АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9992/15 Справа № 183/1745/15 Головуючий у 1 й інстанції - Березюк В. В. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ в особі Юрївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, Державної казначейської служби України в особі УДКСУ у Новомосковському районі Дніпропетровської області про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органами досудового слідства, прокуратури і суду, -

В С Т А Н О В И Л А:

24 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, за яким просив в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди з вини органів досудового слідства стягнути з Державного бюджету України кошти у розмірі 1000000 грн. В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 20.04.2011 року близько 10.00 години на автодорозі ТО412 Дніпродзержинськ-Жемчужне, між населеними пунктами Орілька - Шандрівка, за підозрою у вчиненні вбивства гр. ОСОБА_4 його було протиправно затримано співробітниками Юрївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровської області, які діяли в порушення норм як національного, так і міжнародного права, та доставлено до приміщення Юрївського РВ. Під вартою позивач перебував з 20.04.2011 року по 27.04.2011 року, в цей час до нього застосовувалися тортури і катування. Але, як йому стало згодом відомо, 23.04.2011 року слідчим по кримінальній справі йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Через знущання, вчинені працівниками Юрївського РВ, 25.04.2011 року в приміщенні туалету Юрївського РВ позивач намагався вчинити суїцид, після чого був доставлений в Юр'ївську ЦРЛ. В лікарні в період з 25.04.2011 року по 27.04.2011 року працівники міліції Юрївського РВ ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, діючи в порушення ст. 14 Закону України «Про міліцію», без передбачених законом підстав застосували до нього спеціальний засіб - наручники, позбавляючи останнього свободи і завдаючи істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_2 Вироком Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2013 року, колишніх співробітників Юрївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровської області ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, вчиненого у відношенні ОСОБА_2 Позивач зазначав, що незаконними діями колишніх працівників міліції Юрївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровської області ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 йому завданні моральні страждання, оскільки його незаконно було позбавлено свободи та особистої недоторканості, чим завдано істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам, яку він, відповідно, просив відшкодувати.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2015 року ухвалено: позов ОСОБА_2 - задовольнити частково; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 10 000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, шляхом списання цих сум, з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду; в іншій частині позовних вимог - відмовити; судові витрати покласти на рахунок держави.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно вироку Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2013 року співробітників Юрївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровської області ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, вчиненого у відношенні ОСОБА_2, а саме в тому, що останні перевищили владу, яка виходить за межі наданих їм повноважень та прав, порушуючи право на свободу та особисту недоторканість потерпілого, а саме, періодично охороняючи ОСОБА_2, здійснюючи за ним контроль, позбавляючи останнього можливості вільно діяти та розпоряджатися особисто, окрім того в порушення вимог ст. 14 Закону України «Про міліцію», без передбачених законом підстав застосували до нього спеціальний засіб - наручники, позбавляючи останнього свободи і завдаючи істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_2 Вирок Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2013 року залишений без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2013 року, і набрав чинності у встановленому законом порядку. Крім того, судом встановлено, що та підтверджено матеріалами кримінального провадження № 0000050, порушеного за фактом вбивства ОСОБА_4 (том 3 а.с.145), що з 22.04.2011 року з ОСОБА_2 проводились слідчі дії. 23.04.2011 року ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, допитано його у якості підозрюваного, здійснено з ним відтворення обстановки та обставин подій, але суду в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано відповідачами жодного доказу того, що ОСОБА_2 самостійно з'являвся для проведення вищезазначених слідчих дій, в той час, як свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили в судовому засіданні, що в цей час ОСОБА_2 перебував в Юрївському РВ ГУМВС України в Дніпропетровської області, де утримувався в наручниках, тобто не мав можливості самостійно пересуватися. Позивач незаконно був позбавлений свободи з 22.04.2011 року по 27.04.2011 року.

Задовольняючи позов частково, міськрайонний суд виходив з того, що факт того, що співробітниками Юрївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровської області ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було вчинено у відношенні позивача ОСОБА_2 дії, які явно виходили за межі наданих їм прав та повноважень, які завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам останньому, поєднані із застосування насильства і спеціальних засобів, які призвели до явної образи особистої гідності потерпілого, є доведеним і доказуванню не підлягає. А тому, суд вважає безпідставними заперечення представника відповідача Юрївського РВ, стосовно того, що працівники Юрївського РВ ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не вчиняли у відношенні ОСОБА_2 протиправних дій. Тобто, вищезазначеним вироком встановлено, що ОСОБА_2, завдяки неправомірним діям ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був позбавлений можливості вільно пересуватися з 25 по 27 квітня 2011 року. З урахуванням обставин справи суд, виходячи з принципів розумності та справедливості вважає, що діями органів досудового розслідування, позивачу дійсно була спричинена моральна шкода, яка виразилась в переживаннях та стражданнях, що призвело до погіршення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, ступеня зниження рівня репутації та авторитету, позивач відчував приниження. А тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача спричинену моральну шкоду, однак у меншому розмірі, з урахуванням характеру та обсягу страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, і вважає за необхідне стягнути з відповідача суму, розміром 10000,00 гривень, що, на думку суду, є достатньою у даній спірній ситуації. Суд вважає доведеним те, що позивач ОСОБА_2 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного обмеження свободи і порушення особистої недоторканості. Суд бере до уваги психологічні хвилювання позивача протягом часу в період часу з 22 по 27 квітня 2011 року внаслідок незаконного позбавлення його свободи, порушення його нормальних життєвих зв'язків. Отже, розмір моральної шкоди оцінюється судом в розмірі 10 000,00 грн., яка, на думку суду, відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивача, є адекватною і такою, що відповідає вимогам розумності та справедливості. Щодо відшкодування витрат у зв'язку зі спричиненням шкоди здоров'ю, то в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, оскільки позивачем не надано доказів спричинення такої шкоди. Копії ж медичних документів, які містяться в матеріалах справи містять відомості лише щодо тілесних ушкоджень, спричинених самим же позивачем під час спроби суїциду. А тому, в задоволені решти позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

За вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», чч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно зі ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Так, ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов'язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 цього Закону).

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції також керувався постановами Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Методичними рекомендаціями про відшкодування моральної шкоди (лист Міністерства Юстиції України № 35-13/797 від 13.05.2004 року.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Аналізуючи обставини справи колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до вимог Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", а також ч. 1 ст. 1176 ЦК України, ОСОБА_2 вправі порушувати питання про відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо нього вчинялися незаконні дії з незаконного позбавлення свободи.

Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5 ст. 4 вказаного Закону, ч. 2 ст. 23 ЦК України відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральні втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також згідно прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема рішень Європейського Суду від 8 червня 1976 року у справі "Енгель та інші проти Нідерландів" та рішенню "Боцано проти Франції" від 2 грудня 1986 року, які в силу ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування.

Разом із тим за змістом п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства України.

Частиною 1 ст. 4 вказаного Закону передбачено порядок відшкодування шкоди, визначеної п. 5 ст. 3 цього Закону, за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно статті 1176 ЦК України, ч.1 - шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду; ч.2 - право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом; ч.6 - шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах; ч.7 - порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана незаконними діяннями правоохоронних органів та суду, визначеними у статті 1176 ЦК України, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету в повному обсязі незалежно від вини службових осіб вищезазначених органів.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 13 Закону від 01.12.94 року, - розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством.

Згідно до Закону України «Про міліцію" від 1 січня 1991 року, статті 1 - міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до вимог статті 5 цього Закону, де зазначено про діяльність міліції та права громадян і, зокрема, передбачено, що у разі невиконання працівниками міліції вимог, встановлених цією статтею, особа, права якої були порушені, можуть звернутися до суду із заявою про відшкодування шкоди у встановленому законом порядку. При цьому такі особи звільняються від сплати державного мита. Відшкодуванню підлягають у повному обсязі, зокрема: 4) моральна шкода.

Працівники органів міліції несуть матеріальну відповідальність за шкоду, завдану незаконними діями або бездіяльністю в межах, встановлених законом.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії або бездіяльність працівників міліції завдали моральної втрати громадянинові, моральних страждань, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Для забезпечення громадського порядку працівники міліції зобов'язані вживати заходів незалежно від свого підпорядкування.

Згідно роз`яснень, зазначених в абзацах 2,3 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 (з наступними змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Перевіряючи справу в апеляційному порядку колегія суддів встановила, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позивач довів спричинення йому моральної шкоди неправомірними діями органів досудового розслідування, яка виразилась в переживаннях та стражданнях, що призвело до погіршення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, ступеня зниження рівня репутації та авторитету, позивач відчував приниження. Судом першої інстанції правильно визначено розмір моральної шкоди, який на думку суду відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань позивача, є адекватним і таким, що відповідає вимогам розумності та справедливості з урахуванням вимог закону про те, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального права, правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь