Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 243/1435/15Головуючий у 1-й інстанції Профатило П.І.
№22-ц/778/3131/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини без згоди батька за кордон

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила постановити рішення, яким надати дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди з України дитини ОСОБА_4 за кордон, в тому числі до РФ, з метою лікування, оздоровлення, спільного відпочинку та відвідування родичів в її супроводі без згоди батька, за потреби щорічно та до досягнення дитиною повноліття з правом повернення дитини до України.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.11.2011 року, однак сумісно не проживають. Від цього шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із нею, знаходиться на її утриманні.

На даний час, у зв'язку з нестабільною ситуацією на Україні у неї виникла потреба на виїзд з дитиною за кордон, а саме до Російської Федерації, для лікування, оздоровлення та відвідування родичів, однак ОСОБА_3 відмовляється надавати добровільно дозвіл на вивезення дитини за кордон.

Заочним рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог позивача у цій справі відмовлено.

Питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами у цій справі судом першої інстанції не вирішувалось.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просила заочне рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У судове засідання 04.06.2015 року повідомлений апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (а.с.44) відповідач ОСОБА_3, не з'явився, заяв про причини неявки чи про зміну свого місця проживання (перебування) у матеріали цієї справи, а також клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_3 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта - позивача ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.141, 155 СК України, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 10-11, 15, 57-60, 213-224 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі; вважав, що правові підстави для надання судом першої інстанції дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька у цій справі відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що батьками дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сторони у цій справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (свідоцтво про народження, копія а.с. 5).

Ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ,постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року №231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Ст. 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку,або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків, рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім, рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно до ст. ст. 10 ч. 3, 60 ч. 1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень.

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Проте, позивачем ОСОБА_2 не було надано суду першої інстанції у цій справі жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька дитини, яким є відповідач ОСОБА_3 у цій справі, надати згоду у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру, що свідчить про те, що правові підстави для надання судом першої інстанції дозволу на виїзд дитини за кордон відсутні.

Позивачем ОСОБА_2 не було надано суду першої інстанції також жодного конкретного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, вказано мету такого виїзду: лікування та оздоровлення, однак не додано жодної довідки про стан здоров'я дитини з рекомендаціями лікаря на лікування оздоровлення дитини саме за межами України, де саме, також не зазначено конкретний час перебування дитини за кордоном у родичів, також не зазначено місцезнаходження цих родичів.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні неодноразові виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею її позові у цій справі та яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, додані до апеляційної скарги позивачем (а.с.32-33), а саме: копія рішення суду про розірвання шлюбу сторін від 02.03.2015 року, яке набуло законної сили 13.03.2015 року, та довідка про стан здоров'я дитини від 24.03.2015 року, не є доказами, передбаченими ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, а тому не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції від 16.03.2015 року в останній.

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Рішення суду з вирішення спору у будь-яких правовідносинах сторін, у тому числі у сімейних, має бути конкретним та зрозумілим для всіх.

Проте, самі позовні вимоги позивача у цій справі (а.с.2-3) є неконкретними та незрозумілими, здається, що позивач ще сама для себе не визначилась із тим, до якої саме конкретної країни, коли саме і з якою саме метою вона бажає виїхати із дитиною без згоди батька.

Само по собі проведення антитерористичної операції в Україні на території населеного пункту, в якому мешкає позивач, не може бути правовою підставою для ухвалення судом у цій справі рішення про надання дозволу позивачеві на виїзд дитини на невизначений термін за кордон у супроводі матері без згоди батька.

Оскільки, позивач не позбавлена можливості виїхати з дитиною з цих підстав без згоди батька до будь-якого іншого населеного пункту в межах України.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції мав право розглядати дану справу та ухвалювати оскаржуване рішення у судовому засіданні 16.03.2015 року за відсутністю сторін, у тому числі за відсутністю позивача ОСОБА_2, оскільки остання подала суду першої інстанції заяву про розгляд цієї справи за її відсутністю (а.с.16).

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, які були наявні у матеріалах цієї справи на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі у повному обсязі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (а.с.30), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне роз'яснити ОСОБА_2 її право на повторне звернення до суду першої інстанції у подальшому для вирішення питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини у майбутньому за кордон у супроводі матері без згоди батька, якщо останній дійсно не надає такої, однак, із зазначенням у своєму позові конкретних країни, мети та періоду виїзду за кордон із доданням до позову документів на підтвердження цих конкретних обставин.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.