Категорія: Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Карпук А.К.,

при секретарі - Перебойчуку Р.В,,

за участі: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Онищука С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору іпотеки,

за апеляційною скаргою відповідача публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Луцького міськрайонного суду від 24 вересня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору іпотеки покликаючись на те, що 11.09.2006 року між ОСОБА_3 та АППБ «Аваль» було укладено кредитний договір № 014/1101/74/30968, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 97700,00 доларів США, з кінцевою датою погашення 10.09.2026 року для придбання нерухомості на первинному ринку. 19.12.2005 року між ОСОБА_3 як замовником та ТзОВ «Завод будівельних конструкцій», як виконавцем, було укладено договір № 56-А/12 про дольову участь у будівництві нежитлового приміщення під шахматно-шашковий клуб у вбудовано-прибудованому приміщенні торгово-громадського призначення 9-ти поверхового двохсекційного житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 174,34 м.кв. (а.с. 8).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 014/1101/74/30968, 11.09.2006 року між ОСОБА_3 та АППБ «Аваль» було укладено іпотечний договір, згідно якого позивач передав відповідачу в іпотеку свої майнові права, які в нього виникли за договором № 56-А/12 про дольову участь від 19.12.2005 року та всіма додатковими угодами до нього, а саме: право на отримання у власність нежитлового приміщення під шахматно-шашковий клуб у вбудовано-прибудованому приміщенні торгово-громадського призначення 9-ти поверхового двохсекційного житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 174,34 м.кв.

Просив визнати недійсним даний іпотечний договір, оскільки вважає, що на час укладення даного договору майнові права не могли бути передані в іпотеку, так як у чинному на цей час Законі України «Про іпотеку» зазначено вичерпний перелік об'єктів, які можуть бути передані в іпотеку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 вересня 2015 року позов в даній справі задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 11.09.2006 року, укладений між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2975.

Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Покликається на те, що судом були неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, неповно з'ясовані всі обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що майнове право, що є предметом іпотечного договору - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно. Вказує, що позивач є особою, яка фінансувала будівництво нежитлового приміщення і в зв'язку з даним будівництвом було укладено кредитний договір. Права інших осіб даним іпотечним договором не порушуються.

В судовому засіданні представник відповідача Онищук С.В. апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на доводи, викладені в ній.

Представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, оскільки вважає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 19.12.2005 року між ОСОБА_3 як замовником та ТзОВ «Завод будівельних конструкцій», як виконавцем, було укладено договір № 56-А/12 про дольову участь у будівництві нежитлового приміщення під шахматно-шашковий клуб у вбудовано-прибудованому приміщенні торгово-громадського призначення 9-ти поверхового двохсекційного житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 174,34 м.кв. (а.с. 8). Згідно з п.1.2. даного договору виконавець зобов'язався побудувати з власних матеріалів та передати замовнику дане нежитлове приміщення. Пунктом 2.2 цього Договору зобов'язано замовника своєчасно сплачувати Виконавцю кошти для ведення будівництва згідно умов даного договору і прийняти від Виконавця об'єкт в належному стані. (а.с. 5). Із умов договору про дольову участь п. 4.1 вбачається, що будівництво розпочато у 2004 році і закінчується у 4 кварталі 2006 року.

11.09.2006 року між ОСОБА_3 та АППБ «Аваль» було укладено кредитний договір № 014/1101/74/30968, відповідно до умов вказаного кредитного договору, банк надав позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 97700,00 доларів США, з кінцевою датою погашення 10.09.2026 року для придбання нерухомості на первинному ринку. Кредит надавався на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності (а.с. 6, 7). З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 014/1101/74/30968, 11.09.2006 року між ОСОБА_3 та АППБ «Аваль» було укладено іпотечний договір (а.с. 8-11).

Згідно п. 1.2 даного договору позивач передав відповідачу в іпотеку свої майнові права за договором № 56-А/12 про дольову участь від 19.12.2005 року та всіма додатковими угодами до нього, а саме: право на отримання у власність нежиле приміщення під шахматно-шашковий клуб у вбудовано-прибудованому приміщенні торгово-громадського призначення 9-ти поверхового двохсекційного житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 174,34 м.кв. (а.с. 8).

Крім того, 11.09.2006 року між сторонами іпотечного договору було підписано акт опису майна, що передається в іпотеку, згідно якого ОСОБА_3 передав банку майнові права на нежиле приміщення під шахматно-шашковий клуб у вбудовано-прибудованому приміщенні торгово-громадського призначення 9-ти поверхового двохсекційного житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 174,34 м.кв. (а.с. 12).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення іпотечного договору майнові права не могли бути передані в іпотеку, оскільки Законом України «Про іпотеку» такі дії не передбачалися.

Однак, враховуючи обставини даної справи та вимоги цивільного законодавства з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

За змістом частин 1,3 статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно із ч. 1 статті 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Статтею 190 ЦК України встановлено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Із ст. 5 редакції Закону України «Про іпотеку» від 23.02.2006 року, яка діяла на момент укладення договору іпотеки, встановлено, що предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що майнові права могли бути об'єктом іпотеки станом на 11.09.2006 року, тобто на момент укладення оспорюваного договору іпотеки та не заперечуються нормами Закону, який діяв на момент укладення даного договору.

Відповідно до ч.2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Судом встановлено, що під час укладення даного договору у заставодавця були підтверджуючі документи на майнові права щодо набуття права власності на нерухоме майно після закінчення будівництва. З обставин справи вбачається, що позивач як власник майнових прав на нежиле приміщення під шахматно-шашковий клуб у вбудовано-прибудованому приміщенні торгово-громадського призначення 9-ти поверхового двохсекційного житлового будинку АДРЕСА_1 передав своє майнове право в іпотеку і діяв в межах вимог чинного цивільного законодавства.

Суд першої інстанції вірно вказав, що поняття іпотека майнових прав і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у Законі України «Про іпотеку» на момент укладення оспорюваного договору були відсутні. Стаття 5 даного Закону не визначала майнові права як предмет іпотеки.

Отже майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги. Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування) не є речовими правами на чуже майно, тому що об'єкт цих прав не є чуже майно, а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва ( інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника цього майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Правовий аналіз положень ЦК України, законів України «Про іпотеку» та інші, дозволяє дійти висновку про те, що майнове право, що є предметом іпотечного договору, - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. У випадку, якщо в іпотеку пропонується об'єкт, будівництво якого не розпочато або розпочато, але пропонується передати в іпотеку права вимоги на весь об'єкт після його завершення, предметом такої іпотеки можуть бути майнові права (права вимоги) на весь об'єкт в цілому.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на норми цивільного законодавства, які таке право передбачали. А отже при ухваленні даного рішення суд не правильно застосував норми матеріального права.

Отже, аналізуючи вищезазначені норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що на момент укладення договору іпотеки між сторонами, предметом такого договору могли бути майнові права на нерухомість, а тому вважає, що при вирішенні спору судом першої інстанції порушені норми матеріального та неправильно застосовані норми процесуального права.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 317, 319, 60 ЦПК України, на підставі ст.ст. 190, 575, 576, 583 ЦК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 24 вересня 2015 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 267,96 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: