У х в а л а

іменем україни

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: акціонерне товариство закритого типу телекомпанія Інформаційне агентство «Репортер», Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом та просив визнати такими, що не відповідають дійсності, відомості, які двічі розповсюджені ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 через засоби масової інформації (ЗМІ) - в спеціальному репортажі телекомпанії Інформаційного агентства «Репортер» (далі - ІА «Репортер» АТЗТ); зобов'язати ОСОБА_4 спростувати ці відомості у тих же ЗМІ і заборонити їй їх розповсюдження у майбутньому в будь-яких установах, організаціях, підприємствах будь-якої форми власності; стягнути з ОСОБА_4 на його користь на відшкодування моральної шкоди, заподіяної його честі, гідності і ділової репутації, - 50 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з січня 2006 року по квітень 2008 року він проходив службу у званні полковника міліції на посаді начальника науково-дослідного експертного криміналістичного центру при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області), де також на посаді старшого експерта проходила службу майор міліції ОСОБА_4, з якою у нього на підставі службових відносин наприкінці 2006 року та початку 2007 року склалися неприязні стосунки.

Після звільнення з ГУМВС України, у березні 2011 року, позивач став членом громадської правозахисної організації «Захист військовослужбовців».

Позивач зазначав, що з 27 квітня по 02 серпня 2011 року він та інші члени організації виступали у рамках спецрепортажу на телеканалі ІА «Репортер» АТЗТ щодо підсумків роботи їх організації з вивчення обставин порушення прав громадян, в тому числі і стосовно громадянки ОСОБА_4, однак оцінка її роботи не надавалась.

Проте у своєму виступі у спецрепортажу ІНФОРМАЦІЯ_1 на ІА «Репортер» АТЗТ відносно позивача громадянкою ОСОБА_4 була висловлена неправдива та недостовірна інформація, яку він процитував дослівно мовою оригіналу, а саме:

«Вопрос, что о недостоверности начисления денежного обеспечения, правильности его начисления поднимались профсоюзом, председателем которого была я. Сотрудники неоднократно обращались с заявлениями, данные вопросы мы рассматривали на профсоюзных собраниях. ОСОБА_3 боялся, что мной будут все-таки выявлены факты неправильного начисления денежного обеспечения, ведения двойной бухгалтерии, значит, он решил просто избавиться от меня физически. Согласно исследований токсилогических, в моем организме было обнаружено более чем в 23 раза больше нормы содержания свинца. Главным специалистом НИЭКЦ на тот момент ОСОБА_6, значит, были взяты смывы с моего рабочего места и согласно проведенных исследований токсилогической лабораторией установлено, что более 1 000 микрограмм на литр при норме 16 микрограмм на литр свинца обнаружено в ящике рабочего стола, далее следует стул, сейф. Материалы за фактом отравления в отношении меня приобщены к материалам уголовного дела № 49-2326 и обстоятельства данного преступления проверяются в ходе расследования уголовного дела. Согласно официального ответа прокуратуры Одесской области указано: «В разі встановлення осіб, причетних до скоєння ОСОБА_3 злочину, слідчим буде прийнято відповідне рішення згідно КПК України, а також в ході слідства буде перевірено законність його звільнення з ОВС».

Позивач стверджує, що вищевказана інформація є неправдивою, не відповідає дійсності, принижує та порочить його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки його причетність до отруєння громадянки ОСОБА_4 і неправильного нарахування їй виплат грошових коштів не була встановлена у процесі розслідування кримінальної справи № 49-2326, яка закрита за відсутністю в його діях складу злочину.

Вважав, що виступ ОСОБА_4 на телебаченні переслідував мету сформувати у чисельної аудиторії телеглядачів Одеської області думку про нього, як про порушника норм суспільної моралі та злочинця, що спричинило йому душевні страждання, нанесено психічну травму внаслідок підірваного авторитету громадянина, колишнього керівника і працівника правоохоронного органу, громадського правозахисника, тобто спричинена значна моральна шкода, яку оцінив у розмірі 50 000 грн.

З огляду на вказане позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано відомості, які двічі розповсюджені ОСОБА_4 17 серпня 2011 року через засоби масової інформації ІА «Репортер» АТЗТ Одеського телебачення в спеціальному репортажі відносно ОСОБА_3, такими, що не відповідають дійсності.

Зобов'язано ОСОБА_4 спростувати відомості, які двічі нею розповсюджені ІНФОРМАЦІЯ_1 через засоби масової інформації ІА «Репортер» АТЗТ Одеського телебачення в спеціальному репортажі відносно ОСОБА_3, у тому ж засобі масової інформації на ІА «Репортер» АТЗТ Одеського телебачення.

Заборонено ОСОБА_4 розповсюджувати відомості, які двічі нею розповсюджені ІНФОРМАЦІЯ_1 через засоби масової інформації ІА «Репортер» АТЗТ Одеського телебачення в спеціальному репортажі відносно ОСОБА_3, у майбутньому в будь-яких установах, організаціях, підприємствах будь-якої форми власності.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 30 000 грн моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси 14 липня 2014 року в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 грн змінено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про заборону розповсюджувати відомості, які двічі розповсюджені ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 через засоби масової інформації ІА «Репортер» АТЗТ Одеського телебачення у спеціальному репортажі відносно ОСОБА_3, у майбутньому у будь-яких установах, організаціях, підприємствах будь-якої форми власності - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2015 року відмовлено в заяві ОСОБА_4 про роз'яснення рішення апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Частиною 2 статті 324 ЦК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив із того, що поширена ОСОБА_4 інформація відносно ОСОБА_3 носить свідомо недостовірний характер і не відповідає дійсності, оскільки на момент виходу в ефір спецрепортажу та на час ухвалення рішення суду відсутній вирок суду відносно ОСОБА_3 у скоєнні злочину щодо відповідачки, до того ж кримінальна справа відносно нього була закрита у зв'язку з відсутністю складу злочину; за вищевикладених обставин суд дійшов висновку, що поширення відповідачкою негативної інформації стосовно позивача під час її виступу у телепередачі ІНФОРМАЦІЯ_1 спричинило останньому моральну шкоду, яку суд оцінив у розмірі 30 000 грн.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду в частині розміру моральної шкоди до 3 000 грн, виходив із засад розумності та справедливості; відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині заборони відповідачці розповсюджувати вказані відомості у майбутньому, суд дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб на майбутнє не передбачений чинним законодавством України; в іншій частині рішення апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з січня 2006 року по квітень 2008 року позивач - полковник міліції ОСОБА_3 проходив службу на посаді начальника НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області. Відповідач - старший експерт, майор міліції ОСОБА_4 працювала в експертній установі під керуванням полковника міліції ОСОБА_3

Після закінчення служби в органах міліції позивач у березні 2011 року вступив до громадської правозахисної організації «Захист військовослужбовців», результати роботи якої періодично доводилися до громадськості і окремих громадян, у тому числі за допомогою ЗМІ, а саме: були доведені в термін з 27 липня по 02 серпня 2011 року на ІА «Репортер» АТЗТ у рамках передачі «Спецрепортаж» відносно протиправної, за їх розсудом, діяльності громадянина ОСОБА_7

З матеріалів справи встановлено, що судом апеляційної інстанції в судовому засіданні досліджено наданий телекомпанією ІА «Репортер» АТЗТ диск з відеозаписом виступу відповідачки ОСОБА_4 у спецрепортажі ІНФОРМАЦІЯ_1 на вказаному телеканалі (а. с. 21-27, т. 3), а тому доводи касаційної скарги ОСОБА_4 стосовно знищення репортажу, який транслювався ІНФОРМАЦІЯ_1, спростовуються матеріалами справи.

Згідно з листом Генерального директора ІА «Репортер» АТЗТ вказаний виступ відповідачки був відтворений у телеефірі двічі о 10 і 17 годині ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 73, т. 1).

З висновків службових розслідувань ГУМВС України в Одеській області від 24 листопада 2007 року, 31 грудня 2007 року, 10 березня 2008 року за результатами перевірки звернень на той час майора міліції ОСОБА_4, постанови старшого слідчого відділу прокуратури Одеської області Стоянова К.С. від 16 грудня 2011 року про відмову у порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_3 за заявами ОСОБА_4 вбачається, що факт отруєння ОСОБА_4 сіллю важких металів (свинцю) мав місце, проте не був у прямому або непрямому зв'язку на той час з полковником міліції ОСОБА_3 і його службовою діяльністю, оскільки отруєння громадянки ОСОБА_4 сталося задовго до їх знайомства, приблизно у 1994 році (а. с. 12-13, 33-46, т. 1).

Крім того, за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області постановою старшого помічника прокурора Малиновського району м. Одеси від 08 травня 2007 року відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно службових посадовців НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області, у зв'язку з відсутністю в їх діях складу злочину (а. с. 15-16, т. 1).

Судами також встановлено, що на момент виходу в ефір спецрепортажу відсутній вирок суду відносно ОСОБА_3 у скоєнні злочину щодо відповідачки ОСОБА_4, а постановою старшого слідчого відділу прокуратури Одеської області від 22 листопада 2011 року відносно позивача була закрита кримінальна справа за ч. 3 ст. 364 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК України у зв'язку з відсутністю складу злочину; а також 15 грудня та 16 грудня 2011 року відносно ОСОБА_3 за п. 2 ст. 6 КПК України винесено постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. ст. 15, 191, 365 КК України (а. с. 12-13, т. 1).

Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Разом з тим, за змістом зазначених норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Частиною 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Задовольняючи позов, суди не врахували, що відповідачка, виступаючи в спеціальному репортажі телекомпанії ІА «Репортер», висловила свою думку щодо позивача, передача мала суспільний інтерес, і її право на висловлення своїх поглядів передбачено зазначеними нормами матеріального права.

З огляду на вказане вище колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули, не визначилися з характером інформації; в повній мірі не з'ясували чи є така інформація фактичними твердженнями чи вона є оціночними судженнями, зокрема, чи викладена вона у стверджуючій формі або як припущення, думка відповідача, у зв'язку з чим дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову.

Крім того, зобов'язуючи відповідача спростувати недостовірну інформацію, судами попередніх інстанцій не враховано, що за змістом ст. ст. 215-217 ЦПК України у резолютивній частині рішення слід зазначати висновки суду по суті усіх вимог.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. У ній, зокрема, має бути зазначено: конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

Також у п. 24 Постанови роз'яснено, що, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).

У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Разом з цим місцевий суд, зобов'язуючи ОСОБА_4 спростувати відомості розповсюджені нею через засоби масової інформації у тому ж засобі масової інформації на ІА «Репортер» АТЗТ не звернув уваги, що телекомпанія залучена до участі у справі в якості третьої особи, а не відповідача.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Крім того, у п. 10 вказаної постанови роз'яснено, якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (ст. ст. 32, 33 ЦПК України).

Таким чином, вирішуючи спір про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації, суд повинен встановити суб'єктний склад сторін спору, з'ясувати, яка фізична або юридична особа поширила недостовірну інформацію, а також автора цієї інформації.

Суд першої інстанції на порушення положень ст. ст. 215-217 ЦПК України у резолютивній частині рішення, визначаючи відомості, які двічі розповсюджені ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 через засоби масової інформації відносно ОСОБА_3, такими, що не відповідають дійсності, не зазначив, які саме відомості не відповідають дійсності, не визначив строк, у межах якого спростування повинно бути оприлюднено та, разом з цим, зобов'язуючи відповідача спростувати ці відомості у тому ж засобі масової інформації не вирішив питання про залучення телекомпанії ІА «Репортер» АТЗТ в якості співвідповідача та надання останньою ефірного часу для їх спростування.

Залучення телекомпанії ІА «Репортер» АТЗТ в якості третьої особи унеможливлює виконання судового рішення, яким відповідач зобов'язаний спростувати недостовірну інформацію у спеціальному репортажі вказаної телекомпанії.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, на порушення вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України допущених судом помилок не виправив та залишив рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Враховуючи, що наслідком розгляду вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є порушення прав позивача та визнання інформації недостовірною, про що має бути зазначено у резолютивній частині рішення, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси 14 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 11 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана