Справа № 303/2393/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

23 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 07 вересня 2015 року за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", де третьою особою без самостійних вимог є: ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и л а :

Так, 23.04.2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною вимогою про визнання Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.03.2008 року (далі-Договір кредитний) недійсним із тих підстав, що умови даного договору не відповідають вимогам наведеним в пунктах 2.1. і 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 (далі-Правила НБУ) і ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" (далі-Закон № 1023-XII); пункту 5 ч. 3 ст. 18 і п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону № 1023-XII; статті 534 ЦК України, та в пунктах 3.5. і 3.8. Правил НБУ.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 07 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю обставин на які посилався як на підставу своїх вимог.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 в інтересах якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2, подав на таке апеляційну скаргу в якій просить скасувати його, і ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права й ухвалено в порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник ПАТ "УкрСиббанк" в особі Пітух В.І. заперечив, обставин на які ОСОБА_1 в інтересах якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2, посилався в скарзі як на підставу своїх вимог.

ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2 та третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, та про розгляд справи повідомлений у належний спосіб і заяв про причини неявки, чи про відкладення розгляду справи, суду не подали. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу за їх відсутності.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що фактичний аналіз змісту оспорюваного правочину, свідчить про зазначення в такому інформації стосовно загальної суми кредиту; грошової одиниці кредиту; строку кредитування; процентної ставки; порядку надання кредиту та умов його погашення; взаємні права та обов'язки сторін, а також, розмір винагороди, яку позичальник повинен сплатити на користь банку за надання й обслуговування кредиту. На момент укладення кредитного договору умови такого були для ОСОБА_1 зрозумілими і такими, що відповідають його інтересам та являються для нього розумними й справедливими. Зазначене стверджується діями останнього, який здійснював, погашення кредиту, не ставлячи під сумнів, умови кредитної угоди. У випадку ненадання споживачу в повному обсязі інформації зазначеної в ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII, саме по собі не може слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору. Оспорюваний договір не містить несправедливих умов, які б були пов'язаними зі зміною витрат, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення. Як вимоги ст. 534 й інші статті ЦК України не містять прямої заборони на встановлення графіку черговості погашення, який погоджено сторонами на власний розсуд. На час укладення договору, чинне на той час законодавство не забороняло змінити відсоткову ставку в односторонньому поряду, проте, така не змінювалась банком і крім цього в договорі прописана процедура, такого підвищення. Відтак, відсутні підстави стверджувати про наявність дискримінаційних умов кредитного договору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка бере участь у справі, та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 і ч. 1 ст. 304 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими законом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 59 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені, певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 в інтересах якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2 зазначав, що суд першої інстанції безпідставно не застосував, приписи пунктів 2.1. і 2.4. Правил НБУ, які свідчать про відсутність у банку письмового підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією стосовно умов кредитування. Встановлення неправомірного порядку зміни відсоткової ставки не відповідає пункту 3.5. Правил НБУ. Змінення черговості виконання зобов'язання за договором споживчого кредитування в такий спосіб, що штрафні санкції сплачуються в останню чергу (п. 1.6 Договору кредитування) призведе у випадку прострочення виконання зобов'язання до неможливості сплатити нараховану неустойку. Не спростовано судом вимог із приводу того, що встановлено непропорційно велику суму компенсації в разі невиконання зобов'язань за договором (п. 1.3.1.). Банком незаконно встановлено в Додатку № 3 до Договору кредитного, комісії, які сплачуються позичальником. Обов'язки банку із приводу попередження позичальника про валютні ризики (п. 3.8. Правил НБУ), судом не спростовані.

Проте такі доводи апеляційної скарги не стосуються спірних правовідносин з огляду на наступні обставини.

Виходячи з поняття зазначеного в ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У той же час, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, ст. 627 ЦК України.

Як зазначено в ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. А істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою, хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

На виконання та з дотриманням даних правових норм, 28 березня 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту за № 0 за яким Банк надав, а Позичальник отримав кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 45000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитними коштами процентів у розмірі 12.40% річних на строк по 30.03.2026 року.

За загальними правилами, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, ст. 526 ЦК України.

А ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як пояснив апеляційному суду, представник ПАТ "УкрСиббанк" в особі Пітух В.І., позивач виконував свої обов'язки за укладеним договором до 2012 року, і при цьому не піддавав сумніву зміст договору із приводу умов, які були ними, визначені на їх розсуд і погоджені ними. На даний час між сторонами здійснюються переддоговірні дії із приводу погашення кредитних коштів.

ОСОБА_1 посилається на те, що перед укладенням договору кредитного, банк не надав йому в письмовій формі інформацію про умови кредитування, та, що в банку відсутнє письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування.

За змістом пункту 2.1. Правил НБУ, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке:

а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту, г) інші умови, передбачені законодавством. А в пункті 2.4. цих Правил НБУ зазначено, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Такі ж вимоги містяться і в ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII.

Проаналізувавши дані норми у їх системному взаємозв'язку, апеляційний суд зазначає, що такі містять вимогу про те, що споживач повинен бути повідомлений саме письмово про те, що ознайомлений з інформацією про умови кредитування, а не про те, що таке ознайомлення споживача повинно бути зафіксовано в окремій, самостійній письмовій формі на, що посилається позивач.

У пункті 7.13. Договору кредитного зазначено, що перед укладенням цього Договору, Позичальник отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону № 1023-XII. Даний Договір кредитним підписаний письмово, безпосередньо ОСОБА_1, а тому, дана обставина спростовує твердження останнього про неотримання інформації про умови кредитування. Та навіть і у випадку неотримання такої інформації про умови кредитування в письмовій формі Позичальником, зазначене порушення не являється достатньою підставою для визнання умов Договору кредитного, недійсними (статті 15 і 23 Закону № 1023-XII).

ОСОБА_1 посилається на те, що Розділ 5 "Порядок зміни процентної ставки" Договору кредитного викладено в порушення вимог пункту 3.5. Правил НБУ, так-як Банк не вправі змінювати відсоткову ставку з підстав, які наведені в даному Розділі.

У пункті 3.5. Правил НБУ наведено, що Банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї зі сторін (зміни кредитної політики банку).

Розділ 5 "Порядок зміни процентної ставки" Договору кредитного встановлено, що сторони погодили у відповідності до вимог ст. 651 ЦК України, що банк згідно умов цього договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі: порушення позичальником кредитної дисципліни; погіршення фінансового стану позичальника; здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ. Сторонами погоджено порядок за яким Банк може збільшити розмір процентної ставки у разі настання будь-якої з вище наведених обставин, а саме, не пізніше ніж за 14 днів до підвищення процентної ставки повідомити Позичальника, шляхом надіслання відповідного рекомендованого листа. Новий розмір процентної ставки буде застосовуватись з дати, яка буде вказана у Повідомленні Банку до Позичальника, без укладення додаткової угоди про внесення змін до Договору кредитного. У разі незгоди з таким новим розміром процентної ставки, Позивач має право в строк не пізніше останнього робочого дня, що передує даті початку нової ставки, вказаної у Повідомленні Банку, достроково повернути Банку всю суму кредитних коштів і сплатити плату за користування кредитом, і здійснити інші платежі.

За правилами ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

На дотримання даної норми Сторонами і було викладено Розділ 5 "Порядок зміни процентної ставки" Договору кредитного.

Дослідивши та проаналізувавши зміст Розділ 5 "Порядок зміни процентної ставки" Договору кредитного, апеляційний суд дійшов до думки, що умови, які викладені в підпунктах "а", "б" і "в" пункту 5.2. Договору кредитного, стосуються тих випадків, які не залежать від волі сторін договору, та, які мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Тобто, такі не суперечать вимогам пункту 3.5. Правил НБУ.

Крім цього, частина 3 пункту 5.2. Договору кредитного, містить альтернативу, виходячи з якої, Позичальник вправі не погодитись з новим збільшеним розміром процентної ставки, або прийняти таку. За матеріалами справи і це підтверджено представником відповідача, слідує, що до моменту судового розгляду, Банк не скористався своїм правом на збільшення розміру відсоткової ставки.

Право банку на змінення процентної ставки випливало з вимог цивільного законодавства яке було чинним на час укладення Договору кредитного і стосувалось саме умов, які не залежали від волі сторін договору. Таке право банку було обмежене у зв'язку з набранням чинності 10.01.2009 року Закону України від 12.12.2008 року № 661-VI і стосувалось того, що встановлений договором розмір процентів не міг бути збільшеним Банком в односторонньому порядку. Коли б у даному Договорі кредитному було збільшено розмір процентної ставки, то така була б збільшена за згодою сторін, оскільки, позичальник має право вибору в даному випадку, виходячи зі змісту, частини 3 пункту 5.2. Договору кредитного.

ОСОБА_1 посилається на те, що змінення черговості виконання зобов'язання за договором споживчого кредитування в такий спосіб, що штрафні санкції сплачуються в останню чергу (п. 1.6 Договору кредитного) призведе у випадку прострочення виконання грошового зобов'язання до неможливості сплатити нарахованої неустойку.

За правилами ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Аналіз даної статті свідчить про те, що за відсутності встановлення у договорі черговості погашення вимог кредитора у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі, то в такому разі діють загальні норми встановлені Законом.

Оскільки, у Договорі кредитному, а саме в п. 1.6. встановлено інший порядок здійснення погашення вимог кредитора, то такий зміст даного пункту вкладається у вимоги, які зазначено в ст. 534 ЦК України, та є правомірним. За цих обставин, відсутні підстави стверджувати, що наявний істотний дисбаланс договірних правовідносин на шкоду позичальника.

ОСОБА_1 посилається на те, що судом не спростовано вимог із приводу того, що встановлено непропорційно велику суму компенсації у разі невиконання зобов'язань за договором (п. 1.3.1. Договору кредитного).

У частині 1 підпункту 1.3.1. Договору кредитного зазначено, що за користування кредитними коштами понад встановлений Договором термін Банк автоматично нараховує, проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, указаної в ч. 1 цього підпункту. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається із дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня не сплати або не повної сплати платежу встановленого у Договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Виходячи з вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Та на підставі положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За підпунктом 3.4.1. Договору кредитного, позичальник зобов'язався повернути суму кредиту, і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок Банку в порядку та на умовах, передбачених цим Договором; підпунктом 3.4.2. Договору кредитного, належним чином виконувати умови цього Договору та вимоги Банку, щодо реалізації останнім своїх прав.

Дослідивши та проаналізувавши наведені правові норми у сукупності із зобов'язаннями, які добровільно узяв на себе позичальник, апеляційний суд зазначає, що за належного виконання змісту зобов'язання, яким особа себе пов'язала із власної волі, свідчить про відсутність правових наслідків. Але, такі правові наслідки настають, лише у разі порушення зобов'язання, які встановлені договором або законом. Виходячи з даної правової природи зобов'язання у спірних правовідносинах Банк, як пересторогу для позичальника у разі порушення останнім своїх зобов'язань і визначив у Договорі правовий наслідок за таке порушення у виді автоматичного нарахування процентів на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в ч. 1 підпункту 1.3.1. Договору кредитного.

У пункті 5 ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII зазначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Аналізуючи зміст цього підпункту, апеляційний суд виходить із того, що в такому йдеться про встановлення компенсації на рівні понад п'ятдесят відсотків вартості продукції за невиконання споживачем зобов'язань за договором.

Проте, у частині 1 підпункту 1.3.1. Договору кредитного йдеться стосовно того, що Банк автоматично нараховує, проценти, а не встановлює компенсацію на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в ч. 1 цього підпункту. Та нарахування процентної ставки в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вчиняється на прострочену суму основного боргу починаючи із дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня не сплати або не повної сплати платежу встановленого у Договорі, до моменту погашення такої заборгованості.

Та й процентна ставка в розмірі збільшеному вдвічі від загальної ставки нараховується тільки на ті щомісячні обов'язкові платежі, а саме, тіло кредиту і відсотки за користування кредитними коштами по яким було допущено Позичальником прострочення сплати суми основного боргу, а не виходячи з усієї суми тіла кредиту, як на цьому наголошено в пункті 5 ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII.

Оскільки, зазначена правова норма містить заборону по встановленні вимоги щодо сплати споживачем компенсації понад п'ятдесят відсотків вартості продукції, яка є непропорційно великою сумою у разі невиконання ним зобов'язань за умовами договору. А в спірних правовідносинах ідеться про нарахування процентної ставки в розмірі збільшеному вдвічі від загальної ставки, саме на прострочену суму основного боргу, що на думку апеляційного суду свідчить про різні підстави (поняття), які не є тотожними, та регулюються різними правовими нормами за спірних правовідносин.

Посилання позивача на вимоги ч. 2 ст. 627 ЦК України із приводу того, що в договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, не можна визнати підставним у спірних правовідносинах. Оскільки, дана стаття була доповнена ч. 2 тільки в зв'язку із Законом від 22.09.2011 р. N 3795-VI, який на час укладення Договору кредитного не існував.

За наведених обставин, відсутні підстави стверджувати, що умови наведені в частині 1 підпункту 1.3.1. Договору кредитного є для Позичальника несправедливими, так-як містять вимогу про сплату непропорційно великої суми компенсації від вартості тіла кредиту.

ОСОБА_1 посилається на те, що судом не спростовано вимог із приводу того, що Банком незаконно встановлено в Додатку № 3 до Договору кредитного, комісії, які сплачуються позичальником.

В абзацах 2 і 3 пункту 3.4. Правил НБУ наведено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Відповідно до підпункту 1.3.5. Договору кредитного, Позичальник згідно умов Договору сплачує Банку комісію на умовах, зазначених у цьому Договорі.

Згідно Додаткової угоди № 1 від 28.03.2008 року до Договору кредитного, передбачено пунктом 1.4., що сторони погодились внести наступні зміни в Договір, а саме, пункт 3.4. доповнити новим підпунктом 3.4.6. наступного змісту: "3.4.6. Сплачувати платежі на користь третіх осіб в порядку та на умовах, визначених законодавством України, зокрема Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в частині оплати нотаріальних дій; Законом України "Про страхування" в частині оплати страхових платежів при укладенні угод страхування; Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оцінку діяльності в Україні" в частині оплати послуг суб'єктів оціночної діяльності, та Декретом КМ "Про Державне мито" в частині сплати державного мита, тощо.";

… пунктом 1.2., що сторони погодили додати до Договору кредитного - Додаток № 3 "Тарифи Банку".

У Додатку № 3 "Тарифи Банку" передбачено, що Позичальником при отриманні кредиту сплачується Банку комісія за надання кредиту в розмірі 1.5% від суми кредиту (для кредитів в USD). Протягом строку дії Договору кредитного, Позичальник сплачує комісію за управління кредитом при внесенні змін у кредитний договір за ініціативою клієнта в розмірі 0,1% від суми кредиту, та комісію за управління кредитом при внесенні змін у кредитний договір за ініціативою клієнта (при пролонгації) у розмірі 0,99% від суми кредиту.

Наведене вказує на те, що визначені розміри сплати комісії визначені у відповідності до вимог підпункту 1.3.5. Договору кредитного, що не суперечить змісту абзаців 2 і 3 пункту 3.4. Правил НБУ. Також слід зазначити, що Позивачем не ініціювалась вимога про внесення змін до Договору кредитного, а тому і не сплачував комісію за таку вимогу. Крім цього, позивачем не наведено у своїх вимогах, які комісії сплачує, що не передбачені Договором кредитним, а це у свою чергу, позбавляє суд можливості перевірити підставність таких тверджень.

ОСОБА_1 посилається на те, що судом не спростовано вимог відносно того, що Обов'язки банку із приводу попередження позичальника про валютні ризики (п. 3.8. Постанови ПНБУ), судом не спростовані.

Пункт 3.8. Правил НБУ зазначає, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Виходячи зі змісту Заяви-анкети на отримання кредиту від 12.03.2008 року, яку заповнено безпосередньо ОСОБА_1, убачається, що останнім завчасно, самостійно та свідомо зазначено суму кредиту, обрано валюту та програму кредитування.

А згідно частини 6 пункту 1.1. Договору кредитного, сторони також погодили, що Позичальник, укладаючи цей Договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті Позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг) яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів Банку.

Також у пункті 7.13. Договору кредитного зазначено, що засвідчивши своїм підписом факт та згоду з умовами цього Договору, Позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він їх вважає справедливими по відношенню до нього.

А в Інформаційному Листі Банку до Позичальника, який останній отримав за вище наведених обставин, зазначено, що Банк попереджає Позичальника про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язання за Договором, покладаються на останнього, а.с. 82 на звороті.

Таким чином, твердження позивача, що не був попереджений про валютні ризики, не знайшло свого підтвердження.

Узагальнюючи викладене, позивач не надав суду переконливих доказів, які б свідчили про те, що позовні вимоги є доведеними, а тому, являються обґрунтованими.

А звідси, доводи апеляційної скарги, не знайшли свого доведення, і при цьому не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого на підставі довіреності діє представник ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 07 вересня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________