АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4080/15 Головуючий 1 інст. Шестак О.І.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» червня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії «Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в Дзержинському районі м. Харкова, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «ПриватБанк» звернувся до суду з зазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії «Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в Дзержинському районі м. Харкова, ОСОБА_2.

В обґрунтування свого позову посилався на те, що відповідно до договору № б/н від 12 липня 2006 року, який складається з заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг, ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначив, що у забезпечення виконання зобовязання ОСОБА_2 за кредитним договором 01 вересня 2010 року укладено договір поруки між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії «Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в Дзержинському районі м. Харкова, відповідно до якого поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники.

Вказав, що банк взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконав своєчасно і повністю. Однак в порушення умов договору ОСОБА_2 свої зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 31.12.2013 року ОСОБА_2 має заборгованість перед банком в розмірі 35874,35, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 9359,01 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 24330,85 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1684,49 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 25874,35 грн. за кредитним договором № б/н від 12.07.2006 року; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії «Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в Дзержинському районі м. Харкова, ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 358,74 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2015 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. При цьому посилався на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги.

При цьому зазначив, що суд не звернув увагу на те, що банк не пропустив строк позовної давності, оскільки строк дії картки пролонговано до 31 липня 2012 року, тому строк позовної давності спливає лише 31 липня 2015 року, а банк звернувся до суду у липні 2014 року.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» необхідно відхилити, рішення суду залишити без змін. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи банку в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обгрунтовано виходив з того, що строк позовної давності, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу, сплинув.

Судом встановлено, що 12 липня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № б/н, який складається з заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг, згідно якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Із заяви позичальника вбачається, що термін дії картки становить 2 роки.

У забезпечення виконання зобовязання ОСОБА_2 за кредитним договором 01 вересня 2010 року між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в особі філії «Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в Дзержинському районі м. Харкова укладено договір поруки, згідно якого поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники. Банк взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконав своєчасно і повністю. Однак ОСОБА_2 в порушення умов договору свої зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у звязку з чим станом на 31 грудня 2013 року вона має заборгованість перед банком в розмірі 35874,35, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 9359,01 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 24330,85 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1684,49 грн. Останній платіж вона здійснила у березні 2010 року. Банк звернувся до суду з позовом до відповідача у липні 2014 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або дня події, які, в свою чергу, до цього строку не включаються.

Частинами 1, 5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу.

Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку.

Отже трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з 30 березня 2010 року, з наступного дня від дня, коли особа довідалася про порушення свого права і закінчується 29 березня 2013 року.

Банк звернувся до суду з позовом до відповідача 02 липня 2014 року з пропуском строку позовної давності.

Посилання представника банку на те, що оскільки строк дії картки пролонговано, позов підлягає задоволенню, судовою колегією не приймаються з наступних підстав.

Пунктом 3.1.3 Правил користування платіжною карткою встановлено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк шляхом надання клієнту картки з новим строком дії, якщо раніше до початку місяця закінчення строку дії картки не надійшла письмова заява держателя картки щодо закриття карткового рахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг з виконання операцій по картковому рахунку та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

Із матеріалів справи вбачається, що строк картки закінчився у березні 2008 року. Після закінчення дії картки нову картку ОСОБА_2 не отримувала.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 підтвердив, що нову картку ОСОБА_2 не отримувала.

Представник банку в суді апеляційної інстанції не надав доказів отримання ОСОБА_2 кредитної картки.

Інформація про картку/рахунок щодо дії картки до липня 2012 року, яка міститься на аркуші справи № 80 та на яку посилався представник банку не відповідає вимогам п. 3.1.3 Правил щодо продовження дії картки.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представник банку підтвердив, що останній платіж ОСОБА_2 здійснила у березні 2010 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На аркуші справи № 38 міститься клопотання відповідача про застосування строку позовної давності.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції обґрунтовано залишив позов без задоволення у звязку з пропуском банком строку для звернення до суду та наданням заяви ОСОБА_2 від 02.10.2014 року про застосування строку позовної давності при цьому правильно зазначив, що ОСОБА_2 має заборгованість перед банком.

За таких обставин судова колегія вважає, що з додержанням вимог ст. ст. 213 - 215 ЦПК України суд першої інстанції, встановивши обставини справи повно, надавши їм належну оцінку, дійшов обгрунтованого висновку щодо залишення позову без задоволення.

Оскільки ухвалене судове рішення відповідає зазначеним вимогам та обставинам справи, судова колегія вважає, що підстав для його зміни або скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії