Справа № 1326/937/12 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/1555/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Шандри М.М.

секретар - Симець В.І.

з участю позивача ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6

третьої особи ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представників ОСОБА_2 - ОСОБА_4, ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Франківської РА ЛМР, Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, відділу держземагенства у м. Львові Львівської області, ОСОБА_5 за участю третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_7, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради, Управління охорони історичного середовщи Львівської міської ради, відділу приватизації державного житлового фонду Франківського району м. Львова, ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", реєстраційної служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання незаконними розпоряджень районної адміністрації, наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради, ухвали Львівської міської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, державного акту про право власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні житлом та прибудинковою територією, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2003 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Франківської районної адміністрації, ОСОБА_9, третя особи на стороні позивача ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання незаконним розпорядження №344 від 22.03.2001 року, яким присвоєно будинковий номер АДРЕСА_1 квартирі №2, будинку АДРЕСА_2 та розпорядження №524 від 25.04.2001 року «Про оформлення права власності на будинок по АДРЕСА_1» на ім»я ОСОБА_9», оскільки даний будинок АДРЕСА_2 є єдиним цілим та пам»яткою архітектури.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2004 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області, залишеною без змін ухвалою Верховного Суду України від 24 січня 2006 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2, рішення Франківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2004 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У зв'язку із смертю відповідача ОСОБА_9 до участі у справі залучено його правонаступника ОСОБА_5.

Заявами від 25.09.2014 року, від 13.10.2014 року, та в кінцевому заявою від 13.11.2014 року позивач виклала позовні вимоги та із зазначенням відповідачами Франківську районну адміністрацію, Львівську міську раду, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Відділу держземагенства у м. Львові, ОСОБА_5, третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування ЛМР, Управління охорони історичного середовища, Госпорозрахунковий відділ приватизації житла, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Львівське міське управління юстиції, Ганич Н.І. приватний нотаріус ЛМНО, Відділ охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації та в кінцевому просила:

визнати незаконним та скасувати розпорядження Франківської районної адміністрації №344 від 22.03.2001 року «Про присвоєння поштового номерного знаку АДРЕСА_1»;

визнати незаконним та скасувати розпорядження №524 від 25.04.2001 року «Про оформлення права власності на будинок по АДРЕСА_1 на ОСОБА_9»;

визнати незаконним та скасувати наказ департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 року №2-Д «Про зняття з балансу міської Ради приватизованих житлових будинків» в частині зняття з балансу буд. АДРЕСА_1;

визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради 4-ої сесії 4 скликання №169 від 12.12.2002 року «Про передачу громадянам в приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок в м. Львові» в частині передачі в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_9 для обслуговування будинку АДРЕСА_1 площею 779 м.кв.;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року, виданий ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_1;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Ганич Н.І., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу від 30 жовтня 2013 року, зареєстроване в реєстрі за №560 про спадкування ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_9 будинку АДРЕСА_1;

зобов»язати ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією та повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 25.04.2001 року № 524, скасування свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року, виданого ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_1, а також зобов'язання ОСОБА_9, та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією шляхом демонтажу тимчасової дерев'яної огорожі та очищення земельної ділянки від будівельних матеріалів та будівельного сміття відмовлено.

Цим же рішенням провадження у справі, в частині позовних вимог про визнання незаконними та скасування розпоряджень Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.03.2001 року № 344 та від 28.09.2004 року № 1367; наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 року № 2-Д; ухвали Львівської міської ради від 12.12.2002 року № 169, закрито.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.04.2003 року. Знято арешт на земельну ділянку площею 779 кв.м. по АДРЕСА_1 та знято заборону проводити будь-які роботи на вищевказаній земельній ділянці.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.12.2006 року. Знято заборону проведення будь-яких робіт на земельній ділянці, вільній від забудови та не пов'язаних з будівельними роботами щодо відбудови демонтованого будинку по АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням від 03.06.2015 року у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Ганич Н.І. 30.10.2013 року про право на спадщину після смерті відповідача ОСОБА_9 на ім»я ОСОБА_5 та в частині зобов»язання ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією та повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень відмовлено.

Додаткове рішення сторонами не оскаржувалось .

Рішення суду від 24 грудня 2014 року оскаржила позивач ОСОБА_2 Вважає його незаконним та таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального права, а саме ст.ст. 3, 16, п.1 ст. 205 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, п.1 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 01.04.2010 року №10-рп/2010 «Щодо офіційного тлумачення ч.1 ст. 143 Конституції України, п. «а», «б», «в», «г» ст.. 12 Земельного кодексу України, п.1 ч.1 ст. 17 КАС України, п.п.7. 13 розділу 7 «Прикінцевих та перехідних положень КАС України та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме п.1. 11-13 ч.1 ст.6, ч.1 ст. 112 Закону України «Про охорону культурної спадщини», ст. 42, 92 Земельного кодексу України. Крім того судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме ч.4 ст. 293, ст. 319, 321, 325, 382, ч.2 ст. 386, 391 ЦК України, ст. 4 Житлового кодексу України, ст.. 19 Конституції України, а також рішення Конституційного суду України «Про охоронюваний законом інтерес» №1-10/2004 від 01.12.2004 року, п.26, 27, 29 Пленуму ВССУ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Враховуючи вищевикладене судом першої інстанції неповно з»ясовано обставини, що мають значення для її правильного вирішення, не доведено обставини, які суд вважав встановленими, а його висновки не відповідають дійсним обставинам справи, внаслідок чого оскаржуване рішення є несправедливим, необґрунтованим та незаконним.

Просить рішення від 24.12. 2014 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу в частині непогодження із рішенням суду про відмову у позові в ряді вимог мотивує тим, що відповідно до п. 26 постанови пленуму ВССУ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» право власності на майно, на речове право на чуже майно, захист цих прав регуюється цивільним законодавством і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном, тому такі спори з урахуванням ст. 15 ЦПК України підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо однією із сторін є фізична особа, незалежно від участі у них органу державної влади та/або органу місцевого самоврядування.

Мотивує тим, що у 1999 році стала власницею квартири №1 в будинку АДРЕСА_2

25.04.2001 року Франківською районною адміністрацією ЛМР прийнято оскаржуване розпорядження №524, яким оформлено право власності на будинок АДРЕСА_1 на ім»я покійного ОСОБА_9. Це розпорядження безпосередньо пов'язане із здійсненням права власності ОСОБА_2 на житлову квартиру№1 в будинку АДРЕСА_2, оскільки правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд 018-2000, квартиру №2 будинку АДРЕСА_2 не можна було вважати ані будівлею, ані спорудою.

Суд не надав належної оцінки висновку будівельно-технічного дослідження №1884 в якому встановлено, що будинок АДРЕСА_1 був частиною будинку АДРЕСА_2. В цьому ж висновку встановлено, що демонтаж кв.№2 може призвести до пошкодження конструкції частини будинку, що залишилась.

Виходячи з вищевикладеного, технічної можливості виділити квартиру №2 в окремий будинок та присвоїти йому окрему поштову адресу не було можливим, оскільки демонтаж квартири №2 (будинку АДРЕСА_1) міг призвести до пошкодження будинку на АДРЕСА_2 власником квартири в якому є позивач. Вказані обставини загрожують цілісності житлового будинку та квартири позивачки.

Наголошує на тому, що на час винесення даного розпорядження, ОСОБА_2 як власник квартири №1 в будинку АДРЕСА_2 була співвласником допоміжних приміщень в цьому будинку, які є складовою будинку АДРЕСА_2. А тому виділення квартири №2 в окремий будинок АДРЕСА_1 із визнанням права влсності на такий за власником іншої квартири порушує право позивачки як власника квартири №1 та співвласника допоміжних приміщень, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що будинок АДРЕСА_2 згідно рішення облвиконкому №393 від 22.11.1988 року є пам'яткою архітектури місцевого значення (охоронний номер №1112). Тому розпорядження Франківська РА №524 від 25.04.2001 року «Про оформлення права власності» винесене з порушенням ч.1 ст. 18, ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки управління охорони історичного середовища не надавало письмової згоди на передачу у власність фізичної особи пам'ятки архітектури та з власником пам'ятки архітектури охоронного договору не укладало.

Внаслідок створення власником будинку АДРЕСА_1 жахливих умов для проживання в будинку АДРЕСА_2, порушується право позивачки встановлене ст. 293 ЦК України.

Ч.3 ст. 92 ЗК України встановлено, що порядок використання земельної ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, визначається співвласниками.

ОСОБА_9 передано у приватну власність земельну ділянку, попередньо не вилучену, а отже передано фактично земельну ділянку, що була закріплена за будинком АДРЕСА_2, не врахувавши відношення до цього позивачки, яка має право на користування прибудинковою територією.

Державний акт на право власності на земельну ділянку від13.03.2003 року, серія НОМЕР_1, виданий ОСОБА_9 підлягає скасуванню, оскільки виданий на підставі незаконної ухвали ЛМР.

Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом ЛМНО Ганич Н.І. 30.10.2013 року, зареєстроване в реєстрі №560 про спадкування ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_9 будинку АДРЕСА_1 підлягає скасуванню, оскільки на підставі вищевикладеного у спадкодавця було відсутнє право на це майно.

Зважаючи на викладене судом першої інстанції не надано будь-якої правової оцінки зазначеним вище обставинам та нормам матеріального та процесуального права. Доводи позивача судом першої інстанції не спростовані та проігноровані в судовому рішенні. Дана обставина є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Просить рішення суду від 24.12.2014 року скасувати в тому числі в частині відмови у задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

При розгляді справи в апеляційній інстанції апелянт та її представники доводи апеляційної скарги підтримали. Ствердили про те, що не оскаржували додаткове рішення суду від 03.06.2015 року, а таким відмовлено у визнанні недісним та скасуванні свідоцтва про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом ЛМНО Ганич Н.І. 30.10.2013 року, зареєстроване в реєстрі №560 про спадкування ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_9 будинку АДРЕСА_1 та відмовлено в частині вимог зобов»язання ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією у спосіб поверенння будинку та прибудинкової території у попередній стан, що існував до винесення незаконних розпоряджень.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечив. Просить врахувати, що позивач у справі у встановленому законом порядку набула право власності лише на квартиру № 1 у будинку. Вказана квартира немає нічого спільного з квартирою № 2, з приводу якої винесені оскаржувані позивачем рішення органів місцевого самоврядування. Будь-яких спільних приміщень у будинку АДРЕСА_2, як до так і після прийняття зазначених позивачем розпоряджень, якими вправі користуватись мешканці квартири № 1 та мешканці квартири № 2 не існує. До таких квартир у будинку, в його попередньому вигляді і на дани й час існували окремі входи, в тому числі у квартиру № 2 вхід існував саме зі сторони АДРЕСА_1, а не зі сторони АДРЕСА_2. Наявність спільних комунікаційних систем у споруді, частина якої зазначеними розпорядженнями виокремлена в окремий будинок у спосіб присвоєння окремого номеру в жодній мірі не порушує прав позивача, як власника однієї з квартир будинку. Будівельними нормами не заборонено будівництво спарених споруд з присвоєнням окремих номерів, законом не заборонено поділ будинку на окремі, тому в цій частині апеляцію вважає необгрунтованою. Просить врахувати, що позивач не була користувачем земельної ділянки відведеної за будинком і на користь ОСОБА_9 після оформлення правовстановлюючих документів на будинок АДРЕСА_1, який попередньо становив частину будинку АДРЕСА_2, передана у власність лише частина такої ділянки, а решта залишилась за будинком, в якому є квартира позивачки. Щодо мотивів апеляції про віднесення будинку до пам»яток архітектури, то присвоєнням окремого номеру частині будівлі шкода такій як пам»ятці архітектури не спричинена і крім того, позивач не вправі замінювати органи до повноважень яких віднесено питання збереження пам»яток архітектури. Просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Будучи присутньою в судовому засіданні 02.11.2014 року до оголошення у справі перерви представник третьої особи ОКП «БТІ та ЕО» Іващук О.М. у вирішенні справи покладається на розгляд суду. З посиланням на матеріали інвентаризаційної справи по будинках дала пояснення про наявнісить окремих входів у квартиру №1, котра у двох рівнях будинку та у колишню квартиру № 2. Встановлення у 2005 році у квартирі № 1 у мансардному приміщенні самочинних перепланувань в житлові приміщення, наявність спільних приміщень - горища, коридору входу у будинок для мешканців квартир №1 та № 1 -а, залишилось незмінним і на даний час.

Інші учасники в судове засідання не з»явились, належно повідомлені про розгляд справи, про що до справи долучені відповідні розписки, причини своєї неявки суду не повідомили, а тому з врахуванням вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає продовжувати розгляд справи у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, письмове заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга в частині оскарження рішення суду від 24 грудня 2014 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 25.04.2001 року № 524;

скасування свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1;

визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року, виданого ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_1,

зобов'язання ОСОБА_9, та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією шляхом демонтажу тимчасової дерев'яної огорожі та очищення земельної ділянки від будівельних матеріалів та будівельного сміття, підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення по суті позовних вимог.

В іншій частині рішення, яким щодо вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування розпоряджень Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 22.03.2001 року № 344 та від 28.09.2004 року № 1367, хоча таке не оскаржувалось; наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 року № 2-Д; ухвали Львівської міської ради від 12.12.2002 року № 169, апеляційна скарга задоволена частково із винесенням судовою колегією іншого процесуального документа.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Таке постановлене з порушенням вимог ст. 215 ЦПК України, зокрема п.п. 2 та 3 ч.1 зазначеної норми. Описова та мотивувальна частина рішення суду викладена без достатнього врахування роз»ясень, що у п.п. 10, 11, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішенні у цивільній справі».

Із мотивувальної частини рішення суду убачається, що відмовляючи у позові в зазначеній частині вимог позивача, судом наведено перелік нормативних актів, якими керувався суд відмовляючи у позові позивачу та враховано чинність оскаржуваних позивачем розпоряджень, наказу та рішення міської ради по причині прийняття одночасно судом рішення про закриття провадження у справі в частині цих вимог позивача, котрі підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

З такою позицією суду колегія суддів не погоджується, тому враховує наступні обставини, які базуються на матеріалах справи.

Перевіряючи обгрунтованість вимог позивачки в частині підтриманих нею позовних вимог в позовній заяві в редакції від 13.11.2014 року / а.с. 195 том. 5/, підтримання яких остаточно в суді першої інстанції підтвердила позивач ОСОБА_2 при розгляді справи в суді апеляційної інстанції і такими вимогами були вимоги, які підлягали розгляду у порядку цивільного судочинства:

про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації №524 від 25.04.2001 року «Про оформлення права власності на будинок по АДРЕСА_1 на ОСОБА_9»;

визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року, виданий ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_1;

зобов»язання ОСОБА_5 усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією та повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень, колегія суддів виходить з наступного.

За даними Інвентаризаційної справи по будинку АДРЕСА_2 / справа № 22-а/6 / будинок побудований 1895 року, одноповерховий з мансардним приміщенням. Станом на 28.10.1959 року основна площа будинку складала 117 м кв, площа підвалу 49,5 м кв. площа мансардного поверху 22, 1 м. кв..

Станом на 21.12.1987 року будинок складався з квартир №1, № 1-а, № 2.

Складовими приміщеннями квартири № 1 були приміщення 1-4 пл. 17, з м кв, 1-4 пл. 18,2 м кв - житлові та приміщення 1-3 пл. 5,2 м кв 1-4 пл. 2,3 м кв - нежитлові та приміщення мансардного поверху площею 21,9 м кв.

Квартира № 1-а включала 19, 2 м кв приміщення 1-а -1 житлове та нежитлове приміщення 1-а-2 пл. 11, 4 м кв.

Для квартир № № 1 та 1-а спільними приміщеннями є приміщення коридору пл. 4,7 м кв через який є вхід в частину будинку та приміщення сходової клітки, що підтверджено представником БТІ в суді апеляційної інстанції на підставі матеріалів інвентаризаційної справи.

Станом на 31.08. 1999 року будинок складався з зазначених трьох квартир.

На підставі договору міни від 19.08.1999 року, позивач ОСОБА_2 обміняла належну її квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 68, 5 м кв на квартиру № 1 в будинку АДРЕСА_2, яка в цілому складається з двох кімнат житловою площею 35, 5 м кв, кухні, загальна площа квартири 66 м кв , комори в підвалі пл. 12, 5 м кв. / а.с. 6 том. 2 /. Позивач із сім»єю вселилась у квартиру № 1 і набула одноосібне право власності на це житло /а.с. 7 том. 2 /, яке станом на 10.06.1999 року, згідно техпаспорта, що у матеріалах інвентаризаційної справи складалось з тих же двох кімнат площею 35, 5 м кв, приміщення ванної пл. 5, 2 м кв та туалету площею 2, 3 м кв - що на першому поверсі будинку та приміщення мансардного поверху 12, 9 м переобладнаного у кімнату та 10, 1 м кв та кухню розділених між собою, що значиться самочинним переобладанням згідно матеріалів інвентаризаційної справи, а також до квартири № 1 віднесено приміщення підвалу площею 12, 5 м кв.

Квартира № 1-а будинку за цивільно-правовою угодою перейшла у власність іншої особи, згідно переписки , що у справі - на користь ОСОБА_9, але це поза предметом спору.

Квартира № 2 будинку на підставі договору купівлі- продажу від 26.12.2000 року придбана ОСОБА_9 / а.с. 7 том. 1/. За даними правовстановлюючого документу така складалась з 2-х кімнат площею 36, 7 м кв загальною площею 59, 2 м кв, комора у підвалі 34 м кв.

Розпорядженням від 22.03.2001 року № 344 Франківської районної адміністрації «Про присвоєння поштового номерного знаку АДРЕСА_1», яке оскаржується позивачем, в частині чого постановлено відповідне судове рішення, - з врахуванням заяки ОСОБА_9, як власника квартири № 2 будинку АДРЕСА_2, враховуючи ізольоване розташування квартир № 1 та № 2 будинку і те, що вхід у кварти ру №2 знаходитьтся зі сторони АДРЕСА_1, а вхід в квартиру № 1 зі сторони АДРЕСА_2 вирішено присвоїти частині будинку в якій розташована квартира №2 будинковий номер АДРЕСА_1 ліквідувавши квартирний номер 2 будинку АДРЕСА_2. Зазначеним розпорядженням фактчино присвоєно лише окремий поштовий номер квартирі №2, що вбачається з його з місту.

Розпорядженням №524 від 25 квітня 2001 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради «Про оформлення права власності на будинок на АДРЕСА_1 », у відповідності з котрим, оформлено право власності ОСОБА_9 на будинок площею 59,2 кв.м., підвал площею 34,1 кв.м. на АДРЕСА_1./ а.с. 6 том. 1/.

Оскаржуючи вказане розпорядження, позивач ОСОБА_2 не надала доказів і такі не здобуто судом - порушення її прав, як власника квартири № 1 будинку по АДРЕСА_2.

Право власності зазначеним розпорядженням вирішено оформити на ОСОБА_9 на площі у будинку АДРЕСА_1, які відповідають площам придбаноїним за цивільно-правовою угодою квартири № 2 у будинку АДРЕСА_2.

Будь-які інші приміщення будинку АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_9 на підставі оскаржуваного позивачем розпорядження № 524 від 25.04.2001 року - не перейшли. В тому числі це стосується приміщень спільного користування.

Позивач не надала доказів наявності у неї прав на приміщення, що передані у власність ОСОБА_9

З матеріалів інвентаризаційної справи, зокрема поверхових планів будинку АДРЕСА_2 в цілому та окремих його квартир, убачається, що будь-яких спільних приміщень для мешканців квартир № 1 та № 2 у будинку не існує.

Вказана обставина підтверджена самим позивачем, третьою особою у справі ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції та представником БТІ з посиланням на матеріали інвентаризаційної справи, які також досліджено судом апеляційної інстанції. За такими встановлено наявність спільного коридору та сходової клітки для мешканців квартир № 1 та № 1-а будинку, з якими, як пояснила позивач спору немає і частина будинку в якому розташовані ці квартири залишилась значитись під номером АДРЕСА_2.

Посилаючись у позові на порушення оскаржуваним розпорядженням положень ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» за яким власники квартир багатоквартних будинків є співвласниками приміщень загального користування, позивач визнала і це підтверджено матеріалами справи, що право власності в останньої на квартиру №1 виникло на підставі зазначеної вище цивільно-правової угоди - договору міни квартири від 19.08. 1999 року.

Остання, як і члени її родини, які мають право на проживання у квартирі № 1 та вправі користуватись місцями загального користування і таке їх право не порушено, що убачається з пояснень позивача про відсутність будь-яких спорів з цього приводу з власниками квартири №1-а.

Колегія суддів звертає увагу на пояснення позивача в суді апеляційної інстанції про те, що першочерговою причиною звернення до суду з означеними вище вимогами була та обставина, що здійснюючи обмін попередньо належної квартири на квартиру № 1 у будинку АДРЕСА_2, мала намір набути право власності і на квартиру № 1 -а в цьому будинку, котра на одному поверсі і поруч з квартирою № 1. Однак по причині не дотримання попереднім мешканцем квартири № 1-а усної домовленості про відчуження після приватизації цієї квартири на користь позивача та відчуження такої на користь ОСОБА_9, вимушена звертатись до суду за захистом прав, які вважає порушеними відповідачами у справі.

Пояснення позивача про спричинення пошкодження її квартири №1 внаслідок проведення ремонтних та інших робіт, пов»язаних з реконструкцією будинку АДРЕСА_1 відповідачем з врахуванням розпорядження Франківської районної адміністрації від 28.09.2004 року № 1367 «Про відбудову житлового будинку на АДРЕСА_1», яке позивачем згідно остаточно підтриманих позовних вимог в редакції позову від 13.11.2014 року - не оспорюється та дозволу на виконання будівельних робіт від 07.04.2005 року № 131/05 Інспекції Держархбудконтролю - не може бути враховано як доказ порушення її прав відповідачами в контексті заявлених вимог і може бути предметом окремого цивільно-правового спору / а.с. 272 та 278, 343 том. 1 та 195 том 5./

25 квітня 2001 року Франківська районна адміністрація Львівської міської ради видала свідоцтво про право власності на будинок, у відповідності з котрим остання посвідчила, що ОСОБА_9 володіє на праві приватної власності будинком АДРЕСА_1 і таке свідоцтво згідно вимог остаточно викладених в позовній заяві позивача від 13.11.2014 року - не оспорюється. Тому у суду не було підстав для вирішення цієї вимоги.

Враховуючи прийняття 4 січня 2002 року Департаментом житлового господарства Львівської міської ради наказу № 2-Д «Про зняття з балансу міської ради приватизованих житлових будинків», котрим, окрім інших, знято з балансу Львівської міської ради житловий будинок АДРЕСА_1» та прийняття 12 грудня 2002 року Львівською міською радою ухвали № 169 «Про передачу громадянам в приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок в м. Львові», котрою вирішено передати згідно з додатком громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельні ділянки у м. Львові, які є у фактичному користуванні громадян і як це слідує з п. 2 додатку № 1 до ухвали Львівської міської ради від 12.12.2002 року № 169, ОСОБА_9 було надано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 779 кв.м. які також оспорювалися позивачем і з приводу цих вимог постановлено відповідне судове рішення та в цій частині переглянуто судом апеляційної інстанції з винесенням відповідного процесуального документу. 13 березня 2003 року на підставі зазначеної ухвали Львівської міської ради від 12.12.2002 року № 169 ОСОБА_9 видано державний акт про право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа: 0,0779 га; цільове призначення: обслуговування житлового будинку; кадастровий НОМЕР_2).

Колегія суддів погоджується в мотивами апеляційної скарги представників позивача в частині допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, що полягали в одночасному вирішенні питання про закриття провадження у справі в частині наведених вище вимог з мотивів, що такі не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства та безпідставне посилання у рішення суду про чинність таких рішень органу місцевого самоврядування при їх оспорюванні позивачем, однак враховує наступні обставини.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу ./Межі здійснення цивільних прав/.

Згідно вимог ст.1, ч.1 ст. 3 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Заявляючи про порушення прав позивача видачею на ім»я ОСОБА_9 правовстановлюючого документу - Державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року площею 0, 0779 га для обслуговування жи тлового будинку, позивач не надала доказів порушення її прав./а.с. 81 том.4 /

За даними технічної документації по складанню Державного акта на право власності на земельну ділянку та даними інвентаризаційної справи по будинку АДРЕСА_2 убачається, що згідно Архівного витягу - рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 22 червня 1953 року №841 «Про розгляд матеріалів по обміру земель» залишено в користуванні земельні ділянки відповідно до існуючих норм за землекористувачами в таких розмірах:

а/ за будинкоуправлінням нр. 107 Червоноарміського району по АДРЕСА_2 при будинках нр.70 - 1477, 20 м кв.

Доручити МБТІ провести реєстрацію документів на право користування земельними ділянками за землекористувачами згідно цього рішення. / а.с. 87 інвентаризаціної справи № 22-а / 6 /

Таким чином, землекористувачем земельної ділянки відведеної за будинком було визначено рішенням органу місцевого самоврядування у межах наділеної на той компетенції - будинкоуправління №107 Червонорамійського району м. Львова. Отже ділянка належала до земель комунальної власності.

Мотиви позову в цій частині про порушення прав позивача - власника однієї з квартир зазначеного не знятого з балансу місцевих рад будинку, як користувача земельної ділянки, частина якої площею 0, 0779 га передана у власність ОСОБА_9 як власнику будинку АДРЕСА_1 з врахуванням присвоєння такого номеру на підставі перелічених вище рішень - не можна вважати обґрунтованими.

Згідно з ст. 22 Земельного Кодексу України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельної ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Ст. 92 Земельного Кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності.

Відповідно до ст.42 Земельного Кодексу України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Позивач набула у встановлноему законом право власності на квартиру у будинку у попередніх її власників, котрі не були землекористувачами зазначеної вище земельної ділянки ні її частини у розумінні положень Земельного Кодексу України. Тому видачею Державного акта на частину ділянки у встановленому законом порядку не порушує прав власника квартири № 1 - ОСОБА_2

Мотиви позову про відсутність даних про вилучення земельної ділянки із земель відведених для обслуговування будинків, як пам»яток архітектури та інші мотиви позову та апеляційної скарги в цій частині не обгрунтовують порушення прав позивача на спірну ділянку.

Щодо мотивів позову ОСОБА_2 про порушення відповідачами вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» з посианнямм на віднесення будинку АДРЕСА_2 до пам»яток архітекрути місцевого значення / охор. № 1112 Рішення облвиконкому № 393 від 22.11. 88р / а.с. 98 інв. Справи № 22-а /6, то з обгрутованістю вимог в цій частині колегія суддів також не може погодитись з огляду на натупне.

Саме до повноважень органів охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та органів охорони культурної спадщини місцевого самоврядування, відповідно належить: здійснення контролю за виконанням Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; надання дозволів на проведення робіт на пам'ятках місцевого значення, їхніх територіях та в зонах охорони; видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам'яток місцевого значення, припинення робіт на пам'ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи здійснюються за відсутності затверджених або погоджених з центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них; погодження відчуження або передачі пам'яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління.

Позивач , звертаючись до суду з вимогами як власник квартири у будинку, віднесеного до пам»яток архітектури місцевого значення, визначеними вказаним Законом повноваженнями не наділена. Доказів порушення її прав переліченими вище діями відповідачів чи обмеження будь -яких прав суду не надала.

Вимога про усунення перешкод в користуванні будинком та прибудинковою територією у спосіб демонтажу тимчасової дерев'яної огорожі та очищення земельної ділянки від будівельних матеріалів та будівельного сміття не може бути задоволена з огляду відсутності доказів збереження на частині ділянки таких будівельних матеріалів, відсутності доказів на якій саме частині ділянки такі матеріали знаходяться та відсутності доказів спорудження тимчасової огорожі та в тому числі порушення існуванням такої прав позивача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представників позивача в частині відмови у задоволенні позовних вимог та скасування рішення суду першої інстанції вчастині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 25.04.2001 року № 524;

скасування свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1, яке позивачем не оспорювалось;

визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року, виданого ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_1;

зобов'язання ОСОБА_9, який на час постановлення рішення помер 19 грудня 212 року та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією шляхом демонтажу тимчасової дерев'яної огорожі та очищення земельної ділянки від будівельних матеріалів та будівельного сміття.

Врахувати межі заявлених вимог та, що в кінцевих вимогах позивач не зазначала третіми особами ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та що додаткове рішення у справі не оскаржувалось.

Тому в зазначеній частині колегія суддів ухвалює нове рішення в межах заявлених вимог позивача, яким вважає, що в задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації №524 від 25.04.2001 року «Про оформлення права власності на будинок по АДРЕСА_1 на ОСОБА_9»; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року, виданого ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_1; зобов»язання ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією та повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304 , п.2 ч. 1 ст.307, п.1, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст.314, 316 , 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

апеляційну скаргу представників ОСОБА_2 - ОСОБА_4, ОСОБА_3 задовольнити частково

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 25.04.2001 року № 524,

скасування свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1;

визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року, виданого ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_1,

зобов'язання ОСОБА_9, та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією шляхом демонтажу тимчасової дерев'яної огорожі та очищення земельної ділянки від будівельних матеріалів та будівельного сміття скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації №524 від 25.04.2001 року «Про оформлення права власності на будинок по АДРЕСА_1 на ОСОБА_9»; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року, виданого ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_1; зобов»язання ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією та повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді