Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2015 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Наумова С.В.,

при секретарі Литвинюк Л.Ш.,

представника позивача - відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача-1та позивача

за зустрічним позовом ОСОБА_2,

представника відповідача-2 та відповідача-2

за зустрічним позовом ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права на ? частину в праві спільної часткової власності на квартиру та зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права на ? частину в праві спільної часткової власності на квартиру, -

В с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про витребування з чужого незаконного володіння та передання їй ? частину в праві спільної часткової власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1, ? частину в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,444 га, за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходиться вказана квартира, та яка необхідна для її обслуговування, а також просила суд визнати за нею право на ? частину в праві спільної часткової власності на зазначені квартиру та земельну ділянку.

При цьому посилається на те, що спірна квартира була створена (побудована) нею разом із її колишнім чоловіком - ОСОБА_5 під час проживання однією родиною до укладення шлюбу та під час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, як подружжя, тому має право вимагати поділу спільного майна, зокрема квартири. Зазначила, що в даний час власником квартири, за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_6, за яким таке право власності зареєстровано.

До початку розгляду справи по суті відповідачем ОСОБА_5 подано у справі зустрічний позов, в якому він просив суд, також, як і позивач за первісним позовом, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_6 та передати йому ? частину в праві спільної часткової власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1, ? частину в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,444 га, за адресою: АДРЕСА_1, визнати за ним право на ? частину в праві спільної часткової власності на зазначені квартиру та земельну ділянку.

Вказаний зустрічний позов ОСОБА_5, ухвалою суду прийнятий до спільного провадження з первісним позовом у цій справі.

Під час розгляду справи представник ОСОБА_4 подав до суду заяву про залишення без розгляду частини її позовних вимог, а саме у тій їх частині, що стосуються спірної земельної ділянки.

Аналогічну заяву було подано відповідачем - позивачем за зустрічним позовом представником ОСОБА_6 стосовно частини вимог зустрічного позову.

Ухвалою суду від 01.04.2015 р. заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було задоволено, частину їхніх позовних вимог, яких стосувалися заяви, залишено без розгляду. Подальший розгляд справи здійснено судом у межах вимог первісного та зустрічного позовів, що залишилися.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення по суті позову, просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 у задоволення вимог первісного позову не заперечував, повністю підтримав зустрічний позов свого довірителя, надав пояснення по суті справи, просив суд задовольнити вимоги первісного та зустрічного позовів.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_3, первісний позов та зустрічний позов не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні, надав письмові заперечення проти позову.

За клопотанням учасників справи судом було витребувано з архіву Рівненського міського суду Рівненської області та оглянуто у судовому засіданні матеріали цивільних справ: №2-1920/11 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання права власності на житло; №569/5544/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними, визнання державного акта на земельну ділянку недійсним, визнання права власності; №569/13040/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування.

Дослідивши матеріали справи та наявні у них докази, надані представниками сторін додаткові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, врахувавши позицію представників сторін, суд встановив таке.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з 1994 року жили однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 08 листопада 1996 року між позивачем (за первісним позовом) ОСОБА_4 та відповідачем(за первісним позовом) ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, який у подальшому було розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду від 15 червня 2010 року у справі №2/2722, яке не оскаржувалося та набрало законної сили.

На момент реєстрації шлюбу та на момент початку проживання разом з ОСОБА_4 однієї сім'єю ОСОБА_5 був співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 травня 1993 року, виданого Фондом державно-комунального майна Рівненської міської ради згідно з розпорядженням №239-АБ від 13 травня 1993 року.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали як подружжя в квартирі АДРЕСА_1 та разом із батьками чоловіка - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, користувались цією квартирою та земельною ділянкою розміром 0,444 га на якій знаходиться вказана квартира, фактично - житловий будинок. Відповідно до відомостей паспорту громадянина України ОСОБА_4, була зареєстрована за вказаною адресою.

У 1994 році подружжя вирішило збудувати на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,444 га окреме житло для проживання окремо від батьків ОСОБА_5

Співвласниками зазначеної земельної ділянки були ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Саме ОСОБА_7 здійснювала оформлення дозвільних документів, проектно-кошторисної документації тощо для проведення будівельних робіт. Такі документи були оформлені на будівництво не житлового приміщення, а фактично присадибних споруд. Так, наказом виконавчого комітету Рівненської міської ради №228 від 15 жовтня 1996 року ОСОБА_7 було надано Дозвіл №250 від 28 жовтня 1996 року на проведення будівельних робіт по зведенню літньої кухні з майстернею на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

У подальшому замість присадибних споруд було збудовано окремий двоповерховий житловий будинок загальною площею - 88,1 м2, у тому числі житловою площею - 44,7 м2, що складався з трьох житлових кімнат, кухні, веранди, коридору, санвузла та сходової клітки. Управлінням містобудування та архітектури виконкому Рівненської міської ради зведений житловий будинок було ідентифіковано як трикімнатну квартиру з присвоєнням адреси: АДРЕСА_1.

Суд вважає встановленим те, що будівництво вказаної квартири за адресою: АДРЕСА_1 здійснювалося спільно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу (з 1994 по 1996 роки) та під час шлюбу між ними (з 1996 по 1998 роки). Такий висновок суду ґрунтується на поясненнях колишнього подружжя, а також враховуючи показання чисельних свідків, що були допитані Рівненським міським судом Рівненської області під час розгляду справи №2-3602/11 (останній номер №569/13040/13-ц), та вказували на те, що будівництво здійснювали саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

При цьому суд критично ставиться до заперечень відповідача ОСОБА_6 щодо здійснення будівництва не ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а його бабусею - ОСОБА_7 Наведені заперечення нічим не підтверджені. На момент будівництва спірної квартири ОСОБА_6 був неповнолітнім та останній на думку суду не міг об'єктивно оцінювати ким саме здійснювалося будівництво. Посилання представника ОСОБА_6 на письмові докази, що наявні у матеріалах цивільної справи №2-1920/11 також не вважаються судом переконливими з огляду на те, що такими доказами є різноманітні накладні та інші документи, що підтверджують придбання окремих будівельних матеріалів ОСОБА_7, наприклад: 200 кг. цементу та 200 шт. цегли (ц.с. №2-1920/11, Т.І, а.с. 109-113) було придбано у 1986 - 1987 роках, інші будівельні матеріали у 1973, 1981, 1983 роках (ц.с. №2-1920/11, Т.І, а.с. 146-180), а окремі навіть у 2001 - 2002 роках (ц.с. №2-1920/11, Т.І, а.с. 241-243).

Суд вважає вказані докази неналежними та недопустимими з урахуванням того, що вони підтверджують лише те, що ОСОБА_7 придбалися окремі будівельні матеріали або задовго (більше як за десять років) до початку будівництва, або після його фактичного завершення. При цьому зазначені документи жодним чином не підтверджують того, чи використовувалися вказані будівельні матеріали саме під час здійснення будівництва спірної квартири.

Натомість відповідно до положень ч. 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У 2007 році ОСОБА_7 звернулася до Рівненського міського суду з позовом про визнання за нею права власності на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, як на самовільно побудоване майно, оскільки будівництво було здійснено зі значним відступленням від дозвільної та проектно-кошторисної документації. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №22-929 (у подальшому №2-1920/11) від 28 квітня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_7 було задоволено та визнано за нею право власності на двоповерхову житлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1. При цьому, позов ОСОБА_7 у зазначеній справі заявляла лише до свого чоловіка - ОСОБА_8 та сина - ОСОБА_5 ОСОБА_4 до участі в справі залучено не було.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області у справі №22-929 (у подальшому №2-1920/11) від 28 квітня 2007 року набрало законної сили та було фактично виконано.

У 2010 році ОСОБА_4 звернулася до Апеляційного суду Рівненської області із скаргою на вказане вище рішення, просила поновити строк апеляційного оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2010 року зазначене Рішення Рівненського міського суду у справі №22-929 (у подальшому №2-1920/11) від 28 квітня 2007 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до того самого суду.

Між ОСОБА_7 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдарований) було укладено Договір дарування від 06 серпня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_7 подарувала своєму синові - ОСОБА_5 квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (в реєстрі №3347) за зареєстровано органом технічної інвентаризації.

У подальшому між ОСОБА_5 та його сином від першого шлюбу -ОСОБА_6 (відповідачем у справі)було укладено Договір дарування квартири від 08 травня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. (в реєстрі №1349) за зареєстровано органом технічної інвентаризації.

Таким чином, ОСОБА_6 набув право власності на спірну квартиру, як на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, згідно зі ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спірну квартиру, як установив суд, було створено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час шлюбу, тому вона є спільною сумісною власністю подружжя, що унеможливлювало самостійне, без згоди іншого з подружжя, розпорядження нею ОСОБА_5.

Доводи представника ОСОБА_6 про те, що спірна квартира була самовільно побудована, а тому прав на неї у подружжя не виникало, суд до уваги не бере з огляду на таке.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №22-929 (у подальшому №2-1920/11) від 28 квітня 2007 року було визнано право власності на спірну квартиру, саме як на нерухоме майно, за ОСОБА_7 Право власності на квартиру було зареєстровано відповідно до вимог ч. 1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у ред. чинній станом на 2007 рік). З моменту набрання зазначеним рішенням суду законної сили та реєстрації визнаного ним права, спірну квартиру вже не можна було вважати самовільним будівництвом, оскільки вона набула властивостей нерухомого майна.

Подальше скасування судом апеляційної інстанції рішення місцевого суду не призвело до зміни правового статусу спірної квартири, як нерухомого майна, реєстрацію права власності на неї припинено або скасовано не було, поворот виконання рішення не здійснювався.

Крім того, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та Протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та Протоколи № 2,4,7 та 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського Суду з Прав Людини у справі «Федоренко проти України» визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливостей ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення ЄСПЛ «Стретч проти Сполученого Королівства», майном у значенні ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що «наявність порушень з боку органу публічної влади не може бути підставою для позбавлення майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У вказаній справі Європейський Суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Таким чином, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, дії органів державної влади, що вчинені з порушенням, не можуть бути підставою для порушення права власності особи на майно, а відтак і скасування рішення суду, яке раніше набрало законної сили не може стати підставою для припинення існування речі, як нерухомого майна, та повернення її у стан самовільною побудови.

Відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зокрема, статті 17, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, доводи представника ОСОБА_6 стосовно того, що спірна квартира не може бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя не ґрунтуються на законі. Суд вважає, що спірна квартира набула статусу нерухомого майна ще під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Крім наведеного вище, у липні 2007 року ОСОБА_4 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання правочинів недійсними, визнання державного акта на земельну ділянку недійсним, визнання права власності тощо.

Рішенням суду у справі №2-3602/11 (№569/13040/13-ц) від 27 липня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено, а саме: визнано недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_7, з однієї сторони, та ОСОБА_5 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_9 06 серпня 2008 року за реєстровим номером №3347, визнано недійсним Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_6 з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Круліковським А.І. 08 травня 2009 року за реєстровим номером №1349, визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки площею 444 кв.м., розташованої в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ОСОБА_11, посвідчений приватним нотаріусом Круліковським А.І. 29 липня 2009 року, зареєстрований за №2575, визнано недійсним Державний акт земельної ділянки площею 0,444 га, виданий на підставі Договору дарування земельної ділянки від 29 липня 2009 року, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 13 серпня 2009 року за №54001.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2012 року вказане рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 липня 2012 року було залишено без змін.

Позивачем на підставі зазначеного рішення суду від 27 липня 2012 року було виготовлено технічну документацію на присуджену їй ? частку у праві спільної часткової власності на спірну квартиру та 28 січня 2013 року зареєстровано у визначеному законом порядку право на таку ? частку.

22 лютого 2013 року ОСОБА_7 померла.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року було задоволено касаційну скаргу померлої на тої час ОСОБА_7, Рішення місцевого та Ухвалу апеляційного судів скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду позовні вимоги ухвалою суду від 02 жовтня 2013 року було залишено без розгляду за заявою позивача.

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області, в якому просив суд скасувати рішення відповідача про реєстрацію права ОСОБА_4 на ? частину у праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 22 січня 2014 року у справі №817/4380/13-а позовні вимоги було задоволено, право ОСОБА_4 на ? частину у праві спільної часткової власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, скасовано.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 22 січня 2014 року було залишено без змін.

Внаслідок скасування адміністративним судом реєстрації права власності на ? частину спірної квартири за ОСОБА_4 було відновлено реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_6

Отже, на момент розгляду цієї справи судом власником спірної квартири є саме ОСОБА_6, що ним не заперечується.

Суд дійшов висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки її було збудовано за спільні кошти подружжя. Оскільки між подружжям відсутня домовленість щодо розміру часток кожного, а також не укладався шлюбний договір тому, їх частки у цілій квартирі є рівними.

Згідно положень ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушеним.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до п. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Однак, в порушення ст. 65 Сімейного кодексу України ОСОБА_5 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 на підставі Договору дарування квартири від 08.05.2009 року.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з положеннями статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як з'ясовано судом, ОСОБА_5 та пізніше ОСОБА_6 набували право власності на спірну квартиру на підставі договорів дарування, тобто - безоплатно. Відтак вони не можуть вважатися добросовісними набувачами цієї квартири у розумінні ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки неодмінною умовою виникнення добросовісності є саме відплатність договору на підставі якого набувається право власності від особи, яка не має права на розпорядження майном.

Разом із цим, відповідно до положень ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 31 жовтня 2012 року у справі №6-53 цс 12 зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, у разі якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Аналогічне правове бачення наведене також у Постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107 цс 12.

Дотримуючись такої самої правової позиції, Верховний Суд України у Постанові від 26 червня 2013 року у справі №6-58 цс 13 вказав на те, що права третіх осіб на повернення майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача майна з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в набувача».

Відповідно до положень частини 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

З огляду на наведене, первісний позов ОСОБА_4 є обґрунтованим, та підлягає до задоволення.

Одночасно суд вважає за можливе задовольнити і позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_5, оскільки задоволення первісного позову без задоволення зустрічного призвело б до невизначеності власності іншої ? частини спірної квартири, права на яку не заявляє позивач.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 62, 65, 69, 70, 72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 203, 368, 377, 378, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст.10,60,88,212,213,215,218 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в:

Позов ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_6 та передати ОСОБА_4 ? частину в праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право на ? частину у праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити повністю.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_6 та передати ОСОБА_5 ? частину в праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_5 право на ? частину у праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір, що був сплачений нею за подання позову у цій справі у розмірі 3654 гривень 00 коп..

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 сплачений ним судовий збір при зверненні до суду із зустрічним позовом в сумі 3 654 гривень 00 коп..

Повідомити сторін, що із повним текстом рішення суду вони можуть ознайомитись та отримати в Рівненському міському суді 30 квітня 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Рівненського міського суду С.В. Наумов