Справа № 605/496/15-ц
"26" листопада 2015 р. Підгаєцький районний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Ігнатової Г.В. при секретарі Лежигубській О.В., за участю представника позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Підгайці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
Відповідач в своїх запереченнях наданих до суду17.11.2015 року, проти позову заперечував , не оспорюючи факт отримання в борг грошових коштів, стверджував що позичені кошти він частково повернув,в сумі 4000 долар США, тому договір позики ним повністю погашено. Невизнає позов в частині отримання грошових коштів у позивача по розписці від 01.11.2012 р., яка написана ОСОБА_4, оскільки жодних коштів по цій розписці не позичав та неотримував. Також вважає безпідставні вимоги в частині стягнення з нього моральної шкоди. В задоволені позовних вимог про стягнення 3% річних просив відмовити, так як йому не зрозуміло в який спосіб було проведено розрахунок цієї суми.
Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи, в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, тому зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у ній даних і доказів.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:
Згідно до вимог ст.ст.10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін.
Факт складення особисто ним,відпвідачем, цих трьох розписок та суми отриманих позик відповідачем не оспорюється , оскільки заперечення в цій частині на позов не подано.
З матеріалів справи вбачається, що 21.09.2012 року позивач ОСОБА_2, відповідно до розписки, що міститься в матеріалах справи , отримав в рахунок погашення боргу 4000( чотири тисячі) доларів США.Факт передачі грошей підтверджується записом позивача зробленим власноручно на розписці відповідача датованою від 30.08.2012 р.
Наявністю вказаних розписок і поясненням представника позивача підтверджується, що відповідач не виконав взятого на себе за договором позики зобов'язання і не повернув ОСОБА_2 борг за угодами між ними по даний час.
У відповідність положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж кількості.
Згідно з ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У відповідності до положень ст. 360-7 ЦК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року, № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, між сторонами у справі виникли зобов'язальні правовідносини, які виникають із договору позики.
З урахуванням зазначених норм, суд не приймає до уваги доводи позивача викладені в частині стягнення боргу по розписці, яка написана гр.-нон ОСОБА_4 станом на 01 листопада 2012 р. ( на тому ж самому аркуші , на якому міститься запис здійснений власноручно відповідачем ОСОБА_3 щодо позики, розписка ОСОБА_3 від 01.11.2015 р. ) про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_2 для ОСОБА_3 однієї тисячі доларів. Посилання позивача , які викладені в змісті позовних вимог, на розмову з ОСОБА_3 того дня в телефонному режимі, щодо позики , не є правовою підставою для задоволення позову в цій частині. ОСОБА_2 належними доказами не довів суду що він віддав грошові кошти - 1000 доларів США відповідачу, а суд таких доказів при розгляді справи не здобув,.Даючи оцінку наданої позивачм розписки, суд дійшов висновку, що ця розписка не є підтвердженням факту укладення сторонами 01.11.2012 року договору позики. Заслуговує на увагу суду і та обставина, що ОСОБА_3 отримувавши позику у позивача щораз надавав розписки, написані ним власноручно і ці доводи ніким не спростовані. За наведеного вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 1 000 доларів США заборгованості та 6213,73 гривень суми трьох процентів річних за договором позики по розписці від 01.11.2012 року написаної ОСОБА_4 не ґрунтуються на об'єктивних і переконливих доказах, оскільки ті обставини, що спірні грошові кошти йому були передані і в зв'язку з цим виник цивільно-правовий обов'язок цього відповідача повернути їх кредитору, позивачем не доведені.
Відповідач частково повернув отримані в позику кошти в сумі 4 000 доларів США, що визнається сторонами та в силу положень ст. 61 ЦПК України не доказується.
Таким чином загальна сума не повернутого боргу склала 6100 ( шість тисяч сто) доларів США, та 8000 ( вісім тисяч ) гривень з них по розписці від 07.08.2012 року у розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США; 8000 ( вісім тисяч) грн. 00 коп..; за розпискою від 30.08.2012 р. - 2600 ( дві тисячі шістсот) доларів США,( з урахуванням за мінусом 4000 долар США), а по розписці від 01 листопада 2012 року - 2500 (дві тисячі п'ятсот) доларів США
Вказана сума боргу відповідачем не спростована в запереченні.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Вказана стаття передбачає можливість стягнення з боржника, який прострочив грошове зобов'язання, суми боргу та 3% річних від простроченої суми.
Згідно зі ст. 533 ч.1, 2 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
З огляду на встановлене, на факт порушення відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем, враховуючи те, що сторони визначили в розписці позику в іноземній валюті, на момент ухвалення рішення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики у сумі еквівалентній доларам США, що складає за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України, за станом на 31.07. 2015 року,( який визначено позивачем в позовних вимогах) курс долара США до національної валюти України складає 2161,17 грн. за 100 доларів США.
Позивач обґрунтовано просить стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми, які можуть бути стягнуті виключно в національній валюті Україні - гривні. Разом з тим, суд не може погодитись з розрахунком представника позивача, який наводить суми трьох процентів річних від простроченої суми, в доларах та яка становить за його розрахунком - по розписці від 07.08.2012 р.- 1919,61 грн. та 709,90грн. разом- 2629,51 грн.,по розписці від 30.08.2012 р. - 4843,88 грн. та по розписці від 01.11. 2012 р., по боргових зобов'язаннях які об'єднані з розпискою написаною ОСОБА_4 в сумі- 6213,73 грн.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні відносини за договором позики, умови якого порушені позичальником ОСОБА_3
Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди. За змістом даної норми відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов'язання можливе лише коли такий правовий наслідок встановлений договором або законом.
Стаття 1050 ЦК України, яка встановлює відповідальність позичальника за порушення договору позики, не передбачає відшкодування моральної шкоди. Не передбачає такого і укладений між сторонами договір позики.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивач сплатив по основному позову судовий збір в розмірі 1795,14 грн., по немайновому позову - 487,20 грн. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених позивачем і належно доведених ним судових витрат в розмірі 1517,40 грн. .
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 526, 530, 625, 1046-1050 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 88,169, 212-215, 224-227 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_2 сплачені судові витрати, а саме:- 1517,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Тернопільскої області через Підгаєцький районний суд шляхом подання 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Головуючий: підпис Г. В. Ігнатова