АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7585/15 Справа № 209/1876/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Лобарчук О. О. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 18 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Приватна фірма «Світовид» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Приватна фірма «Світовид» (далі - ПП «ПФ «Світовид») про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, мотивуючи тим, що з 02 вересня 2012 року по 02 квітня 2013 року він працював на підприємстві відповідача на посаді директора. Звільнений з займаної посади за власним бажанням.

Вказував, що за характером своїх повноважень він не мав доступу до бухгалтерських та фінансових документів, фінансові питання вирішувала власник підприємства ОСОБА_3, хоча згідно статуту підприємства він мав право першого підпису на бухгалтерських документах.

Зазначав, що за весь час роботи відповідач не виплачував йому заробітну плату, хоча як вбачається з податкових розрахунків заробітна плата фактично нараховувалася.

Посилаючись на те, що відповідач своїми діями завдав крім іншого йому моральну шкоду, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ПП «ПФ «Світовид» заборгованість по заробітній платі у розмірі 9.100 грн., а також 5.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 червня 2015 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержиньска від 18 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, оскільки останній, відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства України, повідомлявся належним чином.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 з 02 вересня 2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді директора згідно рішення власника ПП «ПФ «Світовид» ОСОБА_3 №1/12 від 04 вересня 2012 року.

Рішенням ПП «ПФ «Світовид» №1/13 від 02 квітня 2013 року ОСОБА_2 було звільнено з посади директора 02 квітня 2013 за власним бажанням, ст.38 КЗпП України.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_2 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що вони не обґрунтовані, а отже підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком, оскільки суд першої інстанції не в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, не перевірив доводи і не дав їм належну правову оцінку виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.115, ч.1 ст.116 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, а при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку ПП «ПФ «Світовид» за 4 квартал 2012 року вбачається, що ОСОБА_2 за цей період була нарахована заробітна плата в розмірі 3.900 грн. та вказана сума була йому сплачена. Даний податковий розрахунок підписаний власноручно позивачем (а.с.10).

Також із зазнаної заробітної плати утримано податок в розмірі 574 грн.50 коп.

Між тим, доказів стосовно отримання позивачем інших коштів заробітної плати не має.

Відповідно до положень ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

В матеріалах справи міститься акт, складений Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області 01 квітня 2014 року за №08-20/28-з, з якого вбачається неможливість проведення зустрічної перевірки в ПП «ПФ «Світовид» з метою документального підтвердження виду, обсягу операцій та розрахунків з Управлінням внутрішньої політики Дніпропетровської міської ради за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року (а.с.14-16).

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до змісту ст.ст.10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, позивачем належними засобами доказування підтверджено факт перебування в трудових відносинах з відповідачем.

В той час доказів виплати заробітної плати позивачу, представниками відповідача суду не надано.

Відповідач у судове засідання не з'являється.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню, як такі, що не спростовані відповідачем, а саме, за вересень 2012 року, січень, лютий, березень 2013 року в розмірі 5.200 грн.

Крім того, згідно до роз'яснень, що містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема невиплати йому грошових сум, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином в силу ст.237-1 КЗпП України підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки йому не була виплачена своєчасно заробітна плата, що спричинило йому моральні страждання та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Проте, з урахуванням матеріалів справи, встановлених обставин по справі та враховуючи вимоги розумності і справедливості, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 200 грн.

З'ясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, як таке що постановлене з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ПП «ПФ «Світовид» на користь держави необхідно стягнути судові витрати в розмірі 974 грн.40 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 18 червня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до приватного підприємства «Приватна фірма «Світовид» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства «Приватна фірма «Світовид» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за вересень 2012 року, січень, лютий, березень 2013 року в розмірі 5.200 грн. та в рахунок моральної шкоди 200 грн. В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з приватного підприємства «Приватна фірма «Світовид» на користь держави судові витрати в розмірі 974 грн.40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.