АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Шиманського В.Й.,

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,-

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона разом з відповідачем є батьками ОСОБА_3, який досяг повноліття і з 2010 навчається на денній формі навчання в Коледжі економіки, права та інформаційних технологій Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК».

Посилаючись на те, що їх син потребує матеріальної допомоги для оплати за навчання, потребує коштів на постійне лікування, а заробітна плата позивача не дає можливості повністю забезпечити духовний та фізичний розвиток дитини, змінивши позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у розмірі аліменти у твердій грошовій сумі 2000 грн. починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до закінчення навчання останнім чи до досягнення 23 віку.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 09.08.2013 по 01.08.2014.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій вказав, що при ухвалені рішення судом було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведені обставини, які суд вважав доведеними, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що у суду не було правових підстав для стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки на момент розгляду справи відповідач мав постійний та регулярний дохід.

Крім цього, суд стягнув з відповідача занадто високий розмір аліментів, оскільки він перевищує 50% заробітної плати відповідача.

Посилаючись на те, що в силу свого доходу ОСОБА_1 не має можливості надавати допомогу сину у розмірі визначеному судом, просив заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та в вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно довідки № 1050 від 24.07.2013 в 2010 року ОСОБА_3 вступив до Коледжу економіки, права та інформаційних технологій Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК». Термін закінчення навчання - липень 2014 року.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів суд виходив з того, що син відповідача досяг повноліття, продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, проте відповідач, який має можливість надавати матеріальну допомогу дитині, яка продовжує навчання в добровільному порядку не надає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом невірно визначено розмір аліментів, оскільки відповідач був працевлаштований з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду в межах тих обставин та доказів, які були предметом розгляду суду першої інстанції.

На підставі наявних у справі доказів судом першої інстанції вірно встановлено, що на час розгляду справи відповідач не мав постійного та регулярного доходу, що стало підставою для стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі, як це передбачено ст. 184 СК України.

У відповідності з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідач на власний розсуд скористався своїми правами та доказів до суду першої інстанції не надавав.

Оскаржуючи рішення суду відповідач надав суду апеляційної інстанції нові докази, які не були предметом дослідження судом першої інстанції, проте, з урахуванням положень ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, в даному випадку, позбавлений процесуального права досліджувати вказані докази та надавати їм відповідну оцінку, оскільки відповідач не обґрунтував поважності причин з яких він був позбавлений можливості надати такі докази суду першої інстанції.

Таким чином, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, належним чином дослідивши наявні у справі докази, в їх сукупності, та проаналізувавши норми закону, які регулюють правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов законних та обґрунтованих висновків про обов'язок обох батьків утримувати дитину, про можливість стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, а також визначив розмір аліментів з урахуванням всіх істотних обставин, визначених законом, врахувавши також при цьому те, що відповідач може надавати таку допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, у зв'язку з чим порушено норми процесуального права, не впливають на правильність рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/17251/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6814/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Козленко Г.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.