РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Якуші Н.В.

при секретарі Пічугіній А.Г.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участі третьої особи: Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до відповідачів із доповненими в процесі розгляду вимогами, а саме, просив суд:

●стягнути з відповідача ОСОБА_7 суму боргу за договором позики у розмірі 4312060 грн., 3 % річних за період з 25.12.2012 року по 08.11.2014 рік у розмірі 234572,80 грн.

●звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6

●виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до укладеного між ним та відповідачем ОСОБА_7 письмовим договором позики, він надав у власність відповідача ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 2424000 гривень із визначенням зобовязання у відповідності до ст. 524 ЦК України грошового еквівалента в іноземній валюті у сумі 303000 доларів США. Вказав, що відповідач отримав вказану суму грошей та зобовязався повернути йому цю ж суму готівкою у строк до 25.12.2012 року частинами, проте не менше ніж 40000 грн. (еквівалент 5000 доларів США) у квартал.

Крім того зазначив, що з метою забезпечення виконання зобовязання за договором позики 18.03.2010 року між ним та ОСОБА_6В, як майновим поручителем ОСОБА_7, був укладений договір іпотеки, згідно якого йому, як іпотекодержателю в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6

Вказав, що 23.06.2010 року відповідач ОСОБА_7 погасив борг у сумі 39650 грн., що було еквівалентно 5000 доларам США, проте в іншій частині зобовязання на теперішній час не виконано.

Вираховуючи залишок боргу виходячи із курсу валют та рахуючи 3 % річних за період з 25.12.2012 року по 08.11.2014 року, позивач вказував, що бажає в рахунок заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, визначивши реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів зі стартовою ціною, яка дорівнює вартості квартири визначеної в договорі іпотеки.

В обґрунтування вимоги про виселення відповідачів та їх дітей вказав, що ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно із вимогами про стягнення боргу за договором позики із іпотекою та звернення стягнення на предмет іпотеки, може бути також вирішено питання про виселення жильців із приміщення, яке виступає предметом іпотеки.

В судове засідання позивач ОСОБА_5 не зявися, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Його представник ОСОБА_1, яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 04.06.2014 року та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.21-22, 36-37) доповненні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Щодо клопотання представників відповідачів про застосування до вимог позивача строку позовної давності зазначила, що її довіритель не звернувся раніше до суду через те, що знаходився за межами міста Харкова, а також через те, що намагався вирішити виникле питання відносно повернення боргів у позасудовому порядку.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, її представник ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 14.08.2015 року, в судовому засіданні проти задоволення вимог позивача заперечував, зазначав, що чоловік його довірителя гроші від позивача не отримував, договір позики, який міститься в матеріалах справи не підписував, та крім того вказував, що на у разі його укладання було необхідно отримати згоду дружини, яку ОСОБА_7 від неї не отримував. Щодо договору іпотеки, то зазначив, що він був укладений ОСОБА_6 за тяжких обставин, оскільки вона перебували у стані вагітності та піддалась на умовляння чоловіка.

Відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечував, вказував, що грошових коштів від ОСОБА_5 у борг не брав, договір позики від 18.03.2010 року не підписував. Також зазначив, що дійсно між ним та позивачем існували певні домовленості, а саме говорив про те, що підписував інший договір позики з іншими умовами, проте і за ним гроші у борг так і не отримав.

Його представник ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності від 08.09.2014 року (а.с.83), надав свої пояснення, а також долучив письмові заперечення на позов (а.с.84-85, 97-98) , в яких заперечував проти позову, та крім того просив суд застосувати до вимог позивача про стягнення заборгованості строк позовної давності, оскільки позивач міг дізнатися про порушення своїх прав, виходячи із умов договору позики від 18.03.2010 року, вже після не проведення ОСОБА_7 сплати за договором у розмірі 40000 грн. у ІІІ кварталі 2010 року.

Представник третьої особи Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради неодноразово був належним чином повідомлений про місце і час судових засідань (а.с.116,158,181,192) до суду не зявився, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань до суду не надав.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, відповідно до умов яких відповідач ОСОБА_7 позичив у позивача ОСОБА_5 2424000 грн., що як було погоджено сторонами правочину було еквівалентно 303000 доларам США, які зобовязався повернути готівкою, частинами, не пізніше 25.12.2012 року, але не менше ніж 40000 грн., що є еквівалентом 5000 доларів США в квартал (а.с.6).

Належних та допустимих доказів зворотного відповідачі до суду не надали.

Відповідно до ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

У звязку з чим, суд вважає встановленим факт укладання між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 договору позики від 18.03.2010 року.

Крім того, судом встановлено, що 23.06.2010 року відповідач ОСОБА_7 погасив борг у сумі 39650 грн., що було еквівалентно 5000 доларам США (а.с.11), проте в іншій частині зобовязання на теперішній час не виконано.

Вирішуючи по суті вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача за договором позики, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими

ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З огляду на наведене договір та розписка визнається судом борговими документами, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником.

За правилами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Так, ОСОБА_7 не надав доказів суду, що договір позики від 18.03.2010 року був визнаний недійсним.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_7 щодо призначення у справі судової почеркознавчої експертизи відносно справжності підпису ОСОБА_7 на договорі позики від 18.03.2010 року, яке він заявив до суду на стадії закінчення зясування обставин та перевірки їх доказами, на думку суду було обґрунтовано відмовлено, оскільки сторони зобовязані подати свої докази або заявити про них або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Так, з журналу судового засідання від 11.11.2014 року (а.с.92-94) судом вбачається, що представник ОСОБА_4 просив суд надати йому час для підготовки клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, проте в наступному судовому засіданні його не заявив. Крім того, відповідно до положень ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, що в свою чергу кореспондується з необхідністю дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).

У спірному правочині між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 винятки з цього правила не встановлювались.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що 18.03.2010 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, а тому суд вважає, що уклавши договір позики, у ОСОБА_7 виникли зобов'язання по поверненню позики, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми позики є обґрунтованими.

Проте суд не погоджується із позивачем у тій частині, що є підстави для стягнення із відповідача грошові кошти, вираховуючи їх у доларовому еквіваленті в залежності від курсу валют, оскільки із тексту договору позики судом встановлено, що передача грошових коштів відбувалась саме у гривні, а не в доларах США, а сторони договору лише визначили, що сума позики рахується як еквівалент 303000 доларам США, що не свідчить про їх домовленість щодо повернення суми позики саме у доларах США.

Крім того, суд вважає слушним посилання представника відповідача ОСОБА_2 на п.6 Договору позики від 18.03.2010 року, оскільки він хоча і опосередковано, проте свідчить, що сторони договору позики домовились між собою про наслідки несвоєчасного повернення суми боргу у вигляді застосування індексу інфляції за весь час прострочення, що може буде зроблено лише відносно грошової суми у національній валюті.

Тому, вираховуючи суми позики, яку відповідач має сплатити позивачу, суд виходить із наступного: 2424000 грн. (сума позики) 39650 грн. (сума сплаченої частини позики) =2384350 грн.

Посилання представника відповідача ОСОБА_2 на те, що його довіритель ОСОБА_6 не надавала згоди на укладання договору позики, а тому він є недійсним спростовується наступним.

Так, в п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" розяснено, що при оспорюванні кредитного договору, договору позики чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Таким чином, у даному випадку та у розумінні ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитом є надання коштів у позику, що є одним із видів фінансової послуги, а не угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого із подружжя.

Доводи позивача про необхідність застосування до зазначених правовідносин сторін положення ст. 65 СК України безпідставні, оскільки ця норма регулює відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання кредиту, оскільки сам по собі кредитний договір, договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для позивача, а лише для позичальника як сторони договору.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що в даному випадку отримання будь-якої згоди ОСОБА_6 на отримання позичальником ОСОБА_7 позики є зайвим, у зв'язку із чим доводи відповідача та її представника не є підставою для відмові у позові.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, представники відповідачів також заявили до суду клопотання про застосування до цієї вимоги позивача строку позовної давності, виходячи при цьому з того, що відповідно до умов договору, ОСОБА_7 зобовязувався повертати грошові кошти частинами у розмірі 40000 грн. у квартал.

Перевіряючи доводи представників відповідача, суд прийшов до наступного.

Позовна давність це встановлений законом строк для примусового захисту порушеного права шляхом предявлення позову до суду. Завдання позовної давності - надати потерпілому чітко визначений, але цілком достатній строк для захисту його права. Після спливу позовної давності потерпілий позбавляється можливості примусового (судового) захисту свого права.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Вона поширюється на більшість вимог субєктів цивільного права, в тому числі і на вимоги про визнання правочину недійсним чи про застосування наслідків його недійсності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, до того ж зробленою до ухвалення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ст. 261 ЦК України). Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення свого права неможливо, або є докази, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа могла довідатися про порушення свого права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до п.2 договору позики від 18.03.2010 року сторони домовились, що зазначену у п.1 договору суму грошей позичальник зобовязується повернути позикодавцеві готівкою, частинами, в строк до 25.12.2012 року, але не менше ніж 40000 грн., що є еквівалентом 5000 доларів США в квартал.

Відповідно до наявної у суду копії заяви від 23.06.2010 року (а.с.11) вбачається, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_7 в розрахунок за договором позики від 18.03.2010 року 39650 грн., що є еквівалентом 5000 доларів США.

Згідно пояснень представника позивача судом встановлено, що інших платежів відповідач ОСОБА_7 не зробив, хоча повинен був кожний квартал робити сплати у розмірі не меншому за 40000 грн., тобто починаючи з ІІІ кварталу 2010 року і до 25.12.2012 року.

Разом із тим встановлено, що ОСОБА_5 звернувся із цим цивільним позовом до суду 16.07.2014 року, тобто рахуючи строк позовної давності у три роки суд вбачає, що вимоги позивача за ІІІ, ІV квартали 2010 року, І та ІІ квартали 2011 року є такими, що подані із пропуском строку позовної давності, оскільки про свої порушені права позивач мав змогу дізнатися починаючи з ІІІ кварталу 2010 року, коли не отримав від відповідача узгоджену по договору суму у розмірі 40000 грн.

Відповідно до абз.3 п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В судовому засіданні представник позивача клопотань про поновлення строків позовної давності не заявляв, доказів поважності його пропуску не долучав, пояснювала лише, що ОСОБА_5 довгий час перебував за межами міста Харкова та намагався врегулювати спір у позасудовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у звязку з пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права без поважних причин, на застосуванні якого наполягають відповідачі, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_7 суму боргу за договором позики у розмірі 2224350 грн. (2384350 грн. 160000 грн.(сума боргу по 40000 грн. за ІІІ, ІV квартали 2010 року, І та ІІ квартали 2011 року).

Щодо вимог ОСОБА_5 відносно нарахування та стягнення з відповідача трьох процентів річних, то суд зазначає наступне.

Дійсно, наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач прострочив повернення суми позики, то таким чином, відповідно до приписів статті 625 ЦК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми за період з 26.12.2012 року (наступна дата за датою закінчення строку повернення коштів по договору позики) по 08.11.2014 року (дату, яку вказує позивач у позові (а.с.89)), яка у загальному розмірі становить 122857грн. 25 коп. / 2224350 грн. (сума боргу з урахуванням строку позовної давності) х 3%:100х672днів:365днів/.

Вирішуючи по суті вимоги позивача щодо одночасного стягнення суми позики та 3 відсотків річних з відповідача ОСОБА_7 та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності майновому поручителю, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно в рахунок забезпечення виконання зобовязання за договором позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка виступила майновим поручителем ОСОБА_7, було укладено договір іпотеки від 18.03.2010 року, яким Іпотекодавець ОСОБА_6 у забезпечення своєчасного виконання зобовязань у повному обсязі за договором позики надала у іпотеку Іпотекодержателю ОСОБА_7 належну їй чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 115,9 кв.м., загальною площею 162,8 кв.м. (а.с.7-8).

Відповідно до ч.10 Договору Іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, що передано у іпотеку в рахунок сплати основного зобовязання в тому числі у випадку невиконання умов договору позики. За ч. 12 цього ж Договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в пункті 12 цього Договору, або будь-яким іншим чином відповідно до законодавства України чинного на дату звернення стягнення, за вимогою Іпотекодержателя.

Вищезазначені положення договору кореспондуються з нормами Закону України «Про іпотеку», відповідно до статті 33 якого - у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне подання вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні Іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи

заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).

Таким чином, відповідно до аналізу зазначених норм права та роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.

З матеріалів справи встановлено, що боржником вимоги договору позики не виконуються, в звязку з чим виникла заборгованість.

Умовами ст.590 ЦК України, ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорення саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення або про відмову в їх задоволенні.

Позивач, як іпотекодержатель має право на підставі частин 2 і 3 ст. 16 ЦК України, статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» захистити свої майнові права, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вищевказаним договором іпотеки сторонами передбачено, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті Іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги Іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до розяснень п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Таке право кредитора слід розглядати і з огляду на наступне формулювання, що міститься у абз. 2 п. 42 Постанови суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про виселення відповідачів та їх дітей, які мешкають разом із ними з квартирі, яка є предметом іпотеки, суд вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Так, згідно із чч.1, 2 ст.39 цього закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Разом із тим, частиною 1 ст.40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи,повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Тому аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 закону «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справа № 6-875цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до умов договору іпотеки від 18 березня 2010 року, ОСОБА_6 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка належить останній на підставі договору дарування, посвідченого ОСОБА_9, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 11.03.2010 року, реєстр №944 (а.с.7-8).

Враховуючи вищезазначене, оскільки предмет іпотеки в даному випадку не був придбаний за кошти договору позики, а позивач не надав суду об'єктивних даних щодо можливості надання відповідачам іншого постійного житла взамін того, з якого їх запропоновано виселити, яке є предметом іпотеки, а тому у виселенні відповідачів необхідно відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Тобто, з відповідачів у солідарному порядку підлягає стягненню сума судового збору за вимоги майнового характеру, яка була сплачена позивачем при зверненні до суду.

Проте, оскільки суд відмовляє в задоволенні вимоги позивача про виселення, яка є вимогою немайнового характеру і при зверненні з якою (09.09.2014 року) позивач не сплатив суму судового збору, то відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує судовий збір у розмірі 243,60 грн. (вираховується станом на час звернення із вимогою до суду) з позивача на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 204, 525, 625, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участі третьої особи: Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_2) грошові кошти у розмірі 2347207,25 грн., що складаються із суми позики у розмірі 2224350 грн. та 3% річних у розмірі 122857,25 грн.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 звернути стягнення на нерухоме майно квартиру №3 (три), що знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Пушкінська, будинок 19 (девятнадцять), яка має загальну площу162,8 кв.м та належить на праві власності ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_3) на підставі договору дарування, посвідченого ОСОБА_9, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 11.03.2010 року, реєстр №944, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах з початковою ціною, узгодженою сторонами у Договорі іпотеки від 18.03.2010 року, та що дорівнює 2424000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_3), ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1827 (тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_2) на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп., які перерахувати на наступний рахунок: отримувач коштів: Управління державної казначейської служби України у Київському районі м. Харкова Харківської області, код отримувача: 37999675, банк отримувача: ГУДКСУ в Харківській обл., МФО: 851011, рахунок отримувача:0004, код класифікації доходів бюджету: 22030001, у призначенні платежу платником повинно бути вказано: слова "судовий збір", Київський районний суд м. Харкова код ЄДРПОУ суду: 02893746, *;101* ІПН платника.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складений 27 листопада 2015 року.

Суддя Н.В. Якуша