Справа № 758/1652/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2015 року Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюк В.В., за участю секретаря Шабатин Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві, про усунення спадкоємців від права на спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом відповідач 1), ОСОБА_3 (надалі за текстом відповідач 2), третя особа Головне управління юстиції у м. Києві (надалі за текстом ГУЮ в м. Києві), про усунення спадкоємців від права на спадкування за законом.

Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1. після тривалого лікування помер син позивача - ОСОБА_4 (надалі за текстом ОСОБА_4.), про що Відділом реєстрації смерті у м. Києві складено відповідний актовий запис №17912 та видано Свідоцтво про смерть Серія НОМЕР_1. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов'язки ОСОБА_4, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі, право власності на 1/4 частку квартири НОМЕР_2 яка знаходиться по АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на власність на квартиру, набуту в порядку безоплатної приватизації. За час життя ОСОБА_4 не склав заповіт, як розпорядження своїм майном та іншими майновими правами на випадок своєї смерті, а тому, спадкування його всіх прав та обов'язків здійснюється за законом спадкоємцями в порядку черговості. Враховуючи вищезазначене, спадкоємцями першої черги є діти спадкодавця - відповідач 1 та відповідач 2 та мати спадкодавця позивач по справі. На момент смерті ОСОБА_4 проживав з позивачем, отже, позивач вважається такою, що прийняла спадщину після смерті сина. Діти спадкодавця проживали за іншою адресою, а тому, в порядку, передбаченому ст. 1269 ЦК України, ними були подані нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Проте, позивач не погоджується з правом відповідача 1 та відповідача 2 на спадкування, зокрема, 1/4 частини квартири. Так, 12.07.2005 р. був розірваний шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, до розлучення ОСОБА_6 вела аморальний спосіб життя, що і стало причиною розлучення. Ініціатором розлучення була сама ОСОБА_6, діти лишились з матір'ю і на момент розлучення були повнолітніми, тож свої батьківські обов'язки сином позивача були виконані в повному обсязі. ОСОБА_4 залишився жити з позивачем та з її чоловіком - ОСОБА_7, за адресою: АДРЕСА_1. Під час розлучення позивач благала своїх онуків - відповідача 1 та відповідача 2 залишитись жити з батьком, але їх матір і самі онуки заперечували проти цього. За останні декілька років життя з колишньою дружиною та дітьми у ОСОБА_4 різко погіршився стан його здоров'я, що підтверджує витяг з історії хвороби № 362/99 від 2006 року. Коли ОСОБА_4 повернувся після розлучення додому, позивач сама була вимушена піклуватись і про хворого сина і про чоловіка, який теж хворів. Через стан здоров'я ОСОБА_4 звільнився з роботи 13.04.2007 р. за власним бажанням. З того часу він лишився у позивача на повному утриманні. У зв'язку з браком коштів він працевлаштувався в лютому 2013 р., але стан здоров'я не дозволив йому нормально виконувати свої обов'язки і в травні 2013 р. він звільнився за власним бажанням, що підтверджує його трудова книжка. Незважаючи на той факт, що відповідач 2 не проживав, але був зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, квартиру було приватизовано у рівних частках між: ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та відповідачем 2, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло, видане Відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної у м. Києві державної адміністрації 15.06.2011 р., розпорядження №175. Чоловік позивача - ОСОБА_7, помер ІНФОРМАЦІЯ_2., внаслідок чого його спадкоємцем за заповітом став його онук - ОСОБА_8. На початку 2014 року у ОСОБА_4 почались скарги на болі у стравоході, за результатами діагностування 01.07.2014 р. ОСОБА_4 було госпіталізовано до онкологічного центру з діагнозом - онкологія стравоходу, де він отримував лікування до 30.07.2014 р. З 26.08.2014 р. по 24.09.2014 р. ОСОБА_4 повторно проходив лікування в онкологічному центрі. Також, у ОСОБА_4 почались проблеми із зором (втратив зір), через що 01.10.2014 р. було зроблено МРТ головного мозку та 03.10.2014 р. позивач з ОСОБА_4 звернулись до центру мікрохірургії ока. Також, 13.10.2014 р. онкологічним центром йому була надана виписка для МСЕК з метою оформлення інвалідності. З 14.10.2014 р. у ОСОБА_4 ще сильніше погіршився стан здоров'я і його було госпіталізовано до клінічної лікарні № 15, де він перебував до 22.10.2014 р. Самостійно обслуговувати він себе не міг, був безпорадним протягом строку своєї хвороби і весь час, і вдень, і вночі позивач знаходилась з ним. Відповідач 1 та відповідач 2 жодного разу не з'явилися в лікарні, де лікувався їх батько. Окрім цього, виявлена хвороба - онкологія стравоходу, потребувала значних матеріальних витрат, які позивач самостійно забезпечувати була не в змозі. ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 після тривалого лікування помер. Весь тягар по лікуванню, догляду за хворим, а також поховання після смерті було на плечах позивача та її доньки ОСОБА_9 та онука ОСОБА_8, відповідач 1 та відповідач 2, які вважають себе спадкоємцями ОСОБА_4 ні матеріальної, ні моральної, ні фізичної допомоги за останні десять років, а також, за період особливо тяжкої онкологічної хвороби їхнього батька, не надавали. ОСОБА_4 не мав матеріального доходу, крім допомоги позивача, пенсіонером він не являвся та пенсію не отримував, не обліковувався в центрі зайнятості як такий, що шукав роботу і за працевлаштуванням не звертався. Також, відповідно до довідки Комунального підприємства "Синьоозерне" Подільського району м. Києва №82 від 21.01.2015 року ОСОБА_4 до дня смерті проживав з позивачем за адресою АДРЕСА_1, власником особового рахунку по квартирі є позивач. Враховуючи вищевикладені обставини, посилаючись на положення ч. 1 ст. 1224 ЦК України, позивач просила усунути відповідача 1 та відповідача 2 від права на спадкування, в звязку з чим, звернулася з позовною заявою до суду.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідачі 1, 2 та їх представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав його необґрунтованості, надали до суду письмові заперечення (а.с. 103 - 106 т. 1)

Третя особа ГУЮ в м. Києві по справі подала до суду клопотання про розгляд справи без участі їхнього представника (а.с. 122 123, т. 1).

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. у віці 54 років, після смерті якого відкрилась спадщина, чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу.

Судом достовірно встановлено, що відповідач 1 та відповідач 2 є дітьми померлого ОСОБА_4, що не заперечувалось сторонами.

ОСОБА_4 відповідно до довідки КП «Синьоозерне» Подільського району міста Києва від 21.01.2015 р. за № 82 був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 31, т. 1).

У відповідності до свідоцтва про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1., виданого відділом реєстрації смерті м. Києві, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.(а.с. 11, т. 1).

Згідно із інформаційною довідкою БТІ в м. Києві від 20.01.2015 р. № 57 померлому ОСОБА_4 належала на праві власності 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 (а.с. 50, т. 1).

Спірна квартира складається з 3-ох кімнат, загальна площа 62,7 кв.м., що підтверджено технічним паспортом (а.с. 38 40, т. 1).

Інші співвласники спірної квартири також мають долю у розмірі 1/4 частини, що підтверджено свідоцтвом про право власності, зокрема, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та позивач (а.с. 33, т. 1).

Допитані в судовому засіданні свідки давали посередні, неконкретизовані покази, а відтак, до останніх суд відноситься критично.

Статтею 1216 Цивільного Кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Частино 5 статті 1224 ЦК України визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухиляється від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні справи, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкоємцеві допомоги , так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Під безпораднім станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавця, тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Крім цього, підлягає зясуванню судом і питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу.

За змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину. З огляду на викладене, правове значення при вирішенні спору має доведеність сукупності обставин: ухилення спадкоємця (умисні винні дії або бездіяльність) від надання допомоги (1) при можливості її надання спадкодавцю (2), який перебуває у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу (3), потреба спадкодавця в допомозі саме цього спадкоємця (4).

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інші спадкоємці або територіальної громади), а безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Позивачем та її представником до суду не надано належних доказів щодо звернення, як спадкодавця - ОСОБА_4, так і позивача до відповідачів з проханням про надання будь - якої допомоги та доказів, що свідчили б чи було останнім відомо про необхідність надання такої допомоги. Не встановлено наявність таких доказів і під час розгляду справи.

Згідно положень Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Крім того, під час судового розгляду позивачем та її представником не доведені обставини чи потребував спадкодавець - ОСОБА_4 допомоги саме від спадкоємців відповідачів по справі, за умови отримання такої допомоги від інших осіб, зокрема позивача. Також, під час судового розгляду не доведено чи мали відповідачі матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу.

Також, з урахуванням періодичного знаходження ОСОБА_4 в лікарні в умовах стаціонару та під наглядом лікарів, на думку суду, не може свідчити про безпорадний стан ОСОБА_4 зумовлений його похилим віком чи тяжкою хворобою, оскільки надання медичної допомоги є обовязком відповідної лікувальної установи, а доказів того, що лікарями така допомога не надавалась, до суду надано не було.

Відповідно до ст. ст. 212 - 213 ЦПК України рішення ґрунтується на досліджених наявних в справі доказів.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що відповідачі умисно ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві, а також того, що останній потребував такої допомоги саме від відповідачів, а відповідачі мала матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу, суд дійшов висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 1216 - 1217, 1222, 1224, ЦК України, положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 3, 10, 60, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві, про усунення спадкоємців від права на спадкування за законом залишити без задоволення;

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Гребенюк