Справа № 344/4335/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2507/2015
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Ковалюка Я.Ю., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю представників апелянтів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, позивача - ОСОБА_6 та її представника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_3, законний представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Державний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мухіна Оксана Богданівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсним договору дарування, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року з даним позовом в суд звернулася ОСОБА_6, просила ухвалити рішення про визнання недійсним договору дарування будинковолодіння АДРЕСА_1 від 03 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, визнати за нею право власності на 1/6 будинковолодіння в порядку спадкування за законом.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що 20 травня 1987 року на підставі рішення ВК Івано-Франківської міської ради її батьки набули право власності на будинок по АДРЕСА_1, хоча юридично право власності закріплено за матір'ю ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_10 Після його смерті залишилося спадкове майно, що складається з ? частини будинковолодіння, АДРЕСА_1, оскільки спірне будинковолодіння було спільною власністю подружжя. Її батьку ОСОБА_10 належала ? частина будинковолодіння, то їй як спадкоємцю першої черги за законом, яка була зареєстрована та проживала у спадковому майні належить 1/6 частина даного будинковолодіння. У серпні 2011 року їй стало відомо, що відповідач по справі ОСОБА_8 на підставі договору дарування житлового будинку від 03 липня 2007 року безоплатно відчужила будинковолодіння АДРЕСА_1 на користь онуки ОСОБА_3, хоча вона не вправі була розпоряджатися належною їй в порядку спадкування 1/6 частиною будинковолодіння.

Вважає, що має право звернутися до суду з даним позовом, зазначивши в якості відповідачів всіх осіб, які прийняли спадщину після смерті її батька ОСОБА_11 відповідно до вказівки ВССУ по попередній справі за її позовом, рішення по якій набрало законної сили.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 від 03 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в частині дарування 1/6 частки житлового будинку. Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Представник зазначає, що рішення ухвалено з неповним з'ясуванням обставин справи, недоведеності обставин справи. Справа за позовом ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсним договору дарування вже розглядалась різними судовими інстанціями. Рішенням апеляційного суду від 20 жовтня 2014 року ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні позову. Тобто спір між позивачем та відповідачами про той самий предмет і з тих самих підстав вже розглядався, тому позовну заяву суд повинен був залишити без розгляду. Посилання, що в попередніх аналогічних справах не були враховані інтереси неповнолітнього ОСОБА_4, який також належним чином прийняв спадщину після смерті ОСОБА_10, не є підставою для повторного звернення з вимогою визнати право власності в порядку спадкування за законом за позивачем ОСОБА_6 та визнання договору дарування недійсним. Договір дарування між ОСОБА_8, таОСОБА_3. було укладено 03 липня 2007 року, тому позивачем пропущено строк позовної давності встановлений законодавством, а суд повинен був відмовити ОСОБА_6 у позові про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсним договору дарування у зв'язку зы спливом строку позовної давності.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20 травня 1987 року житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами належить тільки ОСОБА_8, тому не входило до спадкової маси після смерті ОСОБА_10, що виключає право спадкування позивачки на право власності на 1/6 частину будинку.

Доводи ОСОБА_6 про те, що вона постійно проживала по АДРЕСА_1 на момент смерті свого батька ОСОБА_10 не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки представлена суду довідка свідчить лише про реєстрацію її місця проживання за адресою батька, а не проживання. Крім того, як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_6, з якою вона зверталась до суду в інтересах матері ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування зазначено, що починаючи з 2001 року вона фактично не проживала зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1, а виїхала з чоловіком з будинку до села Братишів Тлумацького району.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянтів та представника ОСОБА_4, які вимоги скарги підтримали, позивача та її представника, які доводи скарги заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6 суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вона після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_10 у встановленому законом порядку разом з іншими спадкоємцями прийняла спадщину, тому укладений 03 липня 2007 року договір дарування усього спірного домоволодіння ОСОБА_8 на користь онуки ОСОБА_3 порушує її законні права на 1/6 частину спадкового майна.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 12). Після його смерті відкрилась спадщина на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, яке належало подружжю ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності. 03 липня 2007 року між ОСОБА_8 в інтересах онуки ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_3 в цілому домоволодіння АДРЕСА_1. На час смерті ОСОБА_10 у спірному домоволодінні були зареєстровані ОСОБА_8 - дружина, ОСОБА_5 - невістка, ОСОБА_3 - онука, ОСОБА_4 - онук, ОСОБА_6 - донька, ОСОБА_13 - зять та ОСОБА_13 ОСОБА_14 - онуки.

Як встановлено судом першої інстанції, син ОСОБА_8 та спадкодавця ОСОБА_10 помер ще до смерті ОСОБА_10, тому за правом представлення спадкоємцями його частки є його діти, і у зв'язку з цим розмір спадкової части позивача складає 1/6 від усього спадкового майна.

Відповідно до вимог ст. ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За правилами ч. 3 цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно довідки Угорницької сільської ради від 23 травня 2013 року №370 станом на 01 січня 2006 року відповідно до запису по господарської книги №4 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_8 - власник будинку, ОСОБА_10 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_5 - невістка, ОСОБА_3 - онука, ОСОБА_4 - онук, ОСОБА_15 - дочка, ОСОБА_13 - зять, ОСОБА_13 - онук, ОСОБА_14 - онук (а.с. 9).

Оцінивши усі докази по справі в сукупності, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачка не тільки була зареєстрована у будинку батьків, а й з сім'єю проживала там.

Встановлено, що ОСОБА_5 та її обоє дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_3 також зареєстровані у будинку за адресою: АДРЕСА_1, однак ОСОБА_5 сама підтвердила, що з 1991 року і на даний час фактично проживають у місті Івано-Франківську.

Тому, суд першої інстанції дав правильну оцінку їхнім поясненням та свідкам з їх сторони, щодо не проживання позивача з сім'єю у спадковому будинку.

Встановлено, що позивач ОСОБА_6 з сім'єю іншого житла не має. Вона не заперечує, що часто відвідувала батьків чоловіка у селі Братишів Тлумацького району через стан здоров'я померлого чоловіка, який переважно перебував у згаданому селі, змушена була відвідувати його, її двоє дітей закінчили школу у селі Угорники і постійно проживали у цьому селі. Будинок у селі Братишів свекруха позивача заповіла навіть не сину ОСОБА_16 - чоловіку позивачки, а іншому сину та онуку.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку свідкам позивача, які проживають поряд, щодо її постійного проживання з батьками та правильно оцінив пояснення свідків відповідачів Крім цього, як встановлено судом першої інстанції проживання ОСОБА_6 в спірному домоволодінні підтверджується і даними, що містяться у поштовій кореспонденції позивача (а.с. 72-73), квитанціях про сплату податкових платежів, медичній картці, довідках від 30 квітня 2004 року та від 23 травня 2013 року Угорницької сільської ради про її реєстрацію, постійно працює у місті Івано-Франківську. Позивач усіма документами які у неї збереглись намагалась довести, що не втрачала разом із членами сім'ї постійний зв'язок і проживання у батьківському домоволодінні.

У зв'язку із наявністю зазначених переконливих доказів, колегія суддів вважає що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги як доказ не проживання позивача на час смерті батька у спірному домоволодінні, про що вона сама зазначила, звертаючись з позовом (а.с. 42) у інтересах матері для визнання недійсним договору дарування спірного домоволодіння для онуки ОСОБА_3 від 03 липня 2007 року. Такі відомості зазначено у позовній заяві для задоволення вимог дарувальника спірного домоволодіння ОСОБА_8 до онуки ОСОБА_3, у задоволенні яких рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 грудня 2012 року відмовлено, а не дійсні обставини позивача про постійне місце її проживання.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач не ставить питання проживання у спірному домоволодінні тільки на час смерті батька, а про постійне проживання з часу народження.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Доводи апелянта про те, що строк на звернення з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним для позивача сплинув в серпні 2014 році, оскільки ще в серпні 2011 року їй стало відомо про відчуження її матір'ю ОСОБА_8 на підставі договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 спростовуються наступним.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Частиною 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з судових рішень, що містяться в матеріалах справи, позивач зверталася до суду з позовом про визнання недійним договору дарування в 2013 році, дізнавшись про його укладення у серпні 2011 року, тому строк позовної давності було перервано в 2013 року і після переривання почався новий підрахунок строку давності, без врахування часу, що минув до переривання його перебігу.

Апелянти помилково вважають, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у даній справі у зв'язку із відмовою їй рішенням апеляційного суду від 20 жовтня 2014 року у задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та визнання права власності на ? частину спадкового майна. Відповідно до даного рішення така відмова обґрунтовано тільки тим, що позивачем ОСОБА_6 не залучено до справи представника неповнолітнього спадкоємця, який також прийняв спадщину.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Викладені доводи апеляційної скарги перевірені апеляційним судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Я.Ю. Ковалюк

І.О. Максюта