АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08.10.2015 у справі за скаргою ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, зацікавлена особа - стягувач ОСОБА_2 про визнання дій незаконними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, скасування постанови про арешт коштів боржника, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А

У лютому 2015 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою про визнання дій незаконними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, скасування постанови про арешт коштів боржника, зобов'язання чинити дії.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.10.2015 у задоволенні скарги ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, зацікавлена особа - стягувач ОСОБА_2 про визнання дій незаконними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, скасування постанови про арешт коштів боржника, зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Справа № 753/2472/15
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/14935/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Не погоджуючись з судовим рішенням, представником ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, на неправильну оцінку доказів та невірне застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник вважає, що судом першої інстанції під час розгляду скарги не було досліджено докази, які додавалися до скарги та підтверджували викладені в ній факти. Судом проігноровані посилання скаржника на те, що виконавчий лист на підставі якого було відкрито виконавче провадження не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки містить недостовірний ідентифікаційний номер стягувача ОСОБА_2, яка є нелегальним мігрантом, громадянкою Ірану, та немає посвідки на проживання в Україні, а тому немає ідентифікаційного номеру, у зв'язку з чим суд першої інстанції повинен був скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження, проте цього не зробив. Також апелянт зазначає, що необґрунтовано виглядає позиція суду першої інстанції з приводу зняття арешту в закінченому виконавчому провадженні, оскільки суперечить положенням ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважаючи постановлену ухвалу необґрунтованою, просить її скасувати та постановити нову, якою вимоги скарги задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Інші особи в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому, в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 та його представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України передбачено, що учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом обставини та наявні в матеріалах справи докази підтверджують те, що дії відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві при винесенні оскаржуваних постанов та дії посадової особи відповідали вимогам закону та є правомірними.

Колегія суддів вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.11.2013 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто 265823,85 грн. в порядку поділу майна подружжя, отриманих від послуги з надання майна в оренду. Дане рішення набрало законної чинності 26.11.2014 (а.с.27).

21.01.2015 Дарницьким районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2602/5051/12 у вказаній цивільній справі (а.с.27), та представник стягувача ОСОБА_6 звернувся до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві з заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с.25-26). Цього ж дня 21.01.2015 старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Хільченко Р.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №46149641, в якій зазначено про надання боржнику строку на добровільне виконання рішення суду до 28.01.2015(а.с. 4; 29).

Пунктом 1 ч.1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами. Вимоги до виконавчого документа визначені ст. 18 вищевказаного Закону.

Згідно ч.2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Таки чином, державний виконавець виніс постанову про відкриття провадження у справі в строк протягом трьох днів з моменту отримання заяви про відкриття виконавчого провадження, а тому дії державного виконавця на стадії відкриття виконавчого провадження є законними.

Що ж стосується посилань ОСОБА_1 відносно того, що суд першої інстанції не скасував постанову про відкриття виконавчого провадження, порушивши при цьому приписи ст. ст. 18, 21, 22, 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий лист на підставі якого було відкрито виконавче провадження не відповідає вимогам ст. 18, так як , містить недостовірний ідентифікаційний номер стягувача ОСОБА_2, яка є нелегальним мігрантом, громадянкою Ірану, та немає посвідки на проживання в Україні, а тому немає ідентифікаційного номеру, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з такого.

За правилами п.3 ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувана і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувана та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника, тощо.

Таким чином, з вищевказаної норми Закону вбачається, що індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача зазначається у виконавчому листі лише за його наявності, тобто якщо він є у наявності і відомий судові, який видав виконавчий документ. Відповідно до системного тлумачення п.3 ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача є інформацією, що вноситься до виконавчого документу органом, який його видав, лише у випадку його наявності та не є обов'язковим реквізитом для відкриття виконавчого провадження.

Крім того, беручи до уваги правові позиці Верховного Суду України викладені в постанові від 21.05.2014 у справі № 6-45цс14 та постанові від 25.06.2014 у справі № 6-62цс14, згідно яких відсутність у виконавчому листі певних даних про особу боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Приписами ст. 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що і відсутність ідентифікаційного номеру та інших даних про особу стягувача також не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення державним виконавцем вимог ст. ст. 18, 26 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними.

Згідно ч.ч. 1-2, 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт.

Відповідно до ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту накладеного на майно боржника.

Так, старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві ХільченкомР.В. в ході здійснення виконавчого провадження ВП №43742208 було винесено постанову про арешт коштів боржника від 02.07.2014 (а.с.103).

20.01.2015 старшим державним виконавцем Хільченко Р.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП 43742208, в якій дійсно не зазначено про зняття арешту з коштів боржника, як про те в своїй апеляційній скарзі зазначає ОСОБА_1 Проте на час ухвалення рішення суду вказана постанова не була оскаржена, не скасована, а тому за наявності постанови про закінчення виконавчого провадження суд не вправі скасувати постанову про арешт коштів боржника від 02.07.2014 з підстав закриття даного провадження, оскільки не може перебирати функції інших осіб, і такий порядок не передбачений нормами Закону.

Отже, дії відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві при винесенні оскаржуваних постанов та дії посадової особи відповідають вимогам закону та є правомірними, та такими, що здійснені у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом, та відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що суд обґрунтовано відмовив у задоволені скарги.

Судом з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги повністю дублюють вимоги позовної заяви, яким судом першої інстанції була надана належна оцінка, а тому підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08.10.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: