Справа № 351/47/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1281/2015
Головуючий у 1 інстанції Боднарук М.В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Горблянського Я.Д.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря: Капущак С.В.

з участю: апелянта ОСОБА_2

представника позивача-відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на проживання та користування будинком, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном та вселення,- за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 08 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з вказаним позовом, зазначивши, що він є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 19.10.2010 року. В даному господарстві проживала ОСОБА_2, яка є колишньою дружиною позивача і по даний час зареєстрована у вказаному будинковолодінні. До листопада 2013 року остання проживала в літній кухні, що знаходиться біля житлового будинку, після чого покинула житло. На даний час в будинковолодінні проживають зареєстровані позивач з дружиною, син - ОСОБА_5 з дружиною та батько позивача ОСОБА_6 Відповідачка не бажає добровільно знятись з реєстрації з будинку позивача, а тому він просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на проживання та користування будинком АДРЕСА_1 зі зняттям її з реєстрації.

В свою чергу ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву, мотивуючи тим, що вона проживала за вказаною адресою в будинковолодінні, яке відносилось до категорії колгоспний двір, головою якого була мати ОСОБА_3 По незаконному, на погляд позивачки, протесту прокурора категорія двору було змінена сільською радою на робітничий двір, а на визнання права власності на частку майна в колгоспному дворі їй відмовлено. Вказувала , що в господарстві проживала до липня 2014 року, коли ОСОБА_3 вигнав її, а тому її відсутність в будинковолоднінні є поважною. Зазначила, що іншого житла немає, а тому не може вибути з господарства та знятись з реєстрації. Просила ухвалити рішення про вселення в житловий будинок та зобов'язати відповідача не чинити перешкод в користуванні житлом.

Рішенням Снятинського районного суду від 08.05.2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на проживання та користування будинком, що знаходиться на АДРЕСА_1 зі зняттям її з реєстрації, який на праві власності належить ОСОБА_7 В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном та виселення відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи що висновки суду є помилковими, упередженими, не мотивованими, суперечить дійсним обставинам справи, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Вказувала, що у 1987 році зареєструвала шлюб з відповідачем і почала проживати в господарстві, яке належало до групи колгоспний двір, головою якого була мати ОСОБА_3 - ОСОБА_5 У 2000 році на місці старого будинку розпочато будівництво нового і будівельний паспорт видано на голову двору - ОСОБА_6, який перейшов проживати в інше господарство і фактично будівництво вона проводила разом з чоловіком. Проте, рішенням Снятинського районного суду від 11.11.2009 року за ОСОБА_3 визнано право власності на спірне будинковолодіння. Останній отримав в трудовому архіві довідки від 30.12.2010 року, в яких прізвище позивачки було упущено. Оскільки ніхто з осіб що проживали в господарстві не були членами колгоспу, прокурор виніс протест та змінив статус двору на робітничий з 1986 року. Вважає, що дані довідки не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_8, ОСОБА_5 були пенсіонерами-колгоспниками, що підтверджується довідками з Трудового архіву.

Вказувала, що в липні 2014 року ОСОБА_3 вигнав її з господарства і тому вона змушена перейти проживати на квартиру, особисті речі, що перебувають в літній кухні відповідач не віддає.

За наведених доводів просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, а в позові ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в зустрічному суд виходив з того, що у зв'язку з відсутністю договірних відносин з власником будинку та припинення права власності на будинок ОСОБА_2 втратила право користування цим будинковолодінням, оскільки її права похідні від прав колишнього власника будинку, членом сім'ї якого вона не була.

Такий висновок суду є обгрунтованим та відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного з його батьком ОСОБА_6 19.10.2010 року.

ОСОБА_6 отримав спірне будинковолодіння у власність згідно рішення Снятинського районного суду від 11.11.2009 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.02.2011 року. Питання приналежності вказаного господарства до категорії «робітничий двір» досліджувалось при розгляді вказаної справи, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія відхиляє.

Позивач одружився з ОСОБА_2 в 1987 році і разом перейшли проживати в будинковолодіння його батьків. 21.12.2007 році шлюб між сторонами розірвано.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов життя складеного комісійно 17.12.2014 року в господарстві ОСОБА_3 проживають дружина - ОСОБА_9 та батько ОСОБА_6, зареєстровані сини ОСОБА_10 та ОСОБА_5, які проживають за іншими адресами та колишня дружина ОСОБА_2, яка з листопада 2013 року в господарстві не проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України та ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

З наведеного можна виділити, що право на користування житлом має член сім'ї чи колишній член сім'ї саме власника житла. Чинне законодавство не передбачає переходу прав і обов'язків в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку.

Зважаючи на положення законодавства та те, що ОСОБА_3 законно набув право власності на будинок через три роки після розлучення з ОСОБА_2, а остання втратила правові підстави для проживання у будинку, відсутністю між сторонами договірних відносин щодо користування житлом та порушенням таким чином права позивача на користування своїм майном, суд обґрунтовано задовольнив первісний позов та відмовив в зустрічному.

Крім того як вбачається з матеріалів справи та підтвердили сторони, апелянт в спірному будинку не проживає більше одного року, про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення не зверталася, а тільки зустрічну позовну заяву подала в лютому 2015 року.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Снятинського районного суду від 08 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

І.О. Максюта

В.Д. Фединяк