Справа № 362/6327/15-ц
Провадження № 2/362/2611/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

17 листопада 2015 року

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Марчука О.Л.,

при секретарі - Лущик Т.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрінфоком» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2014 року, яке набрало законної сили, на його користь стягнуто з відповідача заборгованість в сумі 2 530 937 гривень 00 копійок і судові витрати.

Посилаючись на те, що вказаним рішенням суду грошові кошти стягнуто в гривні, однак фактично позика надавалась в доларах США, позивач нарахував на стягнуту за рішенням суду суму заборгованості в еквіваленті у доларах США штрафні санкції в розмірі 9 750 доларів США, 3 % річних - 7 193 долари США 29 центів, суму курсової різниці - 79 052 долари США 72 центи та інфляційні витрати - 66 626 доларів США 30 центів, у зв'язку з чим, на підставі статей 11, 14, 15, 525, 526, 530, 533, 610, 611, 625, 1049 і 1050 ЦК України, просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в загальному розмірі 162 622 долари США 31 центів.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги заяви в повному обсязі та просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Пояснив, що підставою для стягнення зазначених грошових коштів є рішення суду про стягнення боргу на користь позивача з відповідача, яке не виконується останнім. Також, пояснив, що рішенням суду від 17.07.2014 року не було стягнуто штрафні санкції та інфляційні втрати.

Враховуючи, що від відповідача, який належним чином був повідомлений та не з'явився в судове засідання і від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, на підставі статті 224 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи.

Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно із рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2014 року, з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти на загальну суму 2 530 937 гривень 00 копійок, право вимоги яких набув позивач та судові витрати (а.с. 16 - 18).

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача заявлених позивачем сум заборгованості, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, до позовної заяви не додано та в судовому засіданні під час розгляду справи представником позивача не надано суду жодних фактичних, прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували заявлені позивачем розміри штрафних санкцій та періоди часу за які вони підлягають стягненню.

Так, у суду відсутні будь-які дані про розміри вже здійснених з відповідача на користь позивача стягнень штрафів (частини штрафів).

Із змісту мотивувальної частини рішення суду від 17.04.2014 року вбачається, що позивач заявив позовні вимоги на загальну суму 2 530 937 гривень з урахуванням штрафних санкцій і 3 % річних, а тому, враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі та встановлено заборгованість відповідача саме у такому розмірі як просив позивач, слід зробити висновок, що усі заявлені позивачем штрафні санкції вже стягнуто за вказаним рішенням суду.

Отже, підстав для їх повторного стягнення немає.

При цьому, рішення суду від 17.04.2014 року, на яке посилається позивач як на підставу своїх вимог, ні у мотивувальній, ні у резолютивній своїх частинах не містить даних про те, які саме розміри штрафних санкцій та період їх стягнення. У такому випадку, є незрозумілим, на якій підставі позивач вважає, що він має право на стягнення штрафних санкцій, передбачених договорами позики від 21 травня і 01 червня 2012 року.

Стосовно вимог позивача про стягнення індексу інфляції, суд звертає увагу на таке.

Статтею 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519).

Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін, який характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Тобто за змістом статті 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов'язань у валюті України - гривні та поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного договором у гривні.

У зв'язку з цим, відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних витрат, які розраховані позивачем щодо заборгованості в іноземній, а не у національній валюті.

Заявлені позивачем суми курсової різниці на думку суду також не підлягають стягненню, оскільки норми Цивільного кодексу України не встановлюють обов'язку особи, яка є боржником відшкодовувати суми курсової різниці у зв'язку з невиконанням свого зобов'язання чи несвоєчасним погашенням заборгованості.

Крім того, поняття «курсова різниця» застосовується при здійсненні фінансових операцій в господарській діяльності та не є видом цивільно-правової відповідальності за невиконання зобов'язання.

Також, є незрозумілим з яких підстав позивач використовує саме наведену ним, а не іншу формулу розрахунку суми курсової різниці, а тому суд позбавлений можливості перевірити правильність її нарахування.

Згідно із змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень представника позивача, підставою заявлених вимог позову є рішення суду від 17.04.2014 року про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів.

Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Одночасно, згідно із вимогами частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Проте, грошове зобов'язання відповідача за рішенням суду від 17.04.2014 року на яке, як на підставу своїх вимог посилається позивач, визначено у національній валюті - гривні, а тому і сума, що підлягає сплаті має бути обрахована у гривнях, як у валюті зобов'язання (боргу).

Натомість, відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, а тому здійснення стягнення з відповідача 3 % річних у гривні, що не заявлено позивачем, безумовно буде порушувати принцип диспозитивності цивільного судочинства, що є неприпустимим.

Отже, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних розрахованих в іноземній валюті на зобов'язання, яке визначено у національній валюті.

Таким чином, з урахуванням положень наведених статей матеріального права, змісту позову і власних пояснень представника позивача та наданих письмових доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, які ґрунтуються на зобов'язанні відповідно до рішення суду від 17.07.2014 року вираженому у гривнях, а не на вимогах по стягненню позики, що була здійснена у доларах США, не мають підстав для їх задоволення у валюті іншій, ніж валюта зобов'язання (у даному випадку - в доларах США).

Тобто, оскільки, під час розгляду справи судом встановлено існування основного зобов'язання у гривні, то підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за даним зобов'язанням але вже у доларах США - відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 192, 533, 625 ЦК України, ст. ст. 1 - 11, 57 - 62, 64, 88, 208, 209, 212 - 215, 224 - 226 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрінфоком» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий