У Х В А Л А

Іменем України

09 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі Дашковській С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, з третьою особою без самостійних вимог Виконавчий комітет Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5, звернулися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є особами із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, оскільки їх мати померла, а батько відмовився від них. Рішенням виконкому Ужгородської міської ради від 06.09.2002 року № 312 над ними була встановлена опіка, а опікуном була призначена ОСОБА_6 З того часу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були влаштовані на виховання до вказаного опікуна за адресою: АДРЕСА_1, де проживають по теперішній час. Разом з тим з народження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали зі своєю матірю за адресою: м. Ужгород, вул. Швабська, буд. 58-А , як члени сімї наймача і до теперішнього часу зареєстровані за вказаною адресою. Також за вказаною адресою зареєстрований їх дядько ОСОБА_1, який тривалий час не проживає у квартирі, оскільки мешкає разом з дружиною за адресою: АДРЕСА_2. Саму ж квартиру він здає в піднайом різним стороннім особам без згоди позивачів і КП «ЖРЕР № 1» та без відповідного письмового договору з наступною реєстрацією останнього в КП «ЖРЕР № 1». Внаслідок дій по незаконній здачі квартири в піднайом відповідач створив позивачам перешкоди у реалізації права на користування жилими приміщеннями у цій квартирі. З огляду на зазначене позивачі просили зобовязати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у користуванні жилими приміщеннями квартири АДРЕСА_3, вселити ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у вказану квартиру.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовував тим, що у листопаді 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до нього з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у квартиру. Вимоги даного позову ОСОБА_1 вважає безпідставними, такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. На думку позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5К втратили право на користуванням квартирою , що знаходиться за адресою, АДРЕСА_4 з тих підстав, що з моменту досягнення повноліття ними не вчинялись жодні спроби щодо вселення до квартири. Таким чином на думку ОСОБА_1 відсутність ОСОБА_4 майже 6 років, а ОСОБА_5 майже чотири роки без поважних причин дає відповідно до ст. 71 ЖК України всі підстави для визнання їх такими, що втратили право на користування вищевказаним житловим приміщенням.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2015 року первісний позов ОСОБА_4 і ОСОБА_5 задоволено, зобовязано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у користуванні жилими приміщеннями квартири АДРЕСА_5. Вселено ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_5. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

В судовому засіданні представник апелянта скаргу з наведених підстав підтримав.

Представники позивач за первісним позовом вважав, що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної зводяться до твердження апелянта про те, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що позивачі згідно ст.ст. 128,131 137 КпШС УРСР і ст.5 ЦК України та у звязку з набранням чинності ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» автоматично набули статусу дітей, що позбавлені батьківського піклування, а тому за ними зберігається житлове приміщення до досягнення ними 23 річного віку; вказує, що недоведеними є також висновки суду про вчинення ним перешкод у користуванні позивачами приміщеннями у квартирі; вважає, що встановлена судом обставина його не проживання у квартирі протягом трьох років не стосується предмета спору; наявний у матеріалах справи на наданий позивачами акт комісії від 29.10.2014 року про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації не є належним та допустимим доказом у справі; також вважає суперечливими покази свідків ОСОБА_7, та ОСОБА_6

Однак, зазначені доводи не можуть бути прийняті до уваги на підставі наступного.

Матеріалами справи встановлено, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2 з часу народження проживали в ІНФОРМАЦІЯ_3 разом зі своєю матірю ОСОБА_8 та дядьком ОСОБА_1

ОСОБА_8, яка являється матірю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, померла 20.07.2002р., а батько дав письмову згоду на встановлення над ними опіки, у звязку з чим над ними була встановлена опіка, а опікуном призначена ОСОБА_6 З дня народження ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проживали у спірній квартирі та є зареєстрованими за її адресою як члени сімї наймача. За цією ж адресою зареєстрований і ОСОБА_1, з яким укладено договір найму даної квартири.

Вказані обставини додатково підтверджені наступними письмовими доказами: рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №85 від 23.05.2001р. про укладення договору найму спірної квартири, з якого слідує, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є членами сімї наймача цієї квартири; рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №312 від 06.09.2002р. про встановлення над ОСОБА_4 і ОСОБА_5 опіки; довідкою КП «ЖРЕР №1» від 22.09.2014р. №2306 про склад сімї і реєстрацію у спірній квартирі письмовим поясненнями виконавчого комітету Ужгородської міської ради, поданими до суду 31.03.2015р.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент встановлення над ОСОБА_4 та ОСОБА_5 опіки жодними діючими актами законодавства не передбачалося прийняття ще якогось додаткового рішення про встановлення дитині статусу дитини-сироти чи дитини, позбавленої батьківського піклування.

Ч.1, 2 ст. 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі.

Закон України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» та «Порядок провадження діяльності органів опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини», набрали чинності у 2005 році і 2008 році відповідно, у звязку з чим суд не має правових підстав для застосування їх приписів при вирішенні питання набуття ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у 2002 році статусу дітей, позбавлених батьківського піклування.

Згідно з ч.3 ст.5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» набрав чинності 02.02.2005р.

Ст.1 цього Закону встановлено, що до осіб із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, належать особи віком від 18 до 23 років, у яких у віці до 18 років померли або загинули батьки, та особи, які були віднесені до дітей, позбавлених батьківського піклування.

Після досягнення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 18-річного віку у січні 2008 року і у лютому 2011 року відповідно вони на підставі вказаного Закону набули статусу осіб із числа дітей, позбавлених батьківського піклування.

Як передбачено ч.3 ст.25 Закону України «Про охорону дитинства», у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім'ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім'ї. Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім'ї чи дитячого будинку сімейного типу.

Аналогічну норму містить ч.3 ст. 71 ЖК України, ч.1 ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування».

Вимоги зустрічного позову з підстав передбачених ст. 71 ЖК України до задоволення не підлягають, оскільки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не проживали в ІНФОРМАЦІЯ_4 з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 змінив вхідні замки та здавав квартиру під найм стороннім особам, що визнав в судовому засідання його представник ОСОБА_9

Після встановлення над ОСОБА_4 і ОСОБА_5 опіки вони були влаштовані на виховання до опікуна ОСОБА_6 і стали проживають разом з нею у її квартирі АДРЕСА_6, де проживали до часу звернення до суду. ОСОБА_5 і до теперішнього часу проживає разом з нею. Іншого житла вони не мають.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору, у звязку із чим та відповідно до ст. 315 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін.

З врахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та вирішено спір у відповідності з чинним законодавством.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 315 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :