АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5312/15 Справа № 185/1758/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бабій С. О. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Сплативши судовий збір, відповідно до чинного законодавства.

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що позивачі є власниками вказаної квартири, в якій зі згоди позивачів було зареєстровано відповідача. Відповідач є донькою позивача ОСОБА_3 та онукою позивача ОСОБА_2, протее, із 2002 р. у квартирі не проживає, її особисті речі у квартирі відсутні, за комунальні послуги не сплачує.

У березні 2015 року відповідачем у справі ОСОБА_5, було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про вселення, яка була прийнята судом до спільного розгляду із первісним позовом. Сплативши судовий збір, відповідно до чинного законодавства.

У своїх зустрічних позовних вимогах ОСОБА_5 просить суд подовжити строк на зберігання за нею права на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1, та вселити її до вказаної квартири, посилаючись на те, що до спірної квартири вона вселилася, будучи неповнолітньою, разом із матір'ю, де вони проживали до 2005 р., коли на вхідних дверях було поміняно замок. ОСОБА_5 неодноразово намагалася заселитися до квартири, але відповідачі її не пускали.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року у задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено повністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити у цій частині нове, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі, у іншій частині рішення суду залишити без змін, оскільки вважають, що у оскаржуваній частині, судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції є вірним та таким, що ґрунтується на встановлених судом обставинах та доказах.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі відповідно до свідоцтва про право на житло від 13.04.1994 р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.2004 р. є власниками квартирою АДРЕСА_1.

Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідач, будучи малолітньою дитиною, була зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1, як член сім'ї позивачів, зі згоди останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2005 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення, було визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, та визнано за ОСОБА_6 право користування житловим приміщенням АДРЕСА_2.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що, як вбачається із змісту вказаного рішення, сторони у справі є іншими, ніж у даній справі, та досліджувалися інші обставини, ніж ті, які входять до предмету доказування у даній справі. При цьому, рішенням суду встановлено, що з моменту оформлення прописки ОСОБА_6 (матері відповідача ОСОБА_4) у АДРЕСА_1, ОСОБА_6 в квартирі не проживала, плату за комунальні послуги та інші обов'язкові платежі не здійснювала, оскільки мешкає у АДРЕСА_2.

Також, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2006 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини, у задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням суду було встановлено, а відтак не підлягає доказуванню, що згідно акта обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_3, який проживає за адресою АДРЕСА_2, станом на 20 вересня 2006 року у квартирі ведуться ремонтні роботи, куточок для дитини необладнаний. Відсутній стіл, постільна білизна, одяг, взуття для дитини. Умови для проживання не створені. Та встановлено, що згідно акта обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_6, яка проживає за адресою АДРЕСА_3 від 01 листопада 2006 року у квартирі є дітяча кімната. Умови для проживання та всебічного розвитку дітини створені. Суд встановив, що відповідачка сумлінно ставиться до своїх батьківських обов'язків, створила дитині належні умови для виховання та розвитку. Судом зазначалося, що дитині 9 років, вона перенесла хворобу жовчовивідних шляхів. Як зазначено у характеристиці з місця навчання, у школі вона часто скаржиться на погане самопочуття, нервова і неврівноважена. Тому, дитина потребує постійного материнського догляду і уваги, для цього їй потрібно жити з матір'ю.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто, 18 років їй виповнилося ІНФОРМАЦІЯ_2, з позовом позивачі звернулись до суду 17.02.2015 року.

Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст. 6 СК України неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно ч.3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що хоча ОСОБА_4 і була відсутня по місцю проживання позивачів понад один рік, проте, це відбувалось із поважних причин, а саме, в силу віку ОСОБА_4, якій виповнилось 18 років тільки ІНФОРМАЦІЯ_2, а самостійно питання користування житлом малолітня ОСОБА_4 до виповнення нею 14 років не мала можливості визначати, при цьому знаходилася на повному утримання матері, зокрема, її батько - ОСОБА_3 притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 164 КК України.

Відтак, на теперішній час немає підстав вважати ОСОБА_4, такою що більше року не проживає у спірній квартирі саме без поважних причин.

Колегія суддів також приймає до уваги обставини, встановлені рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2006 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини, щодо створення належних умов для проживання дитини ОСОБА_4 саме у квартирі АДРЕСА_2.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проте, апелянтами не було надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 не проживала більше року у спірній квартирі саме без поважних причин.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, встановлено, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не вбачає, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції , у оскаржуваній його частині, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез