АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/ 7759/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 646/8616/13-ц Шелест І.М.
Категорія: приватна власність Доповідач -Костенко Т.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ частки спільного майна в натурі, усунення перешкод у користуванні спільним майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл домоволодіння у натурі, припинення права спільної часткової власності на домоволодіння, -

в с т а н о в и л а

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням подальших уточнень просив суд виділити в натурі його частку у нерухомому майні, що є спільною частковою власністю, а саме - у домоволодінні, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, включивши у неї: по житловим будівлям - приміщення 1-5 площею 6,2 м? вартістю 4426 грн., приміщення 1-6 площею 17,5 м? вартістю 12494 грн. 00 коп.; частину приміщення 14 площею 0,8 м? вартістю 571 грн. 00 коп., а загалом 24,5 м? вартістю 17491 грн.; по надвірним спорудам: - літню кухню літера «Б» вартістю 7242 (сім тисяч двісті сорок дві) грн., огорожу № 1 (1/2) вартістю 258 грн.; огорожу № 2 (1/2) вартістю 576 грн.; огорожу № 4 (1/2) вартістю 588 грн.; ворота № 6 (1/2) вартістю 1580 грн., а загалом на суму 10244 (десять тисяч двісті сорок чотири) грн., що разом по житловим і по надвірним будівлям становить 36/100 (тридцять сотих) відсотків домоволодіння, вартістю 27735 грн. Також позивач просив суд вселити його до житлового будинку за вказаною вище адресою, присудити з позивача у якості компенсації відповідачці за перевищення вартості 1/3 частки вказаного домоволодіння у розмірі 2113 грн., присудити з відповідачки судові витрати позивача за цим позовом, а саме: витрати на сплату судового збору, витрати на оплату судової будівельно-технічної експертизи, витрати на оплату правових послуг.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він після смерті своєї матері ОСОБА_4, яка померла 10.07.2010, успадкував 1/3 частку у праві спільної часткової власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Інші 2/3 частки у праві спільної часткової власності на це ж домоволодіння належать рідній сестрі позивача ОСОБА_2. Право позивача та відповідачки на вищезазначені частки у праві спільної часткової власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.02.2011, виданого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори та посвідченого по реєстру № 1-226. Враховуючи, що відповідачка відмовляється дозволити позивачеві користуватися спадщиною та допустити його у домоволодіння, погрожує останньому, позивач просить суд захистити свої права власника на спірний житловий будинок з надвірними будівлями.

Крім того, до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл домоволодіння у натурі, припинення права спільної часткової власності на домоволодіння. У вказаній зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просила суд припинити право спільної часткової власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 та розподілити житловий будинок між співвласниками, відповідно до належних їм часток у праві власності та згідно III варіанту висновку судової будівельно-технічної експертизи № 13641 від 23.02.2015.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 рокупозов ОСОБА_3 задоволено частково; зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

На зазначенерішення суду першої інстанції ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу, в якій воназазначила, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про вселення ОСОБА_3 до спірного домоволодіння вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 більше тридцяти років не мешкає у зазначеному домоволодінні, не сплачує комунальні послуги, господарський догляд за будинком не здійснює, його особистих речей в будинку немає.

Апелянт стверджує, що ніколи не чинила перешкод ОСОБА_3 у користуванні належною йому власністю, проте не допускала його у будинок під час відсутності вдома.

Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що позивачем та його представником не було надано жодних доказів на підтвердження порушеного права ОСОБА_3 на користування спірним будинком, а висновок суду ґрунтується виключно на словах позивача.

Враховуючи викладене вище, апелянтпросить скасувати оскаржуванерішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про вселення ОСОБА_3 до спірного домоволодіння.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в оскаржуваній його частині у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для їх задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги про вселення позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є співвласником спірного будинку, має право ним користуватися, але це право порушено і підлягає захисту.

Судова колегія погоджується з цими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю відповідають обставинам справи, яким суд дав вірну оцінку.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Поняття права власності визначено законодавцем у ч. 1 ст. 316 ЦК України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Як роз'яснено в п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Право громадян на житло передбачено ст. 1 Житлового кодексу УРСР (далі: ЖК України).

Коментована стаття відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України закріпляє право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені законодавцем у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Як свідчать матеріали справи, позивач ОСОБА_3 є співвласником спірного домоволодіння, зареєстрований за цією ж адресою в АДРЕСА_1 з 1982 року.

В судових засіданнях, в тому числі і в апеляційному суді, ОСОБА_2 визнаючи наявність у ОСОБА_3 права власності на частину домоволодіння, фактично й не заперечувала того, що вона проти того, щоб останній проживав в будинку до виконання переобладнать у присудженій йому частині будинку. Не заперечувала вона також і того факту, що ОСОБА_3 не має можливості самостійно користуватись приміщеннями будинку, оскільки ключі від дверей будинку у нього відсутні.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що позивач довів свій позов в частині вимог про вселення, рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам закону, а апеляційні доводи є безпідставними.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, в оскаржуваній його частині, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -