АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1899/15 Головуючий 1 інстанції Болибок Є.А.
Справа № 619/3108//14-ц Доповідач: Сащенко І.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарі - Стрельченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 січня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання недійсним кредитного договору,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ПАТ «Акцент-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування вимог вказав, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 18.04.2013 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 123771,82 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості. У зв'язку з невиконанням прийнятих на себе зобов'язань станом на 25.03.2014 року виникла заборгованість в сумі 192512,31 грн., яка складається з заборгованості по кредиту у сумі - 107637,13 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі - 6318,64 грн. та залишку за несплаченим штрафом в сумі 78556,54 грн.

ОСОБА_3 вимоги банку не визнала, подала зустрічний позов, в якому просила визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, укладену 18 квітня 2013 року. В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 вказала, що кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства, що тягне за собою визнання його судом недійсним.

Сторони та їх представники в судове засідання не з'явилися.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 січня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 192512,31 грн., а також судові витрати у розмірі 1925,12 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі та частково задовольнити вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором №АЗН7СС9F830073 від 09.03.2011 року в сумі 113955,77 грн. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що Генеральна угода укладена з використанням факсимільного підпису, а тому не є дійсною. Крім того, суд неправомірно стягнув штраф, сума якого є фіксованою, а не у відсотках від суми.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги банку та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з доведеності заборгованості позичальника перед банком та відсутності підстав для визнання Генеральної угоди недійсною.

Судова колегія апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Встановлено, що 18.04.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карток з метою створення сприятливих умов для виконання боржником зобов'язань за кредитним договором №АЗН7СС9F830073 від 09.03.2011 року (а.с.6).

За умовами Генеральної угоди ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 123771,82 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Зобовязання за договором ОСОБА_3 виконує не належним чином, станом на 25 березня 2014 року сума заборгованості за договором складає 192512,31 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 107637,13 грн., заборгованості за процентами 6318,64 грн. штраф - 78556,54 грн., що підтверджується наданим банком розрахунком (а.с.4).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким , що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом відповідно до вимог ч.1 ст. 611, ч.1 ст. 612 ЦК України.

Посилання в зустрічній позовній заяві та апеляційній скарзі на неправомірність розміру штрафу, оскільки ця сума не розрахована у відсотках від невиконаного боржником зобовязання, а є фіксованою, судовою колегією не приймаються.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком ( ст. 546 ЦК України ).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених статей, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Штраф має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання.

Пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачена відповідальність позичальника за порушення строків погашення заборгованості у вигляді штрафу в сумі 78556,54 грн., а тому вважати, що банк неправомірно вимагає стягнення штрафу в зазначеній сумі не можна, оскільки саме така сума передбачена умовами укладеного між сторонами договору.

Доводи зустрічної позовної заяви та апеляційної скарги щодо недійсності кредитного договору спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору згідно ст. 638 ЦК України.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Відповідач не оспорює свій підпис у генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт.

Доводи апеляційної скарги про неправомірне використання факсиміле при підписанні позивачем генеральної угоди, судовою колегією не приймаються, оскільки позивач укладаючи дану угоду з відповідачем керувалися діючим законодавством.

Так відповідно до ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до п. 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. N 88, документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тому позивач, як суб'єкт господарювання мав право використовувати при здійсненні правочину (генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт) з відповідачем факсимільні підписи, так як чинним законодавством не встановлено заборони стосовно використання таких підписів.

При цьому, матеріалами справи підтверджено, що сторони підписали генеральну угоду (первинний документ) між собою з вказівкою всіх своїх реквізитів, ідентифікацію яких не оспорють.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді