У х в а л а

іменем україни

6 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики;

за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотехцентр-3000», про визнання договору позики недійсним;

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехцентр-3000» до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про стягнення заборгованості,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Посилався на те, що 05 серпня 2013 року він надав відповідачу в борг 130 000 грн з терміном повернення до 09 серпня 2013 року, про що написав розписку. Однак в обумовлений термін відповідач кошти не повернув.

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.

Посилався на те, що з 12 квітня 2010 року він працював в Кременчуцькій філії ТОВ «Автотехцентр-3000» на посадах менеджера, в.о. директора, а з 20 серпня 2010 року директора філії. В липні 2013 року ним була написана заява про звільнення. На той час з боку ОСОБА_10 рахувалась заборгованість перед ТОВ «Автотехцентр-3000», тому ОСОБА_5 написав розписку комірнику ОСОБА_9 про отримання від неї боргу на суму недостачі товарно-матеріальних цінностей, згідно акту інвентаризації № 15 від 29 липня 2013 року в розмірі 128 570,43 грн. В подальшому із засновником ТОВ «Автотехцентр-3000» ОСОБА_4. була досягнута домовленість, що останній не звертається до правоохоронних органів, а він в свою чергу переписав розписку на його ім'я, що начебто отримав 05 серпня 2013 року позику на суму 130 000 грн. Однак ОСОБА_4 порушив домовленість і в грудні 2013 року звернувся до суду з позовом про стягнення з нього ніби то боргу.

У квітні 2014 року ТОВ «Автотехцентр-3000» вступило у справу як третя особа, яка заявила самостійні вимоги до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Посилалось на те, що після звільнення ОСОБА_5 була проведена інвентаризація, під час якої виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на загальну уму 155 570,43 грн. Відповідач визнав заборгованість, надавши товар на суму 63 490,93 грн, а решта боргу в розмірі 92 079,50 грн залишилась непогашеною.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 130 000 грн та судові витрати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та позову третьої особи ТОВ «Автотехцентр-3000» відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18 лютого 2015 року рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати частково оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, а його зустрічні позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та позову третьої особи ТОВ «Автотехцентр-3000», а доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права.

Доводи ОСОБА_5 про те, що розписка писалась як гарантія погашення недостачі матеріальних цінностей та при її написанні гроші не передавались, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються доказами.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року та ухвали апеляційного суду Полтавської області від 18 лютого 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 18 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики;

за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотехцентр-3000», про визнання договору позики недійсним;

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехцентр-3000» до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про стягнення заборгованості залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко