Ухвала іменем україни
18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 06 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що на початку жовтня 2014 року між ним та ОСОБА_7 було укладено усний договір, відповідно до умов якого останній зобов'язався передати позивачу вантажний автомобіль марки «DAF» належної якості, а позивач зобов'язався провести його оплату, в рахунок якої надав відповідачу аванс у сумі 100 тис. грн та 16 тис. доларів США.

На даний час автомобіль марки «DAF» ОСОБА_7 ОСОБА_6 не доставлений, а альтернативний вантажний автомобіль іншої марки та специфікації, що був запропонований взамін, виявився неякісним.

Збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_6 на підставі ст. ст. ст. ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України просив суд стягнути з ОСОБА_7 борг у сумі 436 245 грн 73 коп.; інфляційні збитки -194 824 грн 46 коп., 3 % річних - 8 929 грн 99 коп. та судові витрати.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області

від 30 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 06 серпня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 100 тис. грн авансу; 47 682 грн 03 коп. - інфляційних втрат; 2 284 грн 93 коп. - 3 % річних.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 16 тис. доларів США, що еквівалентно 344 тис. грн, 3 % річних - 7 890 грн 17 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що посилання позивача на положення ст. ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України є безпідставними, оскільки договір позики між позивачем та відповідачем не укладався, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики є необґрунтованими.

Апеляційний суд, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальними при вирішенні спору, та встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо повернення авансу, який позивач передав відповідачеві в рахунок договору купівлі-продажу автомобіля, що повинен був бути укладений між сторонами в майбутньому.

Такі висновки апеляційного суду є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що початку жовтня 2014 року позивач передав відповідачеві 100 000 грн та 16 000 доларів США, а відповідач зобов'язувався у майбутньому передати позивачеві вантажний автомобіль марки «DAF» та укласти з позивачем договір купівлі-продажу вказаного автомобіля.

Відповідач не виконав своїх зобов'язань, договір купівлі-продажу автомобіля з позивачем не був укладений, що сторонами не заперечувалося.

З письмових пояснень відповідача вбачається, що він зобов'язується повернути кошти після продажу автомобіля (а. с. 21).

Оскільки сторони визнали встановлені у справі обставини, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача, посилаючись на положення ст. ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України, зазначив про те, що між ним та відповідачем було укладено договір позики.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК України). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК України).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, апеляційний суд, встановивши, що позивач передав відповідачеві 16 000 доларів США та 100 000 грн в рахунок часткової плати за майбутнє оформлення договору купівлі-продажу автомобіля, який між сторонами у справі укладений не був, передана відповідачу грошова сума коштів у вищезазначеному розмірі є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Такі висновки апеляційного суду відповідають правовій позицій Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.

Вирішуючи спір в цій частині апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що підлягає застосуванню, ухвалив рішення на підставі зібраних у справі доказів та встановлених у справі фактичних обставин.

Однак не можна погодитись з рішенням апеляційного суду в частині застосовування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми.

Ухвалюючи рішення в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до вказаної норми стягнення трьох відсотків річних та суми авансу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення зобов'язання не є фінансовою (економічною) санкцією, а є способом захисту майнового права та інтересу позивача, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК Українипередбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми вимога про сплату боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми застосовується, як санкція, лише за прострочення грошового зобов'язання.

Проте, суд встановивши, що між сторонами було укладено попередній договір, не перевірив чи застосовується до спірних правовідносин приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки сплачені в рахунок виконання такого договору платежі визнаються авансовими і повертаються у тому розмірі, в якому вони передавались, а якщо застосовується, то з якого часу боржник прострочив виконання грошового зобов'язання.

Стягуючи інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303 ЦПК Українина зазначене уваги не звернув та дійшов передчасних висновків про задоволення позову у цій частині.

Ураховуючи те, що апеляційний суд дійшов передчасних висновків про застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, а саме - ч. 2 ст. 625 ЦК України, неправильно вирішив спір в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми, рішення апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду законне та обґрунтоване та скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 06 серпня 2015 року в частині стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 інфляційних витрат та 3 % річних від простроченої суми скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська