Справа №489/772/15-ц 08.06.2015 08.06.2015 08.06.2015
Провадження №22-ц/784/1315/15
Провадження №22-ц/784/1315/15 Головуючий у першій інстанції Тихонова Н.С.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

08 червня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 квітня 2015 року, ухвалене по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про повернення банківського вкладу,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про повернення банківського вкладу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 17 липня 2013 року між ним та ПАТ «Дельта Банк» у простій письмовій формі укладено договір №004-14011-170713 на відкриття поточного рахунку, згідно якого банком було відкрито поточний рахунок за № НОМЕР_1 у доларах США.

У той же день він уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий для Друга» №006-14011-170713, за умовами якого розмістив в банку на вкладному (депозитному) рахунку НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 3 500 доларів США строком до 22 липня 2014 року, з процентною ставкою на суму вкладу, яка становила 9.75% річних.

В подальшому, 25 липня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий on-line» у доларах США за №7835, відповідно до якого був відкритий вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_3 на якому він розмістив грошові кошти в сумі 3 850 доларів США строком до 08 серпня 2014 року, з процентною ставкою на суму вкладу, яка становила 8.25% річних.

23 січня 2015 року він звернувся до ПАТ «Дельта Банк» з вимогою про виплату вкладу та нарахованих відсотків за договором банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий on-line» у доларах США за №7835. Проте у той же день, банком були перераховані грошові кошти в розмірі 4 004 доларів США 11 центів на його поточний рахунок.

24 січня 2015 року він звернувся із заявою до відділення банку з вимогою про виплату з власного поточного рахунку коштів у доларах США у готівковій формі в сумі 4 000 доларів США. Однак 26 січня 2015 року банком було відмовлено у задоволенні заяви, обґрунтовуючи це відсутністю грошових коштів у касі.

У зв'язку з викладеним, він вимушений звернутися з позовом до відповідача про повернення строкового банківського вкладу (депозиту).

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» про стягнення банківського вкладу задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 99 280 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, шляхом стягнення з банку на користь держави судовий збір в розмірі 992 грн. 80 коп.

На вказане рішення ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову в повному обсязі. При цьому вказувало, що судове рішення є необґрунтованим у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, а саме суд не прийняв до уваги вимоги Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якого під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановленому порядку звернувся до відповідача із заявами про повернення суми вкладів, проте відповідач ухилився від виконання своїх обов'язків щодо повернення суми вкладу та відсотків за ним, чим порушив прийняті на себе договірні зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.ст.303,304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За правилами ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Дельта Банк» у простій письмовій формі було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий для друга» №006-14011-170713, відповідно до якого позивач розмістив на депозитному рахунку вклад в іноземній валюті в сумі 3 500 доларів США, терміном до 22 липня 2014 року включно, з нарахуванням 9.75 % річних на умовах, визначених договором (а.с.6).

25 липня 2014 року між цими ж сторонами було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий on-line» №7835, згідно з яким ОСОБА_4 розмістив на депозитному рахунку вклад в іноземній валюті в розмірі 3 850 доларів США, терміном до 08 серпня 2014 року і нарахуванням 8.25 % річних (а.с.9).

У договорі сторони також узгодили, що у разі, якщо власник не витребує суму вкладу шляхом надання письмової заяви до закінчення операційного дня відповідного відділення банку останнього дня строку, встановленого умовами договору, дія договору вважається продовженою за згодою вкладника на той же самий строк на тих же самих умовах (окрім розміру процентної ставки). У разі, якщо вкладних не витребує суму вкладу зі спливом строку, автоматично встановленого при продовженні дії договору, дія договору кожен наступний раз вважається продовженою за згодою вкладника на той же самий строк на тих же умовах, проте загальний термін залучення вкладу за даним договором не може складати більше 12 періодів продовження строку дії договору.

З пояснень представника позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції слідує, що зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий on-line» №7835 від 25 липня 2014 року, сума вкладу в розмірі 4 004 доларів США 11 центів була перерахована відповідачем з вкладного (депозитного) рахунку на поточний банківський рахунок вкладника, відкритий в цьому ж банку. 23 та 24 січня 2015 року позивач звертався до банку із письмовими заявами про повернення вкладу та сплату процентів за ним, однак реальної можливості зняти ці кошти з рахунку готівкою та розпорядитися ним він не отримав.

Вказані обставини свідчать про порушення відповідачем договірних зобов'язань та вимог наведених вище норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги про повернення банківського вкладу є обґрунтованими, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Твердження відповідача про те, що банк виконав своє грошове зобов'язання, оскільки перерахував вклад на поточний банківський рахунок вкладника є помилковим.

Так. відповідно до змісту ст.ст.526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки).

У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не застосовані норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які в свою чергу повинні були бути застосовані, оскільки на той час відбувалася процедура виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступних підстав.

За правилами ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Отже, випадки обмеження прав клієнтів щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунках, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року (з наступними змінами та доповненнями), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини, тобто у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація, та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми вказаного вище закону є спеціальними, і цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, згідно з п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1 ч.6 ст.36 вказаного Закону встановлено, що обмеження, встановлене п.1 ч.5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Разом з тим, оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення банківського вкладу за договором 23 січня 2015 року, а введення тимчасової адміністрації відбулося з 03 березня 2015 року відповідно до постанови Національного банку України від 02 березня 2015 року №150, тобто строк виконання зобов'язань за договором банківського вкладу сторін закінчився ще до початку введення у банку тимчасової адміністрації, тому спеціальний порядок повернення коштів вкладникам, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не підлягає застосуванню до вказаних правовідносин.

Рішення суду в частині визначення розміру заборгованості за договором банківського вкладу та грошової одиниці визначення боргу сторонами не оскаржується.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: