Справа № 369/5462/15-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/5643/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 25.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Поліщука М.А., Сушко Л.П.,

за участю секретаря : Вербової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Метабо Україна» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 15 квітня 2015 року його було звільнено на підставі наказу № К-22 від 20 квітня 2015 року з посади менеджера із збуту ТОВ «Метабо Україна» у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України, яку він обіймав з 1 листопада 2011 року.

Вказав, що його звільнили незаконно, оскільки в період часу, який відповідач вважав прогулами без поважних причин, він виконував свої службові обовязки згідно трудового договору укладеного між сторонами. Наказ про звільнення не відповідає відповідному запису у трудовій книжці, адже фактично такий запис передував виданню самого наказу. Позивач вважає, що відповідачем не виконано вимоги трудового законодавства щодо своєчасного проведення розрахунку з працівником, видання трудової книжки, а також необґрунтовано застосовано до нього стягнення у вигляді звільнення з огляду на його трудові здобутки у ТОВ «Метабо Україна».

У зв'язку з наведеним ОСОБА_2 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення у ТОВ «Метабо Україна»; визнати недійсним та скасувати запис у трудовій книжці за № 10 про звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити на роботі на займаній посаді; зобовязати відповідача виплатити йому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день фактичного розрахунку та стягнути розмір понесених витрат на правову допомогу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач, через свого представника ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки звільнення позивача відбулося у відповідності вимог трудового законодавства.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України підставами для звільнення працівника згідно, зокрема з п. 4 ст. 40 КЗпП України, є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Судом встановлено, що 1 листопада 2012 року ОСОБА_2 наказом № К-40 ТОВ «Метабо Україна» було прийнято на посаду менеджера із збуту на умовах укладеного між сторонами трудового договору.

Указаним наказом, а також укладеним між адміністрацією та трудовим колективом ТОВ «Метабо Україна» колективним договором, встановлена тривалість робочого дня позивача, а саме: з 9 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., з 13 год. 00 хв. по 14 год. 00 хв. обідня перерва, тривалість робочого дня при роботі із неповним робочим часом з 9 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв.

Відповідно до п.п. 2.2., 4.1. трудового договору, укладеного 1 листопада 2012 року між сторонами, позивач є відповідальним за збут товарів на території західного регіону України та зобовязаний сумлінно та професійно виконувати трудові обовязки, передбачені цим договором, а робочий час останнього є нормованим і становить вісім годин на день при пятиденному робочому тижні (без врахування тривалості обідньої перерви).

Пунктом 1.3. трудового договору встановлено, що менеджер із збуту підпорядковується безпосередньо директорові або службовій особі, що виконує його обовязки.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 квітня 2015 року в період часу з 9 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. ОСОБА_2 був відсутній на роботі, про що було складено відповідний акт за підписами інших працівників товариства, з яким позивач ознайомитися відмовився.

Відповідно до письмових пояснень позивача від 14 квітня 2015 року, в даний період часу він виконував свої службові обовязки, а саме спілкувався та проводив зустріч з співвласником дилера відповідача ОСОБА_4 на тему можливостей розширення діяльності компанії ПП «БП-Електромеханік» на м. Київ. Повідомити керівництво про цю зустріч і відповідно про свою відсутність в офісі ТОВ «Метабо Україна» він не мав можливості, так як його робочий телефон і корпоративна робоча пошта були відключені.

16 квітня 2015 року позивач через засоби електронного звязку повідомив відповідача про те, що він з 16 квітня 2015 року буде знаходитися на лікарняному.

Згідно із актом від 20 квітня 2015 року, складеного працівниками ТОВ «Метабо Україна», 16 квітня та 17 квітня 2015 року менеджер зі збуту ОСОБА_2 був відсутній у робочий час у офісі товариства. З даним актом позивач ознайомитись також відмовився.

При цьому листок непрацездатності позивач не надав, натомість надав письмові пояснення про те, що 16 квітня та 17 квітня 2015 року він виконував свої службові обовязки згідно трудового договору.

Згідно із наказом ТОВ «Метабо Україна» № К-22 від 20 квітня 2015 року позивач з 16 квітня 2015 року звільнений із займаної посади за прогули без поважних причин у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, із спірним наказом позивач ознайомитись відмовився і 20 квітня 2015 року йому було видано трудову книжку та проведено розрахунок при звільненні.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, суд першої інстанції, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, правильно застосувавши положення трудового законодавства, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, оскільки позивачем та його представником не надано суду доказів поважності причин, через які останній не зміг зявився на роботі.

Суд першої інстанції, як і колегія суддів, з правомірною критичністю оцінюють позицію представника позивача стосовного того, що поважною причиною відсутності позивача на роботі є проведення зустрічі зі співвласником дилера відповідача та виконання своїх службових обовязків з огляду на те, що керівництвом відповідача не видавалося жодне розпорядження про відрядження позивача для проведення переговорів стосовно розширення діяльності компанії у м. Київ, а до трудових обовязків позивача входить лише збут товарів на території західного регіону України.

Також, в судовому засіданні не було доведено, які саме службові обовязки виконувались позивачем 16 та 17 квітня 2015 року, враховуючи інформацію, що відображена в електронному листі ОСОБА_2 про те, що з 16 квітня 2015 року він буде знаходитись на лікарняному та враховуючи відсутність листка непрацездатності на підтвердження даних обставин.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача із займаної посади є правомірним, оскільки дисциплінарне стягнення було накладено з дотриманням порядку, встановленого ст. ст. 147, 148, 149 КЗпП України.

Безпідставними є посилання позивача про те, що наказ про звільнення не відповідає відповідному запису у його трудовій книжці, адже останнім днем його роботи було 15 квітня 2015 року, а зважаючи на те, що факт відсутності позивача на роботі без поважних причин в період з 16 квітня по 17 квітня 2015 року було встановлено лише 20 квітня 2015 року, того ж дня відповідачем було видано оспорюваний наказ, відповідно до якого позивача було звільнено з посади менеджера із збуту починаючи з 16 квітня 2015 року у звязку з прогулами.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що докази та обставини, на які посилаються представник позивача в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленими обставинами справи й не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: