АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Корчевного Г.В., Слободянюк С.В.

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року позивач звернувся із зазначеним позовом, уточнивши який зазначив, що працював на посаді начальника адміністративного відділу Банку, коли 27 січня 2015 року був звільнений з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скороченням штату працівників).

Зазначав, що за час роботи до дисциплінарної відповідальності не притягувався, відповідач не запропонував наявні в установі вакантні посади, тому звільнення вважав незаконним. Такі дії відповідача завдали позивачу моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив поновити його на роботі, на посаді начальника адміністративного відділу Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», стягнути із відповідача на свою користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, 20 000 грн. грошової компенсації спричиненої моральної шкоди, допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на посаді та виплати заробітної плати за один місяць. (а.с. 1-3, 29-30, 40-46)

Відповідач проти позову заперечував.(а.с. 58-59, 63)

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року в позові ОСОБА_1 до ПАТ «Міський комерційний банк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено. (а.с.64, 66-67)

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення заявлених вимог в повному обсязі. На обґрунтування скарги посилався на неправильне встановлення обставин, неправильне дослідження та оцінку доказів, що на думку апелянта є підставою для скасування оскаржуваного рішення.(а.с. 70-80)

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав скаргу і просив її задовольнити, представник відповідача Корчадим В.М. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49 2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

Відповідна правова позиція міститься і постановах Верховного Суду України від 1 квітня 2015 р. у справі N 6-40цс15 та від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судом встановлено, що 12 січня 2012 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника начальника адміністративного відділу ПАТ «Міський комерційний банк», а наказом від 15 вересня 2014 року № 602-П був переведений і працював на посаді начальника адміністративного відділу цього Банку.(а.с. 4-7)

20 листопада 2014 року у Банку було введено тимчасову адміністрацію, а з 20 березня 2015 року розпочато процедуру ліквідації.(а.с. 54-57)

25 листопада 2014 року ОСОБА_1 під особистий підпис був попереджений, що на підставі Наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Міський комерційний банк» № 725-П від 25.11.2014 року посаду начальника адміністративного відділу Банку буде скорочено із зазначенням про відсутність інших вакантних посад.(а.с. 10)

19 грудня 2014 року позивач ОСОБА_1 подав до уповноваженої особи Банку письмову заяву про його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України.(а.с. 33-34)

27 січня 2015 року був звільнений з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скороченням штату працівників) за наказом № 59-П, у цей же день був ознайомлений під особистий підпис про звільнення та отримав трудову книжку.(а.с. 8-9, 14)

Оскільки за наявних у справі доказів в Банку з 20 листопада 2014 року було запроваджено тимчасову адміністрацію, та згодом уповноваженою особою прийнято рішення і розпочато процедуру ліквідації цього Банку, колегія суддів погодилась з доводами відповідача про відсутність вакантних посад які могли б бути запропоновані позивачу.

За таких обставин колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

Г.В.Корчевний

С.В.Слободянюк

Справа № 22-ц/796/15708/2015

Унікальний номер 760/3911/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Демидовська А.І.

Доповідач Левенець Б.Б.