АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Бреславського О. Г.

суддів: Половінкіної Н.Ю., Савчук М.В.

секретаря: Давньої Я.А .

за участю: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, відшкодування майнових збитків і моральної шкоди та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про припинення права на частку в житловому будинку, який належить на праві спільної часткової власності, визнання договору оренди недійсним та стягнення моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, відшкодування майнових збитків та моральної шкоди. Посилався на те, що відповідно до ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 квітня 2007 року затверджено мирову угоду між ним та ОСОБА_2, відповідно до якої у його власність перейшла частина будинку та господарсько-побутові споруди, які розташовані по вул. Головній (Леніна), 116 в с. Валя Кузьміна Глибоцького району Чернівецької області (51/100 частка ідеальної частки нерухомого майна). Однак реалізувати своє право власника він не може, оскільки відповідачка самовільно захопила його частину будинковолодіння, позбавивши його права вільно користуватися своєю власністю. Крім того, з метою отримання прибутку ним здано в найм належну йому частину будинку ОСОБА_4 та отримано від останньої грошові кошти у розмірі 10000 грн. Проте, виконати умови договору найму він не може, оскільки відповідачка

№22ц/794/2/15 Доповідач в І інстанції ОСОБА_5

Категорія 5 Головуючий: Бреславський О.Г.

чинить перешкоди.

Виходячи з викладеного, просив зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні належним йому майном та відшкодувати йому майнову шкоду в розмірі 43000,00 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та вирішити питання щодо судових витрат.

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про припинення права на частку в житловому будинку, який належить на праві спільної часткової власності, визнання договору оренди недійсним та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобовязано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належною йому на праві власності частиною нерухомого майна по вул. Головній,116 в с. Валя Кузьмін Глибоцького району Чернівецької області. У тому числі не перешкоджати проїзду та проходу до належної йому частки нерухомого майна; не перешкоджати встановити замки на дверях приміщень належної йому частки нерухомого майна.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди житла №1 від 01 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_6, просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2014 року змінити, відмовивши ОСОБА_2 у задоволенні її зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсним договору оренди житла № 1 від 01.10.2013 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнові збитки у розмірі 43 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. У іншій частині рішення залишити без змін.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3 та ОСОБА_7, просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким припинити право власності ОСОБА_1 на 51/100 частку будинковолодіння, визнавши за нею право особистої приватної власності на вказану частку, присудивши на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну йому 51/100 частку житлового будинку та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 по первісному позову відмовити повністю.

ОСОБА_2 заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_1, просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції в частині оскарження його ОСОБА_1 залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 квітня 2007 року визнано мирову угоду, укладену між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2, відповідно до якої у власність позивача перейшла частина будинку та господарсько-побутових споруд, які розташовані по вул. Головній (Леніна), 116 в с. Валя Кузьмина Глибоцького району Чернівецької області, а саме: 1. приміщення у житловому будинку: - кімната площею 16,70 кв.М.; 2.господарсько-побутові споруди: - літня кухня; сарай літ.«Б»; сарай літ.«В»; - 1/2 вбиральні; - 1/2 колодязя; - 1/2 воріт, хвіртки та огорожі загальною вартістю 35089 грн., що складає 51/100 частки ідеальної частки нерухомого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч. l ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У силу ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення

перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобовязання ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні належною йому на праві власності часткою нерухомого майна, у тому числі не перешкоджати проїзду та проходу до неї, встановленню замків на дверях приміщень, суд першої інстанції виходив з того, що 22 вересня 2013 року між сторонами виник конфлікт у зв'язку з тим, що позивач намагався здійснювати повноваження власника належною йому на праві власності часткою нерухомого майна, що визнається сторонами та підтверджується показами свідків, тобто мали місце неправомірні дії відповідачки щодо перешкоджання у користуванні власністю позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов'язання відповідачки ОСОБА_2 забрати належні їй речі з усіх приміщень, що належать позивачу, зобов'язання відповідачки не чинити перешкоди у переобладнанні частини нерухомого майна, що належить позивачу, а також щодо стягнення моральної шкоди, суд виходив з недоведеності та безпідставності зазначених позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд.

Окрім того, судом встановлено, що 01 жовтня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди житла №1, згідно умов якого позивач надав належні йому на праві власності кімнату у житловому будинку площею 16,7 кв.м. літню кухню, сарай літ.«Б», сарай літ. «В» по вул. Головній , 116 в с. Валя Кузьмина Глибоцького району Чернівецької області у найм ОСОБА_4 з часу складання акту приймання-передачі до 01 жовтня 2015 року із сплатою орендної плати у розмірі 1000 грн. щомісячно.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову в частині визнання договору оренди житла недійсним, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятої та шостої ст. 203 цього кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, підстав для визнання договору оренди житла недійсним, тому що, як встановлено судом, даний правочин не відповідав внутрішній волі сторін та не був спрямований на настання реальних правових наслідків, що були ним обумовлені, оскільки з пояснень сторін вбачається, що ОСОБА_4 ніколи не бачила житло, яке мала намір орендувати; розмір орендної плати значно перевищує середні показники по району; акт прийому-передачі житла не було оформлено; предмет договору не було приведено у відповідність до вимог договору, які є необхідними для проживання; позивачу заздалегідь до укладення договору, а саме з 22 вересня 2013 року було достовірно відомо про неможливість виконання умов договору, оскільки в цей день між сторонами відбувся конфлікт щодо користування спірним нерухомим майном і позивач був недопущений до частини нерухомого майна, що належить йому на праві власності.

За таких обставин, судом першої інстанції, у задоволенні вимоги про стягнення майнової шкоди за первісним позовом ОСОБА_1 відмовлено, правильно.

За правилами ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

З висновку № 366 судової будівельно - технічної експертизи від 15 березня 2015 року проведеної за ухвалою апеляційного суду Чернівецької області вбачається, що житлові приміщення в будинковолодінні по вулиці Голоовній в с. Валя-Кузьмина Глибоцького району Чернівецької області, які належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності є неподільними.

Висновок № 14036 судової будівельно-технічної експертизи від 27.03.2014 проведеної за ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 27.03.2014, колегія суддів оцінює критично, оскільки експерт, складаючи висновок, вийшов за межі поставлених питань згідно вказаної ухвали про призначення експертизи, включивши в масу спірного майна незавершений будівництвом житловий будинок, який не був предметом розгляду у суді

першої інстанції відповідно до заявлених сторонами вимог.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в частині припинення права власності ОСОБА_1 на частку у спірному майні, виділення грошової компенсації останньому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що частка відповідача за зустрічним позовом є більшою, що ухвала Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 квітня 2007 року про визнання мирової угоди має преюдиціальне значення при розгляді даної справи, що позивачем за зустрічним позовом належними і допустимим доказами не доведено той факт, що у спірному господарстві існує інше нерухоме майно, яке належить їй та збільшує її частку, а також з урахуванням невиконання ОСОБА_2В умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Водночас, ОСОБА_2 на виконання вказаних вимог, в межах даної справи не доведено обставину про те, що припинення права особи на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_1.

Також, судом першої інстанції підставно відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки в порушення ст.60 ЦПК України вони не доведені належними і допустимими доказами, в судовому засіданні відповідачкою не обґрунтовано наявність та розмір завданої моральної шкоди, більш того чинним законодавством не передбачено можливість стягнення моральної шкоди у таких випадках .

З даними висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, так як судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції перевірено в межах доводів апеляційної скарги і підстав для його скасування не встановлено.

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального й процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді: