Справа № 2-к-1/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2015 року Соломянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) про надання дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Представник стягувача БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) 14.07.2014 року звернувся до суду із клопотанням про визнання проміжного та надання дозволу на примусове виконання боржником (відповідачем в арбітражній справі) Державним агентством земельних ресурсів України, яке є правонаступником Державного комітету України з земельних ресурсів, за рахунок бюджетних коштів, розпорядником яких є Міністерство юстиції України, остаточного іноземного арбітражного рішення, винесеного по справі Постійного арбітражного суду (Permanent Court of Arbitration) № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото до Державного комітету України з земельних ресурсів, що розглядалася за Арбітражним регламентом ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди.

У клопотанні представник, виходячи з того, що боржник добровільно не виконав арбітражні рішення, просив постановити ухвалу про визнання Проміжного Рішення від 15.07.2011 року Одноосібного Арбітра, ОСОБА_2 (ОСОБА_2), по справі Постійного арбітражного суду (Permanent Court of Arbitration) № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, що розглядалася за Арбітражним регламентом ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, відповідно до якого: Одноосібний Арбітр має юрисдикцію щодо спору між Сторонами стосовно рішення Керівника Проекту про розірвання Договору; одноосібний Арбітр має юрисдикцію щодо спору між Сторонами стосовно рішення Керівника Проекту про стягнення коштів по Гарантіям; всі інші питання будуть розглянуті та вирішені в наступних Рішеннях.

Також просив постановити ухвалу про надання дозволу на примусове виконання Остаточного Рішення від 12 лютого 2014 року Одноосібного Арбітра, ОСОБА_2 (ОСОБА_2), по справі Постійного арбітражного суду (Permanent Court of Arbitration) № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, що розглядалася за Арбітражним регламентом ЮНСІТРАЛ від 15 грудня 1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, відповідно до якого: відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу 590 334, 50 доларів США, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу; відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу 34 133, 80 євро, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу; зустрічний позов Відповідача відхиляється; витрати Одноосібного Арбітра і ПАС (РСА) розподіляються між Сторонами в рівних частинах, а Відповідач повинен сплатити Позивачу 256 009, 03 долари США за юридичні витрати, понесені у зв'язку з цим арбітражним провадженням; усі інші вимоги і зустрічні вимоги відхиляються.

Стягнути з Державного агентства земельних ресурсів України (адреса: 03680 м. Київ, вул. Народного Ополчення, будинок 3, код СДРПОУ 37552980) на користь БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG), юридична особа, яка створена і діє за законодавством Швейцарії, адреса: Дорфштрассе, 53, 8105 Регенсдорф-Ватт, Швейцарія (Dorfstrasse 53 CH-8150 Regensdorf-Watt, Switzerland), ідентифікаційний номер СНЕ-105.997.684,:

590.334,50 дол. США (п'ятсот дев'яносто тисяч триста тридцять чотири долари США 50 центів) - сума основної заборгованості, що становить 6.903.261,84 грн. (шість мільйонів дев'ятсот три тисячі двісті шістдесят одна гривня 84 копійок) за офіційним курсом НБУ на день подання клопотання (1169.3814 грн. / 100 дол. США), та відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України від 590.334,50 дол. США (п'ятсот дев'яносто тисяч триста тридцять чотири долари США 50 центів), нараховані за період з 26 липня 2010 року до дати винесення ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, які станом на день подання клопотання складають 176.983,08 доларів США;

34.133,80 євро (тридцять чотири тисячі сто тридцять три євро 80 євроцентів) - сума основної заборгованості, що становить 543.009,53 грн. (п'ятсот сорок три тисячі дев'ять гривень 53 копійки) за офіційним курсом НБУ на день подання клопотання (1590.8265 грн. /100 євро), та відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України від 34.133,80 євро (тридцять чотири тисячі сто тридцять три євро 80 ЄЕроцентів), нараховані за період з 26 липня 2010 року до дати винесення ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, які станом на день подання клопотання складають 10.206,69 євро;

256.009,03 дол. США (двісті п'ятдесят шість тисяч дев'ять доларів США 3 центи), що становить 2.993.721,97 грн. (два мільйони дев'ятсот дев'яносто три тисячі сімсот двадцять одна гривня 97 копійок) за офіційним курсом НБУ на день подання клопотання (1169.3814 грн. / 100 дол. США), за юридичні витрати Позивача (Стягувача), понесені у зв'язку з арбітражним розглядом по справі Постійного арбітражного суду (Permanent Court of Arbitration) №2010-22.

А також видати відповідні виконавчі листи.

19.09.2014 року представник стягувача подав доповнення до Клопотання від 14 липня 2014 року про надання дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення, відповідно до яких просив стягнути з Боржника - Державного агентства земельних ресурсів України солідарно з Міністерством юстиції України суми, присуджені відповідно до Остаточного Рішення.

Під час судового засідання 09.12.2014 року, 21.01.2015 року, 10.02.2015 року, 16.02.2015 року, 17.02.2015 року, 24.03.2015 року представники боржників та стягувача взаємно обмінювались новими аргументами та доказами, поданими шляхом складання своїх письмових пояснень.

26.05.2015 року представник стягувача надав уточнення до клопотання в частині надання дозволу на примусове виконання Остаточного Рішення від 12.02.2014 року, в якій просив постановити ухвалу про надання дозволу на примусове виконання Остаточного Рішення від 12.02.2014 року одноосібного арбітра, ОСОБА_2 (ОСОБА_2), по справі Постійного арбітражного суду (Permanent Court of Arbitration) № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, що розглядалася за Арбітражним регламентом ЮНСІТРАЛ від 15 грудня 1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, відповідно до якого: відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу 590 334, 50 доларів США, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу; відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу 34 133, 80 євро, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу; зустрічний позов Відповідача відхиляється; витрати одноосібного Арбітра і ПАС (РСА) розподіляються між Сторонами в рівних частинах, а Відповідач повинен сплатити Позивачу 256 009, 03 долари США за юридичні витрати, понесені у зв'язку з цим арбітражним провадженням; усі інші вимоги і зустрічні вимоги відхиляються.

Стягнути з Державного агентства земельних ресурсів України (адреса: 03680 м. Київ, вул. Народного Ополчення, будинок 3, код СДРПОУ 37552980), в тому числі, але не обмежуючись, за рахунок коштів державного бюджету, головним розпорядником яких є Міністерство юстиції України (адреса: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, будинок 13, код СДРПОУ 00015622), в тому числі, але не обмежуючись, за рахунок бюджетних коштів, передбачених за бюджетною програмою на виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, розпорядження якими здійснює Міністерство юстиції України, на користь БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG), юридична особа, яка створена і діє за законодавством Швейцарії, адреса: Дорфштрассе, 53, 8105 Регенсдорф-Ватт, Швейцарія (Dorfstrasse 53 CH-8150 Regensdorf-Watt, Switzerland), ідентифікаційний номер СНЕ-105.997.684:

590.334,50 дол. США (п'ятсот дев'яносто тисяч триста тридцять чотири долари США 50 центів) - сума основної заборгованості, що становить 6.903.261,84 грн. (шість мільйонів дев'ятсот три тисячі двісті шістдесят одна гривня 84 копійок) за офіційним курсом НБУ на день подання клопотання (1169.3814 грн. / 100 дол. США), та відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України від 590.334,50 дол. США (п'ятсот дев'яносто тисяч триста тридцять чотири долари США 50 центів), нараховані за період з 26 липня 2010 року до дати винесення ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду;

34.133,80 євро (тридцять чотири тисячі сто тридцять три євро 80 євроцентів) - сума основної заборгованості, що становить 543.009,53 грн. (п'ятсот сорок три тисячі дев'ять гривень 53 копійки) за офіційним курсом НБУ на день подання клопотання (1590.8265 грн. / 100 євро), та відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України від 34.133,80 євро (тридцять чотири тисячі сто тридцять три євро 80 ЄЕроцентів), нараховані за період з 26 липня 2010 року до дати винесення ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду;

256.009,03 дол. США (двісті п'ятдесят шість тисяч дев'ять доларів США 3 центи), що становить 2.993.721,97 грн. (два мільйони дев'ятсот дев'яносто три тисячі сімсот двадцять одна гривня 97 копійок) за офіційним курсом НБУ на день подання клопотання (1169.3814 грн. / 100 дол. США), за юридичні витрати Позивача (Стягувача), понесені у зв'язку з арбітражним розглядом по справі Постійного арбітражного суду (Permanent Court of Arbitration) №2010-22, про що видати відповідні виконавчі листи.

Представники боржника та Міністерства юстиції України заперечували проти задоволення зазначеного клопотання на підставі норм Конвенції про визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень,посилаючись на те , що:

· зазначене рішення винесено зі спору, що не передбачений чи не підпадає під умови арбітражної угоди чи арбітражного застереження в договорі, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди (підпункт с) ч. І ст. V),

· ця угода є недійсною у відповідності до закону, якому сторони цю угоду підпорядкували, а за відсутності такої вказівки, у відповідності до закону держави, де рішення було винесено (підпункт а) ч.1 ст. V),

· склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді сторін або, за відсутності такої, не відповідали закону тої країни, де мав місце арбітраж (підпункт d) ч. 1 ст. V),

· визнання та виконання цього рішення суперечить публічному порядку країни, де запитується визнання та виконання арбітражного рішення (підпункт b) ч.2 ст. V).

Так, вказували, що арбітражне рішення винесено зі спору, що не передбачений чи не підпадає під умови арбітражного застереження в договорі, оскільки підсудність цього спору визначена виключно судам України відповідно до ч. 5 ст. 16 Господарського процесуального Кодексу України, яка встановлює, що для розгляду справ по спорах, в яких відповідачем є вищий або центральний орган виконавчої влади, яким є Державне агентство земельних ресурсів України (Державний комітет України з земельних ресурсів), встановлена виключна підсудність.

Тому в силу положень ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», ч.5 ст. 16 ГПК України всі позови до Державного агентства земельних ресурсів України, як до центрального органу виконавчої влади, у порядку застосування правил виключної підсудності повинні подаватися до Господарського суду м. Києва і не можуть за згодою сторін передаватися на розгляд до міжнародного арбітражу, а, отже, є неарбітрабільними.

Крім того, зазначали, що сторони спору за взаємною згодою змінили арбітражне застереження, яке містилося в Договорі, шляхом надання Стягувачем Боржнику Повідомлення про Позовну заяву до Господарського суду міста Києва, подану з тих же підстав і на підставі тих же фактів, що згодом стали предметом арбітражного розгляду, яке було отримано Боржником 02.08.2010 року та в якому, підписаному представником та скріпленому офіційною печаткою Стягувача, стверджується про недійсність арбітражного застереження та визнається виключна юрисдикція Господарського суду м. Києва.

У відповідь Боржник листом від 13.08.2010 року підтвердив отримання зазначеного Повідомлення та зазначив, що він погоджується з наступною пропозицією: визнати Господарський суд м. Києва компетентною арбітражною установою.

З огляду на зазначене посилались на те, що арбітражна угода підлягає визнанню недійсною з огляду на те, що, передавши спір на розгляд до міжнародного арбітражу, сторони порушили положення ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», ч.5 ст. 16 ГПК України.

Також вказували, що арбітражна угода є недійсною у відповідності до закону, якому сторони цю угоду підпорядкували, а за відсутності такої вказівки, у відповідності до закону держави, де рішення було винесено

Згідно з пунктом 3 розділу IV Договору № БК7-4-ІСВ.6.127 до Договору застосовується право України. При цьому для представників з боку боржника очевидним є те, що за відсутності явно вираженої домовленості про інше, до арбітражного застереження так само застосовується право України, оскільки воно є хоч і незалежною, але складовою частиною цього договору. Сторонами окремо ні в договорі, ні будь-яким іншим чином не виражено їх згоди на застосування до арбітражної угоди іншого права.

Крім того, представники стверджували, що склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді сторін арбітражний процес не відповідав угоді сторін, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні зазначеного клопотання згідно з підпунктом (1) ч. 1 ст. V Нью-Йоркської Конвенції.

Також, на думку представників, арбітражне рішення містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди, оскільки юрисдикція Одноосібного Арбітра, навіть якщо така існувала, в будь-якому випадку була обмежена тільки переглядом Рішення Адьюдикатора.

Умовами арбітражного застереження Договору про вирішення спорів обмежує обсяг юрисдикції Арбітражу до перегляду Рішення Адьюдикатора.

Договір (ст. 24.1 - 25.3 р. 5, ст.24 р.4) передбачає багаторівневу процедуру та порядок вирішення спору: 1. необхідно мати рішення Керівника Проекту, оскаржуване Позивачем;2.Позивач має передати спір на розгляд Адьюдикатору протягом 14-ти з моменту винесення рішення Керівника Проекту; 3. Адьюдикатор повинен винести рішення впродовж 28 днів з моменту звернення; 4. кожна сторона може направити рішення Адьюдикатора на перегляд арбітра впродовж 28 днів з моменту винесення рішення Адьюдикатора; 6. якщо ж жодна зі сторін не передала рішення Адьюдикатора на розгляд арбітра впродовж 28 днів з моменту винесення рішення Адьюдикатора, це рішення вважається остаточним і обов'язковим для виконання.

Крім того, ст. 24.1 Договору передбачає, що «[якщо] Контрагент вважає, що рішення, прийняте Керівником Проекту, або виходило за межі повноважень, наданих Керівнику Проекту Договором, або було прийнято помилково, таке рішення повинно бути направленим Адьюдикатору впродовж 14 днів з моменту оповіщення про рішення Керівника Проекту». Зазначена Стаття 24.1 дозволяє передавати на розгляд Адьюдикатору лише рішення Керівника Проекту. Питання, що не були вирішені Керівником Проекту, не можуть бути представлені на розгляд Адьюдикатору.

Отже, зазначені умови дозволяли Позивачу передавати на розгляд Арбітра лише рішення Адьюдикатора у встановлені строки. Питання, що не були предметом розгляду Адьюдикатора, не можуть бути винесені на розгляд Арбітра, а, якк видно з рішення Адьюдикатора від 11.07.2010 року, ним вирішено про пропуск строку звернення за Адьюдикацією.

Згідно з ч. 1 ст. 72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Тобто, Договір встановлює часові межі для подання вимог Адьюдикатору та Арбітру, а Позивач повинен був дотримуватися процедури вирішення спорів, визначеної умовами Договору та згідно з українським законодавством, то Позивач втрачає право подавати відповідний позов після закінчення таких строків, визначених договором.

Також, оскільки Адьюдикатор відхилив вимоги Позивача на основі того, що «запит [Позивача] на адьюдикацію від 2 липня 2010 року не відповідає вимогам статті 24 Договору», то всі інші спори вирішуються у загальному порядку (тобто у такому ж порядку, у якому вирішуються спори, щодо яких не укладено арбітражного застереження).

Крім того, на думку представників, визнання та виконання цього рішення суперечить публічному порядку країни, де запитується визнання та виконання арбітражного рішення, що належить розуміти правопорядок держави, визначальні принципи і засади, які становлять основу існуючого в ній ладу.

Враховуючи викладене арбітражне рішення відповідатиме публічному порядку України лише за умов, якщо воно прийняте із дотриманням положень Конституції України, законів України та підзаконних актів України, тобто не суперечить їм.

Таким чином, на думку представників, арбітражне рішення винесене з неарбітрабільного спору у порушення положень ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», ч. 5 ст. 16 ГПК України; арбітраж визнав свою компетенцію розглядати спір, не зважаючи на відсутність згоди сторін на арбітраж, тим самим порушивши не тільки законодавство України (ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність»), але і такий визначальний принцип міжнародного арбітражного судочинства, який є обов'язковим в силу положень статті II Нью-Иоркської Конвенції, як «згода сторін на передачу спору міжнародному арбітражу». При цьому, навіть за умови чинності арбітражного застереження, арбітражне застереження дозволяло б Позивачу передавати на розгляд Адьюдикатору лише ті рішення Керівника Проекту, які Позивач бажає оскаржити. Питання, що не були вирішені Керівником Проекту, не можуть бути представлені на розгляд Адьюдикатору.

Крім того, додатково і окремо від зазначеного вище представники звернули увагу суду на те, що резолютивна частина Арбітражного рішення не містить у собі остаточної суми стягнення, а надає невизначене формулювання щодо стягнення відсотків за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26.07.2010 року до дати здійснення платежу, внаслідок чого вимога Стягувача про стягнення з Боржника, сформульована в Клопотанні, не є тотожною з зобов'язанням Боржника, яке визначене у Арбітражному рішенні, що прямо суперечить зазначеним вище вимогам законодавства України.

Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, вважає клопотання частково обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Виконання арбітражних рішень може проходити як у добровільному, так і в примусовому порядку.

Однією з головних складових в системі міжнародно-правового регулювання визнання і приведення до виконання іноземних арбітражних рішень є Конвенція про визнання та приведення до виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йоркська конвенція 1958 року, ратифікована Президією Верховної Ради СРСР 10.08.1960 року), учасниками якої є Королівство Нідерланди і Україна.

Для того, щоб арбітражне рішення було виконане в тій чи іншій державі, воно має перед цим пройти процедуру визнання у компетентному державному органі. Відповідно до ст. III Нью-Йоркської конвенції процедура визнання і приведення до виконання іноземних арбітражних рішень, які належать до сфери дії Конвенції, встановлюється кожною з держав, що беруть в ній участь самостійно, виходячи з основних засад, передбачені статтями III-VI Нью-Йоркської конвенції, відповідно до яких кожна держава-учасниця Конвенції взяла на себе зобов'язання визнавати арбітражні рішення як обов'язкові і виконувати їх відповідно до процесуальних норм, які діють на території даної держави.

Умовою визнання і приведення до виконання іноземних арбітражних рішень є подання до компетентного суду клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного арбітражу.

Клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, Нью-Йоркська конвенція, презюмуючи обовязковість арбітражного рішення, передбачає вичерпний, такий що не підлягає розширеному тлумаченню, перелік підстав, на яких компетентний суд може відмовити у визнанні й виконанні арбітражного рішення. Цей перелік поділяється на дві групи.

Першу групу становлять підстави, які беруться до уваги компетентним судом виключно на прохання сторони, що заперечує проти визнання й виконання арбітражного рішення (п.1 ст. V Нью-Йоркської конвенції), які умовно можна поділити на юрисдикційні підстави (повязані із запереченням чинності арбітражної угоди й компетенції арбітражу (підпункти а), с) п.1. ст. V Нью-Йоркської конвенції) та процесуальні (повязані з недоліками при проведенні арбітражного провадження (підпункти b), d) п.1 ст. V Нью-Йоркської конвенції), а також із набранням чинності арбітражного рішення і його оспорюванням (пп. е) п.1 ст. V Нью-Йоркської конвенції).

Другу групу підстав для скасування у визнанні й виконанні арбітражних рішень становлять підстави, які беруться до уваги компетентним судом на свій розсуд. При цьому сторона, яка заперечує проти виконання рішення, також вправі посилатися на наявність підстав для відмови, передбачених у цій групі. Разом із тим, компетентний суд не повязаний із наявністю чи відсутністю таких заперечень сторони й може на свій розсуд застосувати ці підстави, передбачені в п. 2 ст. V Нью-Йоркської конвенції, яких лише дві:

а) обєкт спору не може бути предметом арбітражного провадження за законами країни, у якій запитується визнання й примусове виконання, тобто фактично ставиться під сумнів арбітрабільність спору;

б) визнання й виконання арбітражного рішення суперечить публічному порядку країни, у якій запитується визнання й примусове виконання.

Нью-Йоркська конвенція не містить ніяких вказівок щодо того, які спори мають вважатися неарбітрабільними. За законодавством України, коло спорів, які можуть розглядатися міжнародним комерційним арбітражем і які є арбітрабільними, встановлене в Законі України «Про міжнародний комерційний арбітраж».

За загальним правилом, неарбітрабільними є спори, які віднесені до виключної підвідомчості державних судів, отже, такі спори не можуть бути передані на розгляд до арбітражу. Тому при визначенні арбітрабільності спорів в Україні необхідно враховувати положення Закону України «Про міжнародне приватне право» (ст. 77), ЦПК України (ст. 234, ч. 5 ст. 235), а також інших законів.

Відповідно до цих законів, неарбітрабільними є спори:

щодо нерухомого майна, якщо воно розміщене на території України;

спори, які виникають у звязку з оформленням права інтелектуальної власності, що потребує реєстрації або видачі свідоцтва (патенту) в Україні;

спори, які повязані з реєстрацією чи ліквідацією на території України іноземних юридичних або фізичних осіб - підприємців;

спори, які стосуються чинності записів у державному реєстрі, кадастрі України;

спори у справах про банкрутство, коли боржник був створений відповідно до законодавства України;

спори, повязані з випуском чи знищенням цінних паперів, які оформлені в Україні.

Також не можуть бути передані на розгляд до арбітражу спори, які виникають при укладенні, зміні, розірванні й виконанні господарських договорів, повязаних із задоволенням державних потреб; справи особливого провадження, зокрема про встановлення фактів, які мають юридичне значення.

Таким чином, всі неарбітрабільні спори обєднує одна спільна ознака: такі спори стосуються правовідносин, які не можна вважати такими, які регулюються виключно приватним правом.

Відповідно до ст. 396 ЦПК України, якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Законом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) в інших випадках, встановлених законами України.

Тягар доведення наявності цих підстав покладається на сторону, яка заперечує проти виконання. Тому компетентний суд, який розглядає питання про визнання й виконання арбітражного рішення, не може за своєю ініціативою застосувати одну з підстав для скасування, якщо на неї не посилається сторона, проти якої винесене рішення.

Судом встановлено, що 25.09.2007 року сторони - БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG), як Підрядник, та Державний комітет України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, як Замовник, підписали Договір №DKZ-4- ІСВ.6.127 про заміну сертифікатів на право власності на земельну частку (пай) державними актами на право власності на земельну ділянку і створення базових та індексних кадастрових карт в Харківській, Луганській, Донецькій та Дніпропетровській областях.

Умови Договору в п.п.25.2-25.3 ст.25 розділу 5 містять арбітражне застереження (арбітражну угоду), відповідно до яких кожна сторона має право передати рішення Адьюдикатора на розгляд Арбітра впродовж 28 днів з моменту письмового рішення Адьюдикатора.

При цьому ст. 24.1 Договору передбачає, що, якщо Контрагент вважає, що рішення, прийняте Керівником Проекту, або виходило за межі повноважень, наданих Керівнику Проекту Договором, або було прийнято помилково, таке рішення повинно бути направленим Адьюдикатору впродовж 14 днів з моменту оповіщення про рішення Керівника Проекту.

16.06.2009 року Керівник проекту з боку Замовника прийняв рішення про розірвання договору, яке було БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) оспорено до Адьюдикатора, визначеного умовами Договору. Однак у звязку із припиненням повноважень останнього був призначений 14.04.2010 року новий Адьюдикатор, на адресу якого БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) 02.07.2010 року подав друге звернення.

Проте, 11.07.2010 року Адьюдикатор прийняв рішення про відмову від продовження розгляду спору з підстав не відповідності, за його розрахунком, 14-денного строку звернення для оспорення рішення Керівника проекту, який мав би розпочатись знов з моменту призначення нового Адьюдикатора.

20.06.2010 року БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) було ініційовано міжнародний комерційний арбітражний розгляд шляхом направлення іншій стороні договору Повідомлення про арбітражний розгляд.

15.07.2011 року Одноосібним Арбітром - ОСОБА_2 відповідно до правил Арбітражного регламенту ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, було винесене Проміжне Рішення по справі Постійного арбітражного суду № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів («Проміжне рішення»), згідно з яким:

1. Одноосібний Арбітр має юрисдикцію щодо спору між Сторонами стосовно рішення Керівника Проекту про розірвання Договору.

1)
Одноосібний Арбітр має юрисдикцію щодо спору між Сторонами стосовно рішення Керівника Проекту про стягнення коштів по Гарантіям.

2) Всі інші питання будуть розглянуті та вирішені в наступних Рішеннях.

12.02.2014 року Одноосібний Арбітр відповідно до правил Арбітражного регламенту ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, виніс Остаточне Рішення по справі Постійного арбітражного суду № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів («Остаточне рішення») , згідно з яким:

1. Відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу 590 334, 50 доларів США, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу.

1)
Відповідач зобов'язаний сплатити Позивачу 34 133, 80 євро, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу.

2) Зустрічний позов Відповідача відхиляється.

3) Витрати Одноосібного Арбітра і ПАС (РСА) розподіляються між Сторонами в рівних частинах, а Відповідач повинен сплатити Позивачу 256 009, 03 долари США за юридичні витрати, понесені у зв'язку з цим арбітражним провадженням.

4) Усі інші вимоги і зустрічні вимоги відхиляються.

Зазначене вище формулювання резолютивної частини арбітражного рішення не містить у собі остаточної суми стягнення, а надає невизначене формулювання про стягнення відсотків до дати здійснення платежу, відповідає правилам Арбітражного регламенту ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року та процесуального голландського права як права місця арбітражу, а також є звичною практикою міжнародного комерційного арбітражу.

При цьому Проміжне та Остаточне Арбітражні рішення набрали законної сили, що підтверджується Довідкою Постійного Арбітражного Суду, що засвідчує остаточність та обов'язковість Арбітражних Рішень, правомірність винесення яких боржником не оспорювалась.

Відповідно до загальновизнаних міжнародно-правових норм рішення арбітражного суду є остаточним. Проте, це не означає, що таке рішення залишається поза будь-яким контролем з боку держави та позбавляється можливості його перевірки.

У найбільш загальному вигляді перевірка арбітражного рішення являє собою процесуальні дії, які покликані забезпечити усунення порушень норм матеріального і процесуального права, якщо вони існували при вирішенні спору з метою правильності, остаточності рішень суду. Об'єктами перевірки є самі рішення суду, залежно від арбітражного закладу, як до затвердження такого рішення арбітражем, так і після. Перевірка арбітражного рішення може проводитись судом за місцем його винесення рішення, самим арбітражним центром або іншим органом.

Згідно з ч.2 ст. 32 Арбітражного регламенту ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року арбітражне рішення викладається в письмовій формі і є остаточним та обов'язковим для сторін. Сторони зобов'язані виконувати арбітражне рішення без зволікання.

Так, представники боржника оспорювали юрисдикційність, компетенцію Одноосібного Арбітра та наявність арбітрабільності спору, а також, заперечуючи проти арбітражного рішення, стверджували про те, що визнання та виконання арбітражного рішення суперечить публічному порядку (пп. b п. 2 ст. V Нью-Йоркської конвенції), відповідність якому, на їх думку, можливе лише за умов, якщо рішення прийняте із дотриманням положень Конституції України, законів України та підзаконних актів України, тобто не суперечить їм.

Між тим, незважаючи на неоднозначне визначення публічного порядку, склалася досить однакова практика із застосування судами положень пп. b п. 2 ст. V Нью-Йоркської конвенції, згідно з якою поняття публічного порядку має досить вузьке тлумачення, під яким зазвичай розуміється невідповідність рішення основоположним нормам права й моралі держави, у якій запитується виконання.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про міжнародне приватне право» норма права іноземної держави не застосовується тоді, коли її застосування призводить до наслідків, які явно не сумісні з основним правопорядком (публічним порядком) України, із чого можна зробити висновок, що поняття публічного порядку ототожнюється з поняттям основного правопорядку, який, як відомо, встановлений Конституцією України.

Зокрема, постановою Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» № 12 від 24.12.1999 року, у якому під публічним порядком розуміється правопорядок держави, основоположні принципи, які становлять основу існуючого в ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканності, основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо).

Разом з тим, представники боржника та Міністерство юстиції України не надали достатніх і допустимих доказів того, що Проміжне та Остаточне Рішення суперечать правопорядку України, визначальним принципам і засадам, які становлять основу існуючого ладу в Україні, їх посилання з цього приводу не мають прямого відношення до таких підстав.

Щодо доводів представників про виключну юрисдикцію державного суду України, зокрема Господарського суду м. Києва, то з такою позицією не можна погодитися, оскільки між сторонами існувала домовленість сторін про передачу спору на розгляд міжнародному комерційному арбітражу за відсутності виключної юрисдикції українського суду на розгляд даної справи, у якій винесене Проміжне та Остаточне Арбітражні Рішення.

Положеннях ж ст. 16 Господарського процесуального Кодексу України про виключну підсудність стосуються можливості вибору між українським та іноземними державними судами по спорах певного характеру, зокрема повязаних із задоволенням державних потреб, в позовному провадженні, однак не регулює передачу відповідних спорів на розгляд до міжнародного комерційного арбітражу та не свідчить про виключну юрисдикцію національного суду в даному спорі. Крім того, боржником ні в даному судовому, ні в арбітражному провадженнях так і не було розкрито аргументу щодо задоволенням державних потреб.

За вказаних обставин стягувач не був позбавлений права вимагати задоволення своїх вимог в рамках арбітражного провадження, а передання спору на розгляд до міжнародного арбітражу не тягне недійсність арбітражної угоди з огляду на відсутність порушення положення ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», ч. 1 ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», ч.5 ст. 16 ГПК України.

Щодо посилання на необхідність застосування українського права, то Договір не містить вибору права по відношенню до арбітражу за арбітражною угодою, за умовами якої арбітражне провадження відбувається відповідно до арбітражного регламенту установи та в місці, визначеному в Інформації про Договір (п.25 р.4), тобто відповідно до правил та норм регламенту ЮНІСТРАЛ, та керується відповідно правом місця арбітражного розгляду: відповідно до права Королівства Нідерланди.

Так, вибір сторонами українського права як права, що застосовується до Договору, регулює лише суттєві умови Договору і не дозволяє говорити про автоматичне поширення вибору права за Договором на арбітражну угоду в силу принципу автономності арбітражної угоди від основного зобов'язання (ч. І ст. 16 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж»).

За відсутності в арбітражній угоді вказівки про закон, якому сторони підпорядкували цю угоду, недійсність угоди має визначатись за законом держави, де рішення було постановлено (ст. V (1) (а) Нью-Иоркської Конвенції). Виходячи з викладеного, застосовування до арбітражної угоди права - права Королівства Нідерланди є вірним, а посилання на іншу правову доктрину має застосовуватись судами у справах щодо скасування рішень.

Проміжне та Остаточне Рішення постановлені в м. Гаага, Нідерланди (місце арбітражу відповідно до Процесуального порядку №1 (п.27 Проміжного Рішення), то і недійсність угоди має визначатись за голландським законодавством, згідно з яким підстав для цього не було встановлено.

Щодо зміни сторонами спору за взаємною згодою умови арбітражного застереження, яке містилося в Договорі, в частині визначення Господарського суду міста Києва компетентним органом на розгляд спору між ними шляхом направлення 02.08.2010 року стягувачем боржнику повідомлення про позовну заяву до Господарського суду міста Києва, подану з тих же підстав і на підставі тих же фактів, що згодом стали предметом арбітражного розгляду, в якій стверджувалось про недійсність арбітражного застереження та визнання виключної юрисдикції Господарського суду м. Києва, та 13.08.2010 року листа у відповідь боржника, в якому він підтвердив отримання зазначеного Повідомлення та зазначив, що погоджується з наступною пропозицією BSF Swissphoto AG: визнати Господарський суд м. Києва компетентною арбітражною установою, то зазначене листування не спростовує дійсність арбітражної угоди, оскільки в жодному разі ні прямо, ні опосередковано не визначає юрисдикцію державного суду замість арбітражного та не змінює суть арбітражного застереження, а тому не є належним і допустимим доказом цьому.

Щодо не відповідності угоді сторін складу арбітражного органу та арбітражного процесу в частині дотримання строків звернення, то такі твердження боржника є хибними, нелогічним та неефективними, виходячи з відсутності визначеного законом або Договором обовязку стягувача повторно передавати спір на розгляд нового Адьюдикатора після його призначення протягом 14 днів після цієї події, а також встановлення п.25.2 Договору права кожної сторони передати рішення Адьюдикатора на розгляд Арбітра протягом 28 днів після письмового рішення Адьюдикатора, тобто визначення таким чином Одноосібного Арбітра для розгляду спору, щодо розгляду справи яким боржник заперечував.

Крім того, сторона боржника зазначала, що арбітражний процес не відповідав угоді сторін, оскільки юрисдикція арбітра обмежена розглядом тих спорів, які стосуються рішень керівника проекту, та які були подані на розгляд Адьюдикатора і вирішені останнім. Вказане твердження також є необґрунтованим.

Так, дійсно положення про врегулювання спорів згідно Договору обмежує перелік спорів, що можуть бути передані в арбітраж, встановлюючи багаторівневий механізм врегулювання спорів та обовязкову фазу доарбітражного розгляду. Якщо підрядник незадоволений рішенням керівника проекту, він може звернутись до Адьюдикатора, після чого рішення останнього може бути оскаржене в арбітражному порядку.

Разом з тим, можливість звернення до арбітра не залежить від розгляду спору Адьюдикатором та вирішення його по суті, сама передача спору на розгляд якого є достатньою і тому, навіть, за умови відхилення вимог без розгляду по суті сторони мають право передати спір на розгляд в арбітражний суд.

Так само з цього приводу і одноосібний арбітр зробив висновок, що протилежне може завести спір у глухий кут, оскільки, якщо б вирішення спору за допомогою Адьюдикатора було б неможливим з якихось причин, то, виходячи з логіки боржника, сторони були б позбавлені права на захист порушеного права в цілому.

Також є явно хибним висновок боржника, що арбітражне рішення винесено зі спору, що не передбачений чи не підпадає під умови арбітражного застереження в договорі (за умови чинності арбітражного застереження), оскільки містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди, оскільки юрисдикція Одноосібного Арбітра в будь-якому випадку була обмежена тільки переглядом Рішення Адьюдикатора за умовами, застереження Договору про вирішення спорів, яке обмежує обсяг юрисдикції Арбітражу до перегляду Рішення Адьюдикатора та дозволяє Позивачу передавати на розгляд Адьюдикатору лише ті рішення Керівника Проекту, які Позивач бажає оскаржити.

На думку боржника, Позивач заявив низку позовних вимог по питанням, що не були вирішені Керівником Проекту, а тому не можуть бути представлені на розгляд Адьюдикатору, тобто які виходять за ці рамки і повинні бути відхилені через відсутність юрисдикції.

Так, якщо сторони в договорі між ними обмежили обсяг спорів, які вони згодні передати на розгляду до арбітражу, тоді тільки певні види спорів, а не всі можуть передаватися на розгляд до арбітражу. Позивач же оскаржив рішення розірвати договір і передав на розгляд Адьюдикатора разом з іншими грошовими вимогами, які не стосувалися припинення договору.

Між тим, грошові вимоги сторін безпосередньо випливають та стосуються рішення Керівника проекту згідно з Договором та регулюються положеннями про врегулювання спорів в Договорі.

Отже, склад арбітражного органу та арбітражний процес відповідали угоді сторін при винесенні Проміжного та відповідно і Остаточного Рішень.

Таким чином, Проміжне та Остаточне рішення винесене арбітражним судом зі спору, що передбачений та підпадає під умови арбітражної угоди, об'єкт спору міг бути предметом арбітражного розгляду, а відтак відсутні підстави для застосування судом ст.ст. V (1) (с), V (2) (а) Нью-Йоркської Конвенції та п. 2 ч. І ст. 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж».

Щодо про визнання проміжного рішення, то у цьому разі обидва рішення фактично є окремими процесуальними документами, а за своєю суттю є невідємними частинами одного рішенням, у першій частині якого встановлюється юрисдикція і викладаються обставини справи, а в остаточному рішенні встановлюється вина відповідного субєкта в порушенні зобовязань, визначається міра відповідальності та суми, що підлягають стягненню.

Незважаючи на те що Глава 1 Розділ VIII ЦПК звучить як визнання та звернення до виконання рішень іноземного суду, і відповідні положення розділу не передбачають пряму процедуру визнання проміжного рішення без його виконання, суд вважає, що проміжне рішення, яке лише встановлює факт, має визнаватись, а остаточне - приведенню до примусового виконання на території України.

Таким чином, заперечення Боржника щодо відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення - Проміжного та Остаточного Арбітражних Рішень є необґрунтованими, такими, що не мають жодних правових підстав, не спростовують тверджень Стягувача, викладених у його Клопотанні. Відтак, твердження, заявлені Боржником, не суперечать визнанню та приведенню до виконання Проміжного та Остаточного Арбітражних рішень.

Відповідно до Клопотання про надання дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення Стягувач просив суд:

1)
про визнання Проміжного Рішення від 15.07.2011 року одноосібного арбітра, ОСОБА_2 по справі Постійного арбітражного суду № 2010-22;

2) про надання дозволу на примусове виконання Остаточного Рішення від 12.02.2014 року одноосібного арбітра ОСОБА_2 по справі Постійного арбітражного суду № 2010-22;

3) а також про стягннення з боржника - Державного агентства земельних ресурсів України на користь БСФ Свіссфото АГ відповідні суми, які були присуджені згідно з Арбітражними Рішеннями.

За заявою Стягувача від 19.09.2014 року було залучено Міністерство юстиції України до справи про присудження сум відповідним Арбітражними Рішеннями, посилаючись на норми постанови Кабінету Міністрів України від 07.03.2007 року №408, згідно з якими розпорядження коштами, передбаченими бюджетною програмою для виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, здійснює Міністерство юстиції України.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Відповідно до ст. 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, зокрема міністерства в особі їх керівників.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», зокрема, у Додатку №3 передбачено відповідні державні призначення Міністерства юстиції України на здійснення «[п]платежі[в]на виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України».

З огляду на вище зазначене, представник Стягувача вважав, що на виконання вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», враховуючи положення Бюджетного кодексу України, Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», суми, присуджені відповідно до Арбітражних рішень, необхідно стягнути з Державного агентства земельних ресурсів України, в тому числі, але не обмежуючись, за рахунок коштів державного бюджету, головним розпорядником яких є Міністерство юстиції України, в тому числі, але не обмежуючись, за рахунок бюджетних коштів, передбачених за бюджетною програмою на виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, розпорядження якими здійснює Міністерство юстиції України.

Щодо суми відсотків, що підлягає стягненню з Боржника на користь Стягувача на підставі п. 1, 2 резолютивної частини Остаточного рішення, представник Стягувача також надав детальний розрахунок, відповідно до якого: суми відсотків за обліковою ставкою Національного Банку України згідно з Остаточним рішенням за період з 26.07.2010 року по 11.06.2015 року від суми 590.334,50 дол. США (п.1 резолютивної частини Остаточного рішення) складають 277.315,68 дол. США; суми відсотків за обліковою ставкою Національного Банку України згідно з Остаточним Рішенням за період з 26.07.2010 року по 11.06.2015 року від суми 34.133,80 євро (п.2 резолютивної частини Остаточного рішення) складають 15.990,27 євро.

Між тим, ч. 1 п. 12 постанови Пленуму Верховного суду України № 12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» чітко визначено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Таким чином, суд позбавлений права змінювати чи переглядати рішення при розгляді клопотання про визнання і виконання рішення іноземного суду, що також стосується і самостійного визначення твердої суми до сплати та порядку виконання рішення шляхом примусового стягнення коштів з боржника, а не примусу до зобовязання. Вимога ж Стягувача про стягнення з Боржника, сформульована в Клопотанні, не є тотожною з зобов'язанням Боржника, яке визначене у Арбітражному рішенні, що прямо суперечить зазначеним вище вимогам законодавства України. Тому в цій частині клопотання задоволенню не підлягає.

Разом з тим, відповідно до ч. 8 ст. 395 ЦПК України присуджена сума повинна бути визначена в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали. За офіційними даними курс української гривні до 100 дол. США складає 2105.8829 грн., до 100 євро - 2362.8006 грн.

Щодо вимоги Стягувача видати відповідні виконавчі листи, то оскільки сторона, звертаючись до компетентного суду, клопочеться не лише про визнання іноземного арбітражного рішення, але й про його виконання, при позитивному завершенні справи видається виконавчий документ, необхідний для примусового виконання арбітражного рішення, але в порядку ст. 397 ЦПК України після набрання ухвалою законної сили і без окремого застереження про таке відповідно до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст.ст.390-401 ЦПК України, Законом України «Про міжнародний комерційний арбітраж», Конвенцією про визнання і виконання іноземних арбітражних рішень 1958 року, суд,

У Х В А Л И В :

Клопотання БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) про надання дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення задовольнити частково.

Визнати Проміжне Рішення від 15.07.2011 року Одноосібного Арбітра ОСОБА_2 (ОСОБА_2) по справі Постійного арбітражного суду (Permanent Court of Arbitration) № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, що розглядалася за Арбітражним регламентом ЮНСІТРАЛ від 15.12.1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, відповідно до якого: Одноосібний Арбітр має юрисдикцію щодо спору між Сторонами стосовно рішення Керівника Проекту про розірвання Договору; Одноосібний Арбітр має юрисдикцію щодо спору між Сторонами стосовно рішення Керівника Проекту про стягнення коштів по Гарантіям; всі інші питання будуть розглянуті та вирішені в наступних Рішеннях.

Дозволити примусове виконання в України Остаточного Рішення від 12 лютого 2014 року одноосібного арбітра, ОСОБА_2 (ОСОБА_2), по справі Постійного арбітражного суду (Permanent Court of Arbitration) № 2010-22 за позовом БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) до Державного комітету України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, що розглядалася за Арбітражним регламентом ЮНСІТРАЛ від 15 грудня 1976 року, місце проведення арбітражу - Гаага, Нідерланди, відповідно до якого:

1. Відповідач - Державний комітет України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, зобов'язаний сплатити Позивачу - БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) 590 334, 50 доларів США, що становить 12 431 753,29 грн. (дванадцять мільйонів чотириста тридцять одну тисячу сімсот пятдесят три гривні 29 копійок) за офіційним курсом НБУ на день розгляду клопотання, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу;

2. Відповідач - Державний комітет України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, зобов'язаний сплатити Позивачу - БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) 34 133, 80 євро, що становить 806 513,63 грн. (вісімсот шість тисяч пятсот тринадцять гривень 63 копійки) за офіційним курсом НБУ на день розгляду клопотання, а також відсотки за обліковою ставкою Національного Банку України за період з 26 липня 2010 року до дати здійснення платежу;

3. зустрічний позов Відповідача відхиляється;

4. витрати одноосібного Арбітра і ПАС (РСА) розподіляються між Сторонами в рівних частинах, а Відповідач - Державний комітет України з земельних ресурсів, правонаступником якого є Державне агентство земельних ресурсів України, повинен сплатити Позивачу - БСФ Свіссфото АГ (BSF Swissphoto AG) 256 009, 03 долари США, що становить 5 391 250,39 грн. (пять мільйонів триста дев'яносто одну тисячу двісті пятдесят гривень 39 копійок) за офіційним курсом НБУ на день розгляду клопотання, за юридичні витрати, понесені у зв'язку з цим арбітражним провадженням;

5. усі інші вимоги і зустрічні вимоги відхиляються.

В іншій частині клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Особи, які брали участь при розгляді справи, але не були присутні при оголошенні можуть оскаржити ухвалу до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя: