У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Південна залізниця», третя особа - начальник відокремленого підрозділу «Полтавський загін воєнізованої охорони» державного підприємства «Південна залізниця» Караченцев Геннадій Миколайович, про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 1 серпня 1989 року він працював у відокремленому підрозділі «Полтавський загін воєнізованої охорони» державного підприємства «Південна залізниця» (далі - ДП «Південна залізниця»), на посаді стрільця.

Наказом відповідача № 134 від 11 березня 2015 року його було відсторонено від виконання службових обов'язків без збереження заробітної плати з 11 березня 2015 року до отримання відповіді голови профкому вільної профспілки Полтавського загону воєнізованої охорони на надання згоди на звільнення з лав воєнізованої охорони за п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин.

Наказом (розпорядженням) № 53/ос від 31 березня 2015 року про припинення трудового договору (контракту) його було звільнено з 9 березня 2015 року з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, на підставі протоколу оперативної наради при начальнику загону від 31 березня 2015 року.

Позивач не погоджуючись з вищезазначеними наказами, просив визнати незаконним наказ № 134 від 11 березня 2015 року про відсторонення його від виконання службових обов'язків; визнати незаконним наказ № 53/ос від 31 березня 2015 року про припинення з ним 9 березня 2015 року трудового договору за п. 4 ст.40 КЗпП України; зобов'язати ДП «Південна залізниця» поновити його з 9 березня 2015 року на посаді стрільця у відокремленому підрозділі «Полтавський загін воєнізованої охорони» ДП «Південна залізниця»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 9 березня 2015 року по день поновлення на роботі з розрахунку (середньомісячну заробітну плату 5 098 грн 24 коп. поділити на 7 робочих змін) заробітна плата складає 728 грн 32 коп., він по вині роботодавця не міг відпрацювати 39 робочих змін і втратив за час вимушеного прогулу по вині роботодавця заробітну плату у розмірі 28 404 грн 48 коп., а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ № 134 від 11 березня 2015 року про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов'язків. Визнано незаконним наказ № 53/ос від 31 березня 2015 року про припинення з ОСОБА_1 трудового договору з 9 березня 2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України в частині визначення дати звільнення. Визначено датою звільнення 31 березня 2015 року. Стягнуто з ДП «Південна залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 516 грн 48 коп. та 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що ОСОБА_1 з 1 серпня 1989 року працював у відокремленому підрозділі «Полтавський загін воєнізованої охорони» ДП «Південна залізниця» на посаді стрільця. За час роботи порушень трудової дисципліни не допускав, чесно і добросовісно виконував свої обов'язки.

ОСОБА_1 був членом вільної профспілки Полтавського загону воєнізованої охорони.

9 березня 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, цей факт позивач визнав у судовому засіданні.

Наказом № 134 від 11 березня 2015 року «Про відсторонення стрільця ОСОБА_1 від виконання службових обов'язків» позивача було відсторонено від виконання службових обов'язків без збереження заробітної плати з 11 березня 2015 року до отримання відповіді голови профкому вільної профспілки Полтавського загону воєнізованої охорони на подання надання згоди на звільнення з лав воєнізованої охорони за п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Позивач вважав, що був відсутній на робочому місці з поважних причин, які не враховані при прийнятті даного наказу. Після ознайомлення 13 березня 2015 року з цим наказом позивач на роботу не вийшов.

Наказом (розпорядженням) № 53-ос від 31 березня 2015 року про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено з 9 березня 2015 року з роботи з посади стрільця стрілецької команди на станції Кременчук за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, на підставі протоколу оперативної наради при начальнику загону від 31 березня 2015 року.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, суди дійшли висновку про наявність підстав для визнання незаконними та скасування наказів від 11 березня 2015 року № 134 про відсторонення та від 31 березня 2015 року № 53/ос про припинення трудового договору з 9 березня 2015 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. При цьому суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі.

Однак такий висновок судів слід визнати передчасним з огляду на наступне.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) працівника без поважних причин.

За правилами чч. 1, 2 ст. 252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраними до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів допускається лише за попередньою згодою виборного Профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його працівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від1 липня 2015 року, у справі № 6-703цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень ч. 7 ст. 43 і ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

З витягу з протоколу № 1 від 26 березня 2015 року вбачається, що первинна профспілкова організація вільної профспілки Полтавського загону воєнізованої охорони Південної залізниці по ст. Кременчук вирішуючи питання про надання згоди на звільнення з лав воєнізованої охорони стрільця СК Кременчук (вантажної) ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, вирішила для більш детального вивчення обставин справи та не повторення або унеможливлення подібних випадків і підняття дисципліни на підприємстві та недопущення порушень чинного законодавства України, витребувати від адміністрації додаткову інформацію щодо ОСОБА_1(а. с. 196-199) .

Відповідно до витягу з протоколу № 3 від 27 березня 2015 року на подання № НОР-2-08-31/03 від 11 березня 2015 року відокремленого підрозділу «Полтавський загін воєнізованої охорони» ДП «Південна залізниця» щодо надання згоди на звільнення позивача з лав воєнізованої охорони за п. 4 ст. 40 КЗпП України вирішила згоди на розірвання трудового договору з стрільцем ОСОБА_1, членом профкому вільної профспілки за п. 4 ст. 40 КЗпП України, не давати (а. с. 192- 195).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно зіславшись у рішенні на постанову Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, у справі № 6-703цс15, однак разом із цим у порушення статей 57, 212 ЦПК України належної оцінки відмові професійної спілки у наданні згоди на звільнення позивача не надав та дійшов до передчасного висновку про її необґрунтованість. У той же час зі змісту протоколу № 3 від 27 березня 2015 року (а. с. 192-195) вбачається, що професійна спілка обґрунтувала свою відмову у дачі згоди на звільнення.

Указане свідчить про те, що апеляційний суд у порушення ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив всіх обставин у справі та дійшов до передчасного висновку, що вказані рішення первинної профспілкової організації та профспілкового комітету не містять правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивача, тому власник або уповноважений ним орган мав право звільнити позивача без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то ухвала цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Г.В. Юровська А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Головуючий Судді: