Ухвала іменем україни
18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Громадської організації «Комплекс-5» про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,15 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом від 07 квітня 2008 року серії НОМЕР_1. На вказаній земельній ділянці збудовано житловий будинок, який введено в експлуатацію та на даний час потребує внутрішніх робіт.

Також позивач вказував, що він не може вільно реалізувати своє право власності на вказану земельну ділянку, зокрема, не може здійснити будь-які будівельні чи монтажні роботи на своїй ділянці, у зв'язку з тим, що охороною Громадської організації «Комплекс-5» (далі - ГО «Комплекс-5») вчиняються дії, які перешкоджають доступ будівельникам на належну йому земельну ділянку, чим позивачу спричинено моральну шкоду.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просив суд зобов'язати керівництво та охорону ГО «Комплекс-5» усунути перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та спорудами на ній шляхом забезпечення вільного доступу до неї власника земельної ділянки та інших фізичних та юридичних осіб за його згодою (дозволом) і стягнути з ГО «Комплекс-5» моральну шкоду у розмірі 30 тис. грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем його прав як землекористувача, наявність будь-яких перешкод з боку відповідача у володінні, користуванні та розпорядженні належним ОСОБА_6 майном.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,1466 га, що розташована по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку від 07 квітня 2008 року серії НОМЕР_2 (а. с. 78).

Із сертифіката відповідності, виданого 24 лютого 2010 року, вбачається, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 ОСОБА_6 збудовано триповерховий житловий будинок (а. с. 7).

ГО «Комплекс-5» є власником суміжної земельної ділянки площею 0,1160 га, що розташована по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для ведення особистого господарства, що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 16 березня 2006 року (а. с.108).

У державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому на ім'я ОСОБА_6, зазначено, що згідно з планом меж від точки Г до точки А земельна ділянка межує із земельною ділянкою площею 0,1160 га, яка належить ГО «Комплекс-5» (а. с. 78).

Згідно зі статутом ГО «Комплекс-5» остання є неприбутковою громадською організацією, яка створена внаслідок вільного волевиявлення громадян - власників житлових будинків, що об'єдналися на підставі спільних інтересів та здійснюють свою діяльність відповідно до Конституції та законів України. Метою створення організації є забезпечення захисту прав його членів відповідно до вказаного вище та дотримання ними обов'язків щодо належного утримання та використання неподільного і загального майна житлового комплексу, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами (а. с. 44-55).

Судами встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що земельні ділянки відповідача та позивача повністю або частково не накладаються, відповідач не захоплював земельну ділянку позивача чи її частину і вона останнім не зайнята.

Позивачем відповідно до приписів ст. 391 ЦК України фактично заявлено позов про усунення перешкод у користуванні майном, не пов'язаних із позбавленням володіння (негаторний позов).

Захист прав власника за наведеною нормою здійснюється за допомогою негаторного позову, предметом якого є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, які перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при поданні негаторного позову саме на позивача покладався обов'язок доведення вчинення відповідачем дій, які перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, тобто факту протиправної поведінки відповідача, а на відповідача - правомірність таких дій, у випадку їх вчинення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог касатором зроблено посилання на копію заяви ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення, згідно із якою заявником повідомлялося, що охороною ГО «Комплекс-5» вчиняються дії по недопуску будівельників на територію земельної ділянки ОСОБА_6; копія листа т.в.о начальника Слідчого управління ГУ МВС України в Київській області Осіпова О.О. від 21 листопада 2014 року № 14/20-1-942 щодо відсутності підстав для внесення працівниками Обухівського РВ до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей, викладених в заяві від 19 вересня 2014 року; копія висновку старшого дільничного інспектора міліції Українського МВМ Обухівського РВ ГУМВС України в Київській області майора міліції Волошина В.В. за заявою ОСОБА_8 від 30 березня 2014 року, затвердженого начальником Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області полковником міліції Орлюком М.В., згідно з яким встановлена існуюча заборона проведення будь-яких робіт в будинку ОСОБА_6, з огляду на що представника останнього - ОСОБА_8, який прибув разом із будівельниками, не було допущено до земельної ділянки.

Суд першої інстанції за результатами перевірки зібраних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення, невизнання чи оспорювання відповідачем його прав як землекористувача, наявність будь-яких перешкод з боку відповідача у володінні, користуванні та розпорядженні належним ОСОБА_6 майном, зазначивши, що матеріали перевірки за заявою ОСОБА_8 від 25 вересня 2014 року Обухівського РВГУ МВС України в Київській області не містять доказів порушення прав позивача.

Такий висновок є правильним, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України обов'язковим для суду є лише вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення і лише щодо цивільно-правових наслідків дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Доводи касаційної скарги в цій частині висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в розумінні ст. 335 ЦПК України, і не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень.

Не ґрунтується на нормах матеріального права твердження касатора щодо можливості його звернення до відповідача з вимогою про усунення перешкод в користуванні майном шляхом надання йому доступу (проходу) по земельній ділянці, яка належить останньому, з посиланням на п. 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно з яким позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Фактично спірні відносини виникли у зв'язку із забезпеченням позивачу права користування належною відповідачу земельною ділянкою (територією), тобто права користування чужим майном. Що стосується самої земельної ділянки позивача по АДРЕСА_1, вона відповідачем не зайнята, що виключає здійснення жодних перешкод в користуванні нею.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 402 ЦК України визначено порядок встановлення сервітуту. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітутможе бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно зі ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Частиною 1 ст. 403 ЦК України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, вказаний обсяг становить зміст сервітуту.

У даному випадку позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки норма ст. 391 ЦК України передбачає право власника вимагати усунення перешкод в реалізації власником правомочностей користування щодо свого майна, в той час як право користування чужим майном регламентовано ст. 401 ЦК України.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду не вбачається, що судом при розгляді справи допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК Українияк підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська