АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 18.04.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № KIL0AN000044213. Відповідач свої зобов'язання за Кредитним договором не виконує, до цього часу кредитні кошти не повернув, в зв'язку з чим станом на 20.10.2014р. має заборгованість по процентам за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором у сумі 512739.18грн., яку позивач й просить стягнути з відповідача, та крім того стягнути сплачені судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ІІРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Унікальний номер справи: 754/21073/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7338/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Бабко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - Шуліка Аліна Володимирівна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалено при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Вважає, що при ухваленні вказаного рішення судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що 28.02.2011р. Деснянським районним судом м. Києва було ухвалено рішення суду, яким вимоги Банка було задоволено, та 03.04.2012р. рішенням апеляційного суду м. Києва звернуто стягнення на предмет застави. Разом з тим, лише в квітні 2014 р. рішення суду було виконано частково, а саме реалізовано предмет застави та сума у повному обсязі, після реалізації предмета застави, була зарахована в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, заборгованість відповідача за кредитним договором надано з урахуванням суми, одержаної від реалізації заставного майна, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості.

Посилається, що ані факт передачі відповідачем предмету застави позивачу, ані подальша реалізація предмету застави не є підставою вважати, що відповідач виконав свої зобов'язання за Кредитним договором у повному обсязі, так як погашенням заборгованості після реалізації відбулось лише частково.

Зазначає, що кредитний договір було укладено строком з 18.04.2006 р. по 18.04.2012 р., з умовою, що він діє до повного виконання сторонами зобов'язань по означеному Договору. Оскільки коштами не було погашено повністю всю суму заборгованості, а, відтак, зобов'язання не виконано належним чином Позичальником, виникла нова заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього. Дія Договору не припинилась, договір не визнано недійсним, жодна зі Сторін не заявила про свій намір розірвати Договір, тому, він є обов'язковим до виконання сторонами, у зв'язку із чим, позивач мав право нараховувати відсотки та штрафні санкції у відповідності до умов Договору.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.04.2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KIL0AN00004421, предметом якого є надання кредиту на придбання автомобіля GREAT WALL SAFE в сумі 153497,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,23 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,25% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 1.2.даного договору.

Також встановлено, що термін погашення кредиту до 17.04.2012 р.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Також враховано судом першої інстанції, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 28.02.2011р. позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставне майно задоволено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03.04.2012 р. рішення Деснянського районного суду м.Києва від 28.02.2011 р. змінено, викладено резолютивну частину наступним змістом: звернути стягнення на предмет застави: автомобіль GREAT WALL SAFE, р/нНОМЕР_1, шляхом реалізації предмету застави в установленому законом порядку. За рахунок отриманих від реалізації зазначеного предмету застави задовольнити вимоги ПАТ «ПриватБанк» за кредитним договором №KIL0AN00004421 від 18.04.2006р. в сумі 104 106,67 грн.; 1 041,07 грн. судового збору та витрати на ІТЗ - 120 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення апеляційного суду м. Києва від 03.04.2012 р. вступило в законну силу та виконано.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за Кредитним договором, відповідно до виконання рішення Апеляційного суду м.Києва від 03.04.2012р. виконав, що підтверджується Постановою від 18.02.2014р. старшого державного виконавця ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м.Києві про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки автомобіль GREAT WALL SAFE, р/н НОМЕР_1 реалізовано з прилюдних торгів, кошти перераховано на рахунок стягувача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки відповідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції щодо необґрунтованості суми стягнення 512739,18 грн., оскільки правових підстав для нарахування заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, відповідачу ОСОБА_2. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не мало, спростовуючих доказів суду не надано.

Колегія суддів зазначає, що не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки обставини справи було повно та всебічно з'ясовано судом першої інстанції.

Зокрема, посилання апелянта відносно того, що лише в квітні 2014 р. вищевказане рішення суду було виконано, при цьому лише частково, а саме реалізовано предмет застави та сума у повному обсязі, після реалізації предмета застави, була зарахована в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, тому заборгованість відповідача за кредитним договором надано з урахуванням суми, одержаної від реалізації заставного майна, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків.

Отже, одночасне або почергове звернення з вимогами про звернення стягнення на заставне майно та стягнення суми кредитної заборгованості може призвести, та на даний час призводить до подвійного стягнення з боржника суми боргу. До того ж, позичальник, отримавши кредит в банківській установі та передавши в заставу майно, забезпечив повернення кредиту або інше порушення своїх договірних зобов'язань саме переданим в заставу рухомим або нерухомим майном, на яке банк вже звернув стягнення. Тривалі строки реалізації заставного майна, відсутність покупців на нього, будь-які інші перешкоди, що не дозволяють банку вчасно отримати задоволення свої вимог за рахунок предмета застави не можна вважати обґрунтованими підставами для заявления банком вимог по стягненню заборгованості.

Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що ні апелянтом, ні його представником не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - ШулікиАліни Володимирівни - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: