У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду від 23 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Володимирецького районного суду від 23 квітня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 50 гривень на кожну дитину щомісячно.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 243,50 гривень судового збору.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалась на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм процесуального та матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України, ст. 3 ЦК України та порушення судом ст.ст. 3, 64, 129 Конституції України.

Вважала, що в рішенні відсутні будь-які мотиви щодо спростування наведених у позові аргументів, а натомість викладено припущення, що відповідно до ст. 92 Закону України „Про судоустрій і статус суддів є підставою притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Суд, відмовляючи у позові, практично скасував обовязок відповідача з утримання спільних дітей, чим не додержано вимог ч.1 ст. 141, ст. 180 СК України щодо обов'язку утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідач не працює, можливості працевлаштуватися не має, а тому тимчасово не може утримувати дітей, що вважає істотними обставинами при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі в порядку ст. 184 СК України та не може бути меншим мінімального розміру.

Висновки про розподіл судового збору зроблено з порушенням норм ст.ст. 88, 89 ЦПК України, а не із застосуванням Закону України "Про судовий збір" як помилково зазначено судом.

З цих підстав просила рішення суду першої інстанції скасувати, а позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, переривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи позивачу в задоволенні вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до загальних засад сімейного законодавства батьки зобовязані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття і не перекладати особисті обовязки з утримання дитини на державу.

Матеріалами справи встановлено, що 1 жовтня 2012 року Хиноцькою сільською радою Володимирецького району Рівненської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про що зроблено відповідний актовий запис №2 (а.с. 5).

Від шлюбних відносин мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 7).

Висновок суду першої інстанції про те, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і не перекладати свої зобовязання на державу відповідає правилам ч. 1 ст. 180 СК України.

Згідно з вимогами цієї норми закону батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частини 1, 2 ст. 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Верховною Радою України через прийняття Постанови №789ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачають визнання державою права кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 17 своєї постанови №3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

На порушення положень ст. 60 ЦПК України щодо обовязку доказування і подання доказів позивачем не доведено підстав для застосування вимог ч. 3 ст. 184 СК України, оскільки відповідач є працездатним, на своєму утриманні не має інших непрацездатних осіб дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, а покликання на те, що він не може працевлаштуватися в сільській місцевості не заслуговують на увагу.

ОСОБА_1 не довела, що відповідач ухиляється від утримання дітей, а визначена нею сума в 50 гривень щомісячно на кожну дитину є значно меншою від встановленого ч. 3 ст. 182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 року №189 "Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме" прийняття рішення про призначення або відмову в призначенні тимчасової допомоги входить до компетенції органу праці та соціального захисту населення.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом ст. 92 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", нівелювання вимогами закону щодо права дітей на утримання, неможливість відповідача працевлаштуватися, а також недодержання положень процесуального закону про розподіл судових витрат на увагу не заслуговують, оскільки не спростовують викладених у рішенні суду висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права є підставою для залишення апеляційної скарги без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Володимирецького районного суду від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: