Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1509/15-ц
Провадження №: 2/332/645/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Шалпегіної О.Л.,

при секретарі Чухрай М.М.

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Шиян Н.В.

прокурора Смаравоз О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району м. Запоріжжя про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району м. Запоріжжя про позбавлення батьківських прав.

Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2004 р. по 2011 р. Від шлюбу мають двох доньок - ОСОБА_4, 2008 року народження та ОСОБА_5, 2010 року народження. Під час очікування другої дитини відповідач вимагав припинити вагітність та не дев'ятому місяці вагітності повідомив їй про стосунки з іншою жінкою. ОСОБА_2 покинув її, коли новонародженій дитині було 10 днів, а старшій донці 2 роки; залишив їх без засобів для існування та будь-якої допомоги по догляду за дітьми. Траплялись випадки, коли діти хворіли та не було з ким їх залишити, щоб придбати ліки. Відповідач самоусунувся від спілкування з дітьми, їх виховання: дуже рідко відвідує доньок, ці зустрічі є нетривалими, не бере участі у заходах, що відбуваються у дошкільних закладах, не купує їм ніяких речей, не несе додаткових витрат на утримання дітей. С 2001 року ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання дітей, але вимагав від неї написання розписки про відмову від вказаних виплат. Діти проживають з нею, вона самостійно їх виховує та утримує. Відповідач створив іншу сім'ю, хоче мати в ній дітей і тим паче, на думку позивача, не буде мати можливості допомагати у вихованні та утриманні доньок. На теперішній час позивачем прийнято рішення про зміну місця проживання, вона має намір поїхати або за місцем свого народження - до м. Макіївки Донецької області, де мешкає її мати або до м. Москви Російської Федерації за запрошенням подруги. Через неналежне виконання відповідачем батьківських обов'язків, вона вважає, що має право самостійно вирішувати долю своїх дітей.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно від шлюбу з позивачем вони мають двох доньок: ОСОБА_4, 2008 року народження та ОСОБА_5, 2010 року народження. Шлюбні відносини з ОСОБА_1 не склались через щоденні сварки з багатьох питань. Після розірвання шлюбу, діти залишились проживати з позивачем. На теперішній час він зареєстрував шлюб з іншою жінкою. На користь позивача він сплачує аліменти на утримання доньок, середньомісячний розмір яких складає від 2500 грн. до 3000 грн. Відвідує дітей він за можливістю у вільний від роботи час. Його робочий графік з 07.00 години до 15.30 години, а позивач з дітьми проживає у іншому районі міста, тому на дорогу витрачається багато часу. Про заходи, які провадяться у дитячому садку, позивач йому не повідомляла.

З позбавленням його батьківських прав він не згоден, оскільки бажає спілкуватись з дітьми, проводити з ними час. Зустрічі з дітьми не завжди виходять вдалими через непрості стосунки з позивачем. Так, 16.05.2015 року, коли він навідався до доньок, позивач мовчки їх забрала від нього. На підставі наведеного, просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову про позбавлення його батьківських прав.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району м. Запоріжжя, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, під час розгляду справи вважала позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що не підлягають задоволенню та пояснила, що Відділом по Заводському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради 06.05.2015 року, з урахуванням стану виконання батьківських обов'язків відповідачем, бажання останнього брати участь у вихованні доньок, піклуватись про їх здоров'я, фізичний та духовний розвиток, було прийнято рішення про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Свідок ОСОБА_6, яка є рідною сестрою позивачки, у судовому засіданні пояснила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох доньок. Відповідач пішов від сестри, коли молодшій дитині виповнилось 10 днів, залишив її без засобів для існування та жодним чином не допомагав у догляді за дітьми. Через вказані обставини, їх мати, яка проживає у м. Макіївці Донецької області, вимушена була приїхати до сестри, щоб надати допомогу по догляду за дітьми.

ОСОБА_7, яка була допитана у якості свідка під час розгляду справи пояснила, що є приятелькою позивачки, довгий час працювали разом. Як мати, позивачка дуже добре ставиться до своїх дітей, а з боку відповідача ніякої допомоги по догляду за дітьми не надходить. Іноді позивачка була вимушена залишати дітей на неї або навіть брати їх з собою на роботу. Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що один раз відповідач водив дітей до парку, кататись на атракціонах. Також їй відомо, що відповідач працює та сплачує аліменти на утримання доньок.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є приятелькою позивачки, у 2011 році вони познайомились на дитячому майданчику. Вона надавала допомогу позивачці у догляді за молодшою дитиною. Коли діти хворіли, ОСОБА_1 не було з ким їх залишити, щоб вийти до аптеки за ліками. Батька дітей вона жодного разу не бачила. Зі слів позивачки, їй відомо, що ОСОБА_2 працює та сплачує аліменти на утримання дітей.

Допитана під час розгляду справи свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивачка є її знайомою, вони проживають в одному гуртожитку. Все, що відбувається в сім'ї ОСОБА_1 їй відомо. З 2012 року відповідача вона бачила лише один раз, коли він проходив до дітей. Зі слів позивачки їй відомо, що ОСОБА_2 жодним чином не допомагає їй: лампочка не горить чи протяг з вікна. Ці проблеми позивачка вирішує самостійно. Коли ОСОБА_1 мала намір виїхати з дітьми до м. Москви, то відповідач в обмін на дозвіл вимагав від неї відмовитись від аліментів.

Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, допитавши свідків, заслухавши думку прокурора, яка вважала недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки останній вчасно сплачує аліменти на утримання дітей, спілкується з дітьми, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Відповідні положення Конституції України проголошують: ст. 32 «Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України»; ст. 51 - «Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою».

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї.

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.10.2011 року. Рішення набрало законної сили 25.10.2011 року (а.с. 7, 8).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - доньок: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (9, 10).

Після розірвання шлюбу діти залишились з матір'ю та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15). Спір про місце проживання дітей між сторонами відсутній.

Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 164 даного кодексу мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З пояснень позивача під час судового розгляду вбачається, що відповідач самоусунувся від спілкування з дітьми, їх виховання та достатнього утримання.

Відповідачем на підтвердження факту його участі у матеріальному забезпечені дітей, суду було надано довідку від 07.05.2015 р. з місця роботи - ВАТ ЗМК «Запоріжсталь» про розмір його заробітної плати та відрахувань аліментів на утримання дітей за період з травня 2014 р. по травень 2015 р.

Отже, відповідач щомісячно сплачує аліменти на утримання малолітніх доньок, середньомісячний розмір яких за вказаний вище період складає 2984 грн. (а.с. 54 ).

Позивач під час розгляду справи той факт, що вона щомісячно отримує аліменти від ОСОБА_2 на утримання доньок, не заперечувала.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 не зверталась до суду з позовом про участь відповідача у додаткових витратах на дітей.

Відповідно до характеристики, наданої директором Департаменту з питань цивільного захисту населення Запорізької облдержадміністрації, позивач ОСОБА_1 за попереднім місцем роботи характеризувалась позитивно (а.с. 40).

З довідок, наданих головним лікарем КЗ «Запорізький центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 21.04.2015 р. (а.с. 41), завідуючою ясла-садком № 236 Запорізького металургійного комбінату «Запоріжсталь» (а.с. 43) та директором Центру естетичного виховання Хортицького району Департаменту освіти і науки, молоді та спорту Запорізької міської ради від 24.04.2015 р. (а.с. 55) вбачається, що дітей до вказаних закладів приводила мати ОСОБА_1, а батько жодного разу не з'являвся.

Суд враховує вказані документи, надані позивачем, та погоджується про доречність у деякій мірі доводів, якими позивач обґрунтувала доводи пред'явленого позову щодо недостатньої турботи, уваги та спілкування з боку відповідача до дітей.

Але, вирішуючи позов по суті, суд перш за все виходить з інтересів дітей та виступає на захист їх прав.

Як вже зазначено, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про доцільність його застосування повинно бути вирішено лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідач бере участь у матеріальному забезпеченні дітей: сплачує аліменти на їх утримання; вживає заходів щодо спілкування з ними та участі у вихованні. ОСОБА_2 заявив, що має бажання у подальшому турбуватись про своїх дітей, брати участь у їх утриманні та вихованні. Просив суд не позбавляти його батьківських прав стосовно доньок.

Крім того, суд враховує висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, як органу опіки та піклування від 06.05.2015 р. про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх доньок. Висновок складений з урахування стану виконання відповідачем батьківських обов'язків, бажання батька брати участь у вихованні дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Також органом опіки зазначено про недостатність підстав позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав (а.с. 44).

З метою правильного вирішення справи, суд вважає за необхідне звернутись до практики Європейського суду з прав людини.

Так, вказана міжнародна судова установа, під час перегляду справ про відібрання дітей від батьків, констатуючи факт втручання у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначала, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення від 24 лютого 1995 р. у справі «МакМайл проти сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року, п.п. 86,87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (справа «Кутцнер проти Німеччини», N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I).

Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., справу «Ньяоре проти Франції», N 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-IX).

За таких обставин суд дійшов висновку, що доводи, наведені позивачем та докази, надані останньою під час розгляду справи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя ОСОБА_2, як позбавлення його батьківських прав стосовно доньок. Проблеми, які існують між сторонами щодо участі у вихованні та утриманні дітей можливо вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до позбавлення відповідача батьківських прав.

Виступаючи перш за все на захист інтересів дітей, суд дійшов висновку про необхідність відмови ОСОБА_1 у задоволені пред'явлених нею позовних вимог.

У зв'язку із залишенням позову без задоволення та відсутністю витрат, понесених відповідачем, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі вищевикладеного, керуючись 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району м. Запоріжжя про позбавлення батьківських прав, відмовити у повному обсязі.

Вступна та резолютивна частина рішення виготовлена в нарадчій кімнаті та проголошена 25.05.2015 р. Повний текст рішення буде виготовлено 02.06.2015 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.Л.Шалпегіна