АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4961/15 Справа № 205/6190/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Таус М. М. Доповідач - Романюк М.М.
25 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :
головуючого Романюк М.М.
суддів Котушенко С.П., Кравітної Т.П.
при секретарі Порубай М.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства "Завод металоконструкцій ім.Бабушкіна", 3-і особи: відділ державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області, Дніпропетровська міська рада про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, зобов'язання зняти з реєстрації, -
В С Т А Н О В И Л А:
Позивач звернулася до суду з зазначеним вище позовом 22 липня 2013 року. В обґрунтування заявлених та уточнених вимог посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 була отримана нею на підставі ордеру на сім'ю, що складалась із трьох осіб: неї, її матері та її колишнього чоловіка - ОСОБА_3
Між нею та відповідачем у 1986 році був зареєстрований шлюб, але на момент отримання спірної квартири відповідач фактично в ній не проживав, довгий час не було відомо про його місце знаходження, в зв'язку з цим вона зверталася до правоохоронних органів з заявою про оголошення його у розшук, а потім до Ленінського районного суду з заявою про визнання відповідача ОСОБА_3 безвісно відсутнім. Але оскільки, відповідач з'явився до суду її заява була залишена судом без розгляду.
Згодом, позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловою площею квартири. Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні своєю власністю, шляхом вселення.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2002 року у задоволені її позову було відмовлено, зустрічна позовна заява відповідача ОСОБА_3 була задоволена. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області це рішення було залишено без змін.

Пізніше позивачу стало відомо, що спірна квартира приватизована, хоча ані вона, ані відповідач з відповідною заявою до органів приватизації не зверталися.

У 2010 році позивач звернулась до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про визнання свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видане на підставі розпорядження №П-350 від 10.12.1998 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - недійсним; про визнання приватизації - недійсною та про скасування її державної реєстрації.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2012 року визнано недійсним розпорядження та свідоцтво про право власності на квартиру. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2012 року вказане рішення Ленінського районного суду було скасовано та у задоволені позову відмовлено.

У березні 2013 року у житлово - комунальному відділі ПАТ Дніпропетровського заводу металоконструкцій ім.Бабушкіна позивач отримала оригінал свідоцтва про право власності на квартиру видане лише на її ім'я.

Таким чином існують два документа - свідоцтва про право власності на одну і ту ж квартиру АДРЕСА_1, які мають однакову дату видачі - 10 грудня 1998 року і одну і ту ж підставу - розпорядження № П-350. Однак, ці свідоцтва видані різними органами: так свідоцтво, яке було предметом розгляду у попередній цивільній справі було видано ВАТ заводом металоконструкцій ім.Бабушкіна і з нього вбачається, що власником квартири є дві особи - ОСОБА_2 та ОСОБА_3; а свідоцтво, яке отримано нею 29 березня 2013 року видано виконкомом міської ради народних депутатів і з нього вбачається, що власником спірної квартири є одна особа - ОСОБА_2

При таких обставинах, позивач вважає, що свідоцтво про право власності на квартиру від 10 грудня 1998 року видане на двох осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та свідоцтво від 10 грудня 1998 року видане на одну особу - ОСОБА_2 підлягають скасуванню.

З урахуванням того, що з грудня 1998 року і до теперішнього часу відповідач -ОСОБА_3, в спірній квартирі не проживав без поважних причин, за весь цей час в квартирі не оселявся і навіть після звернення його до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, та здійснення вселення його Державною виконавчою службою і отримання ним ключів від квартири, ОСОБА_3 не залишився в квартирі і не оселився в ній і без поважних причин до теперішнього часу не проживав в квартирі просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, видане ВАТ "Завод металоконструкцій ім.Бабушкіна" на підставі розпорядження №П-350 від 10.12.1998 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, скасування державної реєстрації права власності на квартиру суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даними вимогами.

З даним висновком в повному обсязі погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач 21 січня 2011 року зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3, ВАТ "Завод металоконструкцій ім.Бабушкіна", Дніпропетровської міської ради, КП ДМБТІ. З урахуванням уточнених позовних вимог, серед інших вимог, просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане ВАТ "Завод металоконструкцій ім.Бабушкіна" на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2012 року визнано недійсним розпорядження та свідоцтво про право власності на квартиру. У задоволенні решти вимог відмовлено (справа 2/422/1284/2012).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2012 року рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2012 року було скасовано та у задоволені позову відмовлено в повному.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2012 року залишено без змін.

З позовної заяви та уточнень до неї, по наведеній вище справі, вбачається що свої позовні вимоги щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане ВАТ "Завод металоконструкцій ім.Бабушкіна" на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації права власності на зазначену квартиру, позивач посилалася на те, що ані вона, ані її колишній чоловік, відповідач по справі, не писали ніяких заяв на приватизацію квартири, текст заяви та підпис на бланку виконані не нею і не ОСОБА_3, вона ніколи не зверталася ні до керівництва заводу ні до органу приватизації, не зверталася до ДМБТІ з приводу замовлення технічного паспорту та отримання свідоцтва про право власності на квартиру.

Як вбачається з позовної заяви та уточнень до неї, по справі яка переглядається судом апеляційної інстанції, на обґрунтування вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане ВАТ "Завод металоконструкцій ім.Бабушкіна" на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації права власності на зазначену квартиру, позивач посилалася на ті ж самі підстави та обґрунтовує заявлені вимоги ті ж самими доказами.

З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2012 року заявлені вимоги розглянуті, по справі ухвалено рішення, яке набрало законної сили, судова колегія дійшла до висновку, що рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ПАТ "Завод металоконструкцій ім.Бабушкіна" про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, видане ВАТ "Завод металоконструкцій ім.Бабушкіна" на підставі розпорядження №П-350 від 10.12.1998 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, скасування державної реєстрації права власності на квартиру підлягає скасуванню із закриттям провадження по справі в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спірну квартиру видане виконкомом міської ради на ім'я ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що зазначене свідоцтво є нікчемним, а тому не потребує визнанню його недійсним.

З даним висновком суду судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до ч.5 ст.8 зазначеного Закону передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Як вбачається з повідомлення Дніпропетровської міської ради від 07 липня 2011 року № С-720, ані розпорядження ані рішення за №П-350 від 10 грудня 1998 року в архівному управлінні Дніпропетровської міської ради відсутнє.

З листа Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 18 лютого 2015 року № 3/4 - 308, в базі приватизованого житла відсутні відомості щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 в та будь-які документи щодо зазначеної квартири. Додатково повідомлено, що АДРЕСА_1 прийнятий до комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська згідно рішення Дніпропетровської міської ради від 16 лютого 2004 року № 330.

Таким чином, судом встановлено, що органом приватизації Дніпропетровської міської ради ані розпорядження ані рішення щодо приватизації спірної квартири не приймалися і не могли прийматися, оскільки лише у 2004 році будинок 6 по пров.Парусному було передано до комунальної власності територіальної громади міста.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що свідоцтво про право власності, видане виконкомом міської ради є нікчемним, а тому визнанню недійсним не потребує.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою та зобов'язання зняти його з реєстрації, суд першої інстанції виходив з безпідставності та незаконності зазначених вимог.

З даним висновком судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 жовтня 2002 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені: позивач був вселений в квартиру 54 будинку 6 по пров.Парусному у м.Дніпропетровську та визначений порядок користування спірною квартирою. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної власності. Зазначене рішення ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 квітня 2003 року залишено без змін.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст.71 ЖК України.

Згідно з ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

З урахуванням того, що відповідач ОСОБА_3 є співвласником спірної квартири, а на наймачем або членом його сім'ї, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спірну квартиру видане виконкомом міської ради на ім'я ОСОБА_2, визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою та зобов'язання зняття його з реєстрації, підстав для скасування якого, в цій частині, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства "Завод металоконструкцій ім.Бабушкіна", 3-і особи: відділ державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області, Дніпропетровська міська рада про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, видане ВАТ "Завод металоконструкцій ім.Бабушкіна" на підставі розпорядження №П-350 від 10.12.1998 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, скасування державної реєстрації права власності на квартиру - скасувати та провадження по справі в цій частині закрити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.М.Романюк

Судді: С.П.Котушенко

Т.П.Красвітна