Справа № 639/2046/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Труханович В.В.

за участю секретаря Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» про визнання договору недійсним, проведення взаємних розрахунків, визнання права власності, та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» про розірвання договору фінансового лізингу та проведення взаємних розрахунків.

23.09.2015 року представник позивача уточнив позовні вимоги, та просив суд: визнати договір фінансового лізингу недійсним, провести взаємні розрахунки за договором, та визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що11.10.2013 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу.

Представник позивача вказує, що валютою грошових зобовязань за договором визначений долар США.

На думку представника позивача договір лізингу суперечить вимогам п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, та ст. 524 ЦК України, бо зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, а у випадку визначення сторонами грошового еквіваленту в іноземній валюті відповідач зобовязаний мати індивідуальну ліцензію на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу.

У зв'язку з цим, на думку представника позивача, договір фінансового лізингу має бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 227 ЦК України.

Враховуючи, що лізингоодержувач сплатив лізингодавцю 209 285,91 грн., що становить 77,5% вартості предмета лізингу, посилаючись на положення ст. 216 ЦК України, представник позивача просить суд застосувати двосторонню реституцію та визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль і зобовязати її внести на рахунок лізингодавця грошові кошти в розмірі 60 714,09 грн., в якості суми, яка у повній мірі покриває здійснені лізингодавцем витрати на придбання предмету лізингу.

21 квітня 2015 року представник ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» заборгованість за Договором фінансового лізингу №131011-22/ФЛ-Ф-А від 11.10.2013 року в сумі 65 041,67 грн.

В обґрунтування вимог по зустрічному позову зазначено, що всупереч прийнятих обовязків, ОСОБА_1 зобовязання за договором лізингу щодо сплати лізингових платежів виконує не в повному обсязі, внаслідок чого за період з лютого по березень 2014 року виникла заборгованість в розмірі 46 359,42 грн.

У зв'язку з порушенням умов договору фінансового лізингу ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» було нараховано пеню у розмірі 3 248,32 грн.

Також, представник ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму з врахуванням встановленого індексу інфляції у сумі 2 909,04 грн., та 30% річних у сумі 1 724,89 грн. на підставі ст. 625 ЦК України.

Крім того, у зв'язку з порушенням ОСОБА_1 п. 5.2.1 договору, позивачем нараховано штраф у сумі 10 800 грн.

03 листопада 2015 року представником ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» було подано відзив на уточнену позовну заяву, в якому було зазначено, що твердження позивача про те, що долар США є засобом платежу за договором лізингу є безпідставними, оскільки відповідачем жодні валютні операції за договором не здійснювались і їх здійснення не передбачено договором. Наявність або відсутність у лізингодавця ліцензії НБУ жодним чином не повязане з укладеним Договором і не впливає на його дійсність. Вимоги позивача про проведення взаємних розрахунків та визнання права власності представник ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» також вважає безпідставними, оскільки вони не відповідають умов договору та положенням чинного законодавства.

Представник позивачаОСОБА_2, який діє на підставі договору від 06.05.2015 року, в судовому засіданні уточнений позов підтримав, надав пояснення щодо обставин, викладених у ньому, просив суд його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 28.01.2015 року, в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні, натомість підтримав вимоги за зустрічним позовом, який просив суд задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що 11 жовтня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг», в особі представника ОСОБА_4, яка діяла на підставі довідки Нацкомфінпослуг від 24.01.2006 року та довіреності від 05.08.2011 року (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) було укладено Договір №131011-22/ФЛ-Ф-А фінансового лізингу. (а.с. 7-9)

Даний договір підписаний представником ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» ОСОБА_4, та ОСОБА_1, скріплений печаткою ТОВ «ВіЕйБі Лізинг», та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №2507.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору, лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування Предмет лізингу, найменування, марка, модель,комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого на момент укладення договору наведені в Додатку «Специфікація», а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору.

Згідно Специфікації, предметом лізингу є автомобіль марки «Nissan» модель «Teana Premium 2.5 182 CVT», 2012 року випуску, вартістю 270 000 грн. (а.с. 12)

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувач на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

При цьому, п. 9 Договору, сторони визначили, що валютою грошового еквіваленту зобовязань за договором (валютою договору) є долар США.

Представник позивача пояснив в судовому засіданні, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, а оскільки відповідач не має індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, то визначення сторонами грошового еквіваленту в іноземній валюті є порушенням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим, договір фінансового лізингу має бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 227 ЦК України.

Суд не погоджується з такою позицією представника позивача та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. (ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»)

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (№2664-III), цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону №2664-III)

Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону №2664-III)

Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №2664-III)

Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. (ч. 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»)

Органом, що здійснює видачу ліцензій для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. (п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»)

В судовому засіданні було встановлено, що 24 січня 2006 року ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» було взято на облік Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, як такої що має право надавати послуги з фінансового лізингу, про що свідчить відповідна Довідка. (а.с. 119)

Отже, станом на день укладання Договору фінансового лізингу ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» мало статус фінансової установи, та мало право надавати послуги з фінансового лізингу.

Щодо посилань представника позивача на неправомірне визначення еквіваленту грошового зобовязання за Договором в іноземній валюті доларі США, суд зазначає наступне.

Пунктом 2.2 Договору фінансового лізингу передбачено, що усі платежі за Договором лізингоодержувач зобовязаний здійснювати в національній валюті України (гривнях) відповідно до Графіку та Загальних умов, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця.

Графіком сплати лізингових платежів в редакції станом на 11.10.2013 року передбачено, що загальний лізинговий платіж має становити 7 000,10 грн., в Графіком в редакції станом на 02.01.2015 року загальний лізинговий платіж має становити 18.02.2015 року 8 878,21 грн., а з 18.03.2015 року 6 992,60 грн. (а.с. 11,15)

Пунктами 2.10, 2.10.2 Договору фінансового лізингу передбачено, що протягом дії Договору розмір лізингових платежів може збільшуватися (індексуватися), зокрема внаслідок девальвації гривні (зниження курсу гривні до курсу долара США на міжбанківському валютному ринку) більш ніж на 5 відсотків у порівнянні з курсом гривні до долара США, за яким Банк лізингодавця здійснював купівлю (конвертування гривні у долари США) доларів США на міжбанківському валютному ринку.

Пунктом 10.6 Договору передбачено, що сторони домовились про всі істотні умови договору, в тому числі, що загальна ціна Договору може змінюватись в залежності від курсу гривні до курсу Валюти зобовязання (долара США) відповідно до умов Договору.

Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобовязання та валюту виконання зобовязання.

Згідно ст. 524 ЦК України, зобовязання має виконуватися в грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Згідно із ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 04.07.2011 року у справі №3-62гс11, яка в силу ч.4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Враховуючи викладене, умови вказаного вище Договору фінансового лізингу стосовно валюти зобов'язання та валюти виконання зобов'язання викладені у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

За таких обставин, підстави для визнання недійсним Договору фінансового лізингу №131011-22/ФЛ-Ф-А від 11.10.2013 року на підставі ст. 227 ЦК України в даному випадку відсутні, а тому і відсутні підстави для застосування наслідків недійсного правочину, відповідно до ст. 216, у зв'язку з чим в задоволенні даної частини первісного позову слід відмовити.

Доводи представника позивача, що Договір фінансового лізингу фактично передбачає валютні операції є також безпідставними, оскільки спірний Договір не містить жодної умови стосовно того, що протягом його виконання будь-яка сторона договору повинна в обов'язковому порядку здійснювати купівлю або продаж іноземної валюти. Більше того, умовами Договору передбачено, що він укладений саме в українських гривнях, та всі платежі мають бути сплачені в українських гривнях.

Суд також не вбачає законних підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль, який є предметом лізингу, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг», якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 не сплачено належну за Договором суму лізингових платежів та на теперішній час вона має заборгованість за Договором, а тому вимоги про визнання права власності безпідставні.

Суд зазначає, що відповідно до умов Договору, право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача по закінченню строку лізингу та лише за умови обовязкової сплати лізингоодержувачем заборгованості за лізинговими платежами, Викупного платежу, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків, та при обовязковій відсутності відмови лізингодавця від Договору. (п. 9.2 Договору)

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 має заборгованість за Договором фінансового лізингу, детальний опис якої буде наведений у рішенні нижче, у звязку з чим суд вважає вимоги про визнання права власності на предмет лізингу безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, посилання представника позивача на те, що ОСОБА_1 сплачено лізингових платежів на суму 209 285,91 грн., що становить 77,5% вартості предмета лізингу, також є помилковими, оскільки п. 2.2 Договору передбачено, що лізинговий платіж включає: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості предмета лізингу; винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий у лізинг предмет лізингу, з врахуванням коригування відповідно до умов договору.

Отже, платежі, сплачені ОСОБА_1, не в повному обсязі спрямовувались на відшкодування вартості предмета лізингу, що також відображено у Графіку сплати лізингових платежів.

Щодо вимог ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» за зустрічним позовом про стягнення заборгованості, то суд вважає їх обґрунтованими, у зв'язку з наступним.

Відповідно до п. 1.1 Договору фінансового лізингу, ОСОБА_6 зобовязалась прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

Як було зазначено у рішенні вище, відповідно до п. 2.2 Договору фінансового лізингу усі платежі за Договором лізингоодержувач зобовязаний здійснювати в національній валюті України (гривнях) відповідно до Графіку та Загальних умов, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця.

Всі чергові лізингові платежі, відповідно до Графіку та Загальних умов, лізингоодержувач сплачує у число сплати, що визначається в порядку, передбаченому п. 2.1.12.1 Договору. (п. 2.4 Договору в редакції до 22.01.2015 року )

19 жовтня 2013 року між сторонами було складено ОСОБА_2 прийому-передачі предмета лізингу в користування. (а.с. 61)

Таким чином, на підставі п. 2.1.12.1 Договору, лізинговий платіж мав сплачуватись ОСОБА_1 19 числа кожного місяця, починаючи з наступного місця, в якому був підписаний ОСОБА_2.

22 січня 2015 року між ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» та ОСОБА_1 було укладено Додатковий договір до Договору №131011-22/ФЛ-Ф-А фінансового лізингу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №43. (а.с. 15)

Зазначеним договором було внесено зміни до п. 2.4 Договору фінансового лізингу, відповідно до нової редакції якого, всі чергові лізингові платежі, відповідно до Графіку та Загальних умов, лізингоодержувач сплачує у число сплати в кінці кожного Періоду лізингу з урахуванням положень п. 2.7-2.9 Загальних умов.

Пунктом 2.1.7 Договору фінансового лізингу в редакції після 22.01.2015 року передбачено, що число сплати це 18 число кожного календарного місяця протягом усього строку лізингу.

Додатковим договором також було змінено Графік сплати лізингових платежів, та лізинговий платіж, який мав бути сплачений 18.02.2015 року, становив 8 878,21 грн., а починаючи з 18.03.2015 року має становити 6 992,60 грн.

Представник ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 зобовязання за Договором лізингу щодо сплати лізингових платежів виконує не в повному обсязі, внаслідок чого за період з лютого по березень 2014 року у неї виникла заборгованість.

Матеріали справи містять Заяву ОСОБА_1, адресовану ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» від 16.02.2015 року, в якій вона повідомляє Товариство, що починаючи з 2015 року її матеріальне становище погіршилось, у зв'язку із різким знеціненням гривні відносно до іноземної валюти долара США, та тому вона не має можливості своєчасно та належним чином здійснювати щомісячні лізингові платежі. (а.с. 16-20)

Так, 18.02.2015 року ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» було складено Рахунок-фактуру №СФ-46407 (нагадування про необхідність сплатити лізинговий платіж) та Довідку про нарахування лізингових платежів на 18.02.2015 року на суму 29 268,82 грн., та 18.03.2015 року ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» було складено Рахунок-фактуру №СФ-47572 (нагадування про необхідність сплатити лізинговий платіж) та Довідку про нарахування лізингових платежів на 18.03.2015 року на суму 19 423,89 грн.

Представник позивача пояснив в судовому засіданні, що зазначені рахунки-фактури не сплачені ОСОБА_1 й до теперішнього часу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на вищевикладене, в судовому засіданні було встановлено порушення ОСОБА_1 умов Договору фінансового лізингу стосовно своєчасної та повної сплати лізингових платежів.

Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки.

Пунктом 6.1.1 Договору фінансового лізингу передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку змінити умови цього договору у випадку, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 30 календарних днів з дня настання строку платежу.

Лізингодавець надсилає лізингоодержувачу повідомлення про відмову від Договору (його розірвання) та вилучення предмета лізингу. (п. 6.6.1 Договору)

Так, 25.05.2015 року на адресу ОСОБА_1 було направлено Повідомлення про розірвання Договору, в якому також вимагалось повернути предмет лізингу в строк до 29.05.2015 року. (а.с. 120-123)

Відповідно до ч.4 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, Договір фінансового лізингу було розірвано з ініціативи лізингодавця ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» з 25.05.2015 року.

Згідно ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Відповідно до п. 6.6.4 Договору, розірвання Договору не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів, передбачених Договором. Сторони погодили, що у випадку односторонньої відмови лізингодавця від договору, лізингоодержувач зобовязаний потягом строку, встановленого у повідомлені про відмову лізингодавця від Договору, сплатити лізингодавцю всі нараховані та несплачені лізингові платежі, а також штрафні санкції, передбачені Договором та/або чинним законодавством.

Відтак, в судовому засіданні було встановлено порушення умов Договору фінансового лізингу зі сторони ОСОБА_1, внаслідок чого, остання має заборгованість в сумі 48 692,71 грн., з яких: лізинговий платіж за 18.02.2015 року 29 268,82 грн., лізинговий платіж за 18.03.2015 року 19 423,89 грн.

Разом з тим, представник позивача в тексті позовної заяви наводить розрахунки заборгованості зі сплати лізингових платежів, в сумі 46 359,42 грн., з яких: лізинговий платіж за 18.02.2015 року 26 935,53 грн., лізинговий платіж за 18.03.2015 року 19 423,89 грн., а тому, у відповідності до принципу диспозитивності встановленому ст. 11 ЦПК України щодо меж розгляду заявлених вимог, суд розглядає саме такий розмір заборгованості ОСОБА_1 зі сплати лізингових платежів, та саме тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» підлягає стягненню сума боргу у розмірі 46 359,42 грн.

Представник ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» вказує, що у зв'язку з порушенням строків сплати лізингових платежів з ОСОБА_1 підлягає стягненню пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та штраф.

Відповідно до п. 7.1.1 Договору, за порушення обовязку з своєчасної сплати платежів, передбачених Договором та/або чинним законодавством, лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої заборгованості за платежами, за кожен день прострочення.

Пунктом 7.1.3 Договору передбачено, що у випадку порушення, зокрема, п. 5.2 Загальних умов, лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 1% остаточної загальної вартості предмета лізингу, за кожен та будь-який випадок порушення.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_1 жодного разу не виконала вимоги п. 5.2 щодо щоквартального інформування лізингодавця про стан та адресу базування предмета лізингу, у зв'язку з чим штраф має бути сплачений за чотири випадки порушення (3 квартали 2014 року та 1 квартал 2015 року). Зазначені доводи представника не були спростовані в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Представником позивача в тексті позовної заяви наведено розрахунок пені за період з 19.02.2015 року по 16.04.2015 року, з яким суд погоджується, та зазначає, що сума пені за вказаний період становить 3 248,32 грн., та підлягає стягненню з ОСОБА_1

Розмір штрафу в даному випадку має становити: 270 000 грн. (загальний розмір вартості предмета лізингу)*4%=10 800 грн., який також підлягає стягненню з ОСОБА_1

Представник ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» також просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 30 відсотків річних.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. ст. 524, 533 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобовязання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобовязання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25 червня 2014 р. у справі № 6-25цс14).

Отже, оскільки зобовязання ОСОБА_1 щодо сплати лізингових платежів є грошовим зобовязанням, то в даному випадку підлягають застосуванню положення ст. 625 ЦК України.

При цьому, пунктом 2.8 Договору фінансового лізингу передбачено, що на підставі ст. 625 ЦК України лізингоодержувач зобовязується сплачувати 30% річних від простроченої суми, протягом всього періоду існування простроченої заборгованості.

Суд зазначає, що за період з 19.02.2015 року по 16.04.2015 року (дата розрахунку позивача) сума боргу становила 26 935,53 грн. (сума розрахована позивачем), кількість днів прострочення 57, а тому 30% річних становить: 26935,53*30/100/365*57=1 261,91 грн.; за період з 19.03.2015 року по 16.04.2015 року (дата розрахунку позивача) сума боргу становила 19 423,89, кількість днів прострочення 29, а тому 30% річних становить: 19423,89*30/100/365*29=462,98 грн.

Загальний розмір 30% річних становить 1 724,89 грн.

Щодо розрахунку індексу інфляції суд зазначає, що за період з 19.02.2015 року про 28.02.2015 року індекс інфляції становив 105,30%, то розмір інфляційних втрат становить: 26935,53 (сума боргу розрахована позивачем)*105,30/100-26935,53/28 (кількість днів у лютому)*10 (кількість днів прострочення у лютому) = 509,85 грн.; за період з 01.03.2015 року про 31.03.2015 року індекс інфляції становив 110,80%, то розмір інфляційних втрат становить: 26935,53 (сума боргу розрахована позивачем)*110,80/100-26935,53 = 2 909,04 грн.; за період з 01.04.2015 року про 16.04.2015 року (дата вказана позивачем) індекс інфляції становив 114,00%, то розмір інфляційних втрат становить: 26935,53 (сума боргу розрахована позивачем)*114/100-26935,53/30 (кількість днів у квітні)*16 (кількість днів прострочення у квітні) = 2 011,19 грн.

Отже, загальний розмір інфляційних витрат становить 5 430,08 грн., але представником позивача ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» зроблено інший розрахунок, відповідно до якого розмір інфляційних втрат становить 2 909,04 грн., то у відповідності до принципу диспозитивності встановленому ст. 11 ЦПК України щодо меж розгляду заявлених вимог, суд розглядає саме такий розмір інфляційних втрат.

Підсумовуючи викладене, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» за Договором фінансового лізингу становить 65 041,67 грн., з яких: 46 359,42 грн. прострочена заборгованість за лізинговими платежами; 3 248,32 грн. пеня; 1 724,89 грн. 30% річних; 2 909,04 грн. інфляційні витрати; 10 800 грн. штраф.

Таким чином, досліджені та оцінені судом докази вказують на наявність підстав для задоволення вимог ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» за зустрічними позовом до ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За таких обставин, судовий збір, сплачений ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» за подачу зустрічного позову відповідно до платіжного доручення №5064 від 17.04.2015 року у сумі 650,42 грн., підлягає стягненню з ОСОБА_1

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 31, 57-60, 61, 79, 84, 88, 208, 209 ЦПК, ст. 215, 216, 227, 328, 524, 533, 535, 549, 610, 611, 615, 625, 651 ЦК України, ст. 1, 2, 8 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 1, 2, 4, 5, 7, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» про визнання договору недійсним, проведення взаємних розрахунків, визнання права власності відмовити.

Зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» заборгованість за Договором фінансового лізингу №131011-22/ФЛ-Ф-А від 11.10.2013 року в сумі 65 041,67 грн. (шістдесят пять тисяч сорок одна гривня 67 копійок), з яких: 46 359,42 грн. прострочена заборгованість за лізинговими платежами; 3 248,32 грн. пеня; 1 724,89 грн. 30% річних; 2 909,04 грн. інфляційні витрати; 10 800 грн. штраф.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» судовий збір у розмірі 650,42 грн. (шістсот пятдесят гривень 42 копійки).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В.В. Труханович