприємства від 06.02.2012 року в сумі 5558,85 грн. за період з 1998 року по 2010 рік.

Тобто, матеріалами справи встановлено недоплату позивачу заробітної плати за час відпусток за період з березня 1998 року по лютий 2010 року.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, є неправильним та погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3.

Колегія суддів також погоджується розрахунком представника позивача щодо розміру компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з травня 1998 року по лютий 2010 року, який складає 4978,33 гривень та вважає його правильним (а.с. 39-40).

Доводи апеляційної скарги ПАТ «Євраз Суха Балка» про те, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року, Постанови КМУ від 21.02.2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» та Постанови КМУ від 20.12.1997 року № 1427, оскільки в даному випадку порушення строків виплати заробітної плати не було, заробітна плата позивачу за час відпусток виплачувалася у строки, передбачені законом та колективним договором, що не оспорює позивач, однак, підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку позивача для оплати відпусток при цьому строки виплати нарахованої заробітної плати не порушено, не беруться до уваги колегією суддів, так як спростовуються матеріалами справи та наявними у ній доказами для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за час перебування у відпустках було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги ПАТ «Євраз Суха Балка» щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, є безпідставними, як і посилання на порушення строку звернення до суду про стягнення моральної шкоди, оскільки повного розрахунку підприємством з позивачем не було проведено ані при звільненні, ані в 2012 році.

Разом з тим, колегія вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий з відповідача на користь позивача в сумі 5000 грн. визначенийсудом без достатнього урахування роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого. розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд не в повній мірі дав оцінку ступені фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалості і тяжкості, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, вважає необхідним змінити рішення суду та зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з ПАТ «Євраз Суха Балка» на користь позивача з 5000 грн. до 1000 грн., а вимоги представника позивача ОСОБА_3 щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. вважає безпідставними.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, оскільки, крім вищевказаного, ці доводи суперечать ч. 2 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 2371 КЗпП України передбачено відшкодування моральної шкоди власником або уповноваженим ним органом працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В ній також зазначено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Так як КЗпП України не врегульовує питань, повязаних з відшкодуванням моральної шкоди та не встановлює спеціальну позовну давність щодо позовних вимог по її відшкодуванню, на думку колегії суддів, застосуванню підлягають положення Цивільного Кодексу України, як основного цивільного законодавства, зокрема ст. 257 ЦК України, якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати, скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог. Також рішення суду в частині розміру стягнутої моральної шкоди необхідно змінити та зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з ПАТ «Євраз Суха Балка» на користь позивача з 5000 грн. до 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, пп. 1, 4 ч.1 ст. 309, ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 квітня 2015 року в частині відмови в стягненні з Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» на користь ОСОБА_2 компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати в розмірі 4978,33 грн. задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка»на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку із порушенням строку її виплати в розмірі 4978 (чотири тисячі девятсот сімдесят вісім) грн. 33 коп.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16 квітня 2015 року в частині розміру стягнутої моральної шкоди з Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» на користь ОСОБА_2 змінити, зменшивши його з 5000 (пяти тисяч) грн. до 1000 (однієї тисячі) грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили

Головуючий:

Судді: