Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фрегат-К» про визнання звільнення незаконним, зміну формулювання причин звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 вересня 2014 року її було прийнято на роботу до відповідача на посаду медичної сестри з передрейсового огляду водіїв із графіком роботи 1 добу - 2 доби вихідних. Зазначала, що 03 січня та 06 січня 2015 року вона виходила на роботу відповідно до графіку, однак до роботи її не було допущено. У подальшому з'ясувалося, що її було звільнено за прогули, допущені нею у грудні 2014 року. Посилаючись на те, що невихід на роботу у грудні 2014 року було погоджено з керівництвом, просила суд визнати дії відповідача щодо її звільнення незаконними, зобов'язати відповідача змінити формулювання причини звільнення на п. 1 ст. 36 КЗпП України, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та зобов'язати відповідача надати довідку про заробітну плату за період з 01 вересня 2014 року по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов є передчасним, оскільки позивачка безпосередньо до суду наказ про звільнення не оскаржує.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що звільнення позивачки відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що відповідно до наказу № 27-ОК від 01 вересня 2014 року ОСОБА_3 прийнято на посаду медичної сестри з передрейсового огляду водіїв з 01 вересня 2014 року.

Відповідно до наказу № 01-ОК від 05 січня 2015 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади з 06 січня 2015 року за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Підставою для звільнення були акти про відсутність позивача на роботі протягом 04 грудня, 07 грудня, 10 грудня та 13 грудня 2014 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначала, що її відсутність на робочому місці у грудні 2014 року була пов'язана з необхідністю термінового виїзду до місця постійного проживання на тимчасово окуповану територію (м. Донецьк), узгоджена з відповідачем та не була оформлена у вигляді заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати та відповідного наказу, оскільки ці дні вона відпрацювала у листопаді 2014 року і згідно графіка не повинна була виходити на роботу в цей період.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року № 14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для визнання відсутності на робочому місці прогулом, крім установлення факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, суду слід з'ясувати поважність причини відсутності працівника.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Так, відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, тобто дисциплінарне стягнення повинно бути співмірним вчиненому проступку.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їхні права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи справу, апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 10, 212-214, 303, 315 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, належним чином не перевірив доводи позивачки щодо поважності причин її відсутності на роботі у грудні 2014 року та погодження цього питання з відповідачем; не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутній графік роботи медичної сестри за листопад-грудень 2014 року та наявний лише за січень-лютий 2015 року, а в наказі про звільнення відповідачем взагалі не зазначено дату або період прогулу (а.с. 5, 11); не з'ясував, чи повинна була позивач працювати у грудні 2014 року згідно графіку роботи у ті дні, які відповідачем визнані прогулом; не перевірив доводи позивача щодо складання актів про її відсутність на робочому місці заднім числом, не з'ясував, чи реєструвалися ці акти в журналі реєстрації внутрішньої документації, не витребував та не дослідив цей журнал; не дав правової оцінки факту відсутності пояснення позивачки перед її звільненням; вважаючи обґрунтованим застосування до позивача найбільш суворого дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи, не врахував ступінь тяжкості вчиненого нею проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи те, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін