У х в а л а

іменем україни

6 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К., Мартинюка В.І.,

Євтушенко О.І., Ступак О.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, відділ державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», про виділ частки зі спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, відділ державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області (далі - ВДВС Здолбунівського РУЮ Рівненської області), публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), про виділ частки зі спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначала, що за рішенням суду з відповідача на її користь стягнуто 98 987 грн. 50 коп.

Посилаючись на неможливість виконання такого рішення, оскільки майно, на яке може бути накладено арешт для подальшої реалізації, а саме - будинок АДРЕСА_1, належить ОСОБА_4 на праві спільної сумісною власності із дружиною - ОСОБА_5, ОСОБА_3 просила позов задовольнити та виділити в натурі Ѕ частину вказаного будинку відповідачу для можливості подальшого звернення на неї стягнення у порядку виконання судового рішення.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 5 травня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 червня

2014 року рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 5 травня 2014 року скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено.

Виділено в натурі у власність ОСОБА_4 для звернення стягнення за рішенням апеляційного суду Рівненської області від 4 листопада 2010 року наступне майно: 47/100 частин жилого будинку із надвірними будівлями АДРЕСА_1, зокрема в жилому будинку «А-2»: 1-6 коридор площею 9,4 кв. м,

1-9 кухня площею 31,9 кв. м, 1-10 вбиральня площею 3 кв. м, 1-11 ванна площею 5,5 кв. м, 1-14 жила кімната площею 25,3 кв. м, 1-15 санвузол площею 12,1 кв. м, 1-6 жила кімната площею 12 кв. м; по цокольному поверху «Цп/А-2»: частина приміщення гаражу 1-1 (4,13х4,13) площею

17,1 кв. м, частина приміщення коридору 1-2 (4,13х2,63) площею 10,9 кв. м, 1-5 котельня площею 17,9 кв. м; по надвірних будівлях та спорудах: частина вхідного ґанку «а» (44/100), вхід у цокольний поверх «аі», частина балкону «а2» (44х100), частина сауни «Б2» (53/100), частина огорожі № 1 (69/100), частина огорожі № 2 (12/100), Ѕ замощення «І»; земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 площею 324,5 кв. м з геометричними розмірами по периметру від лінії поділу за годинниковою стрілкою: 2,53 м, 29,92 м,

21,6 м, 3,8 м по межі ділянки: 5,1 м, 1,4 м, 4, 61 м, 7,89 м, 8,28 м, 5,82 м, 1,0 м, 14,66 м, 1,0 м, 11,45 м по лінії поділу.

У касаційній скарзі ПАТ «ОТП Банк» просить рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 червня 2014 року скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і залишити в силі рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 5 травня 2014 року, що було помилково скасовано.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із підставності та доведеності вимог ОСОБА_3 й наявності правових підстав для виділення відповідачеві в натурі Ѕ частини будинку, що перебуває у спільній власності із ОСОБА_5

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що рішенням апеляційного суду Рівненської області від 4 листопада 2010 року із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто борг у сумі 98 987 грн 50 коп. та 1 114 грн 88 коп. судових витрат, на виконання якого державним виконавцем ВДВС Здолбунівського РУЮ Рівненської області 25 січня 2011 року відкрито виконавче провадження.

26 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 99 980 доларів США зі сплатою 12,49% річних строком до 25 березня 2013 року.

У забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним договором, того ж дня між банком та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_5 передала в іпотеку банку жилий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до додаткових угод до кредитного договору, строк дії останнього продовжено до 25 жовтня 2019 року, відповідні зміни внесено й у договір іпотеки.

За положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека, як правовий інститут, виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 8 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Заперечуючи проти позову, третя особа - ПАТ «ОТП Банк», також зазначало про своє переважне право іпотекодержателя, оскільки спірний будинок передано в іпотеку банку в забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, строк дії якого не закінчився й триває до 2019 року.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, унаслідок чого має відповідну заборгованість.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного й обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_3, оскільки виділ частки в натурі зі спірного будинку для звернення на неї стягнення унеможливить захист прав та інтересів ПАТ «ОТП Банк», яке має переважне право на звернення стягнення на іпотечне майно для задоволення своїх вимог за кредитним договором, зобов'язання по якому позичальником ОСОБА_4 належним чином не виконуються й до часу ухвалення рішення не виконані.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим у справі обставинам й скасоване апеляційним судом помилково.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи не врахував і помилково скасував рішення суду першої інстанції, зазначивши про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Отже, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції й залишає в силі рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 червня 2014 року підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 5 травня 2014 року.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 червня 2014 року скасувати.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від

5 травня 2014 року залишивши в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.К. Гримич

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.В. Ступак