Справа № 148/686/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 року м.Тульчин

Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Карнауха А.П.

при секретарі Грабовській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1. ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ( далі ПАТ КБ «Приватбанк» ) про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Тульчинського районного суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору іпотеки, мотивуючи свої позовні вимоги наступним.

14.12.2007 року між ЗАТ «Приватбанк», яке в подальшому змінило назву на ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 .М. був укладений кредитний договір № VIUOG НОМЕР_1. За цим договором банк зобов»язався надати ОСОБА_2 кредит у сумі 140000 грн. строком до 14.12.2021 року, а ОСОБА_2 повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним. В забезпечення виконання кредитного договору сторони уклали договір іпотеки № VIUOG НОМЕР_1 від 14.12.2007 року За цим договором ОСОБА_2 надала ів іпотеку квартиру АДРЕСА_1. проте вона власницею лише 2/3 частини цієї квартири. Решта 1/3 частина квартири належить ОСОБА_1 Незважаючи на це приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_3 нотаріально посвідчила передачу в іпотеку всієї квартири. У вступній частині договору іпотеки нотаріус вказала, що стороною договору є також ОСОБА_1, але остання договір іпотеки не підписувала. Нотаріус не мала права посвідчувати такий договір іпотеки.

Про невідповідність умов договору іпотеки діючому законодавству позивачам стало відомо лише в 2015 році при розгляді цивільної справи за позовом ҐПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Просять суд поновити строк звернення до суду за захистом свого порушеного права щодо визнання недійсним договору іпотеки від 14 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованим у реєстрі за № 3050. Визнати недійсним договір іпотеки від 14 грудня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» ( МФО 305299) та ОСОБА_2 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_2), посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №3050 14 грудня 2007 року.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала та пояснила суду наступне.

В грудні 2007 року її мати взяла кредит у «Приватбанку». Про укладення договору іпотеки на квартиру вона дізналась лише в листопаді 2014 року. Саме тоді їй стало відомо, що в іпотеку внесена і її частка квартири. Проте ця частка в натурі не виділена.

В квартирі вона проживає з 1988 року. Її мати ОСОБА_2 проживає з нею весь час.

З липня 2007 року по березень 2008 року вона в квартирі не проживала, а жила окремо в м.Тульчині по вул..Маяковського зі своїм чоловіком ОСОБА_6

Квартиру, з якої її хочуть виселити, вона отримала в процесі приватизації в 1993 році. Тоді в ній також жили мати та батько.

Коли вона проживала окремо від матері, то була з нею у сварці. Лише іноді розмовляла. Батько тоді в квартирі не жив. В березні 2008 року вона повернулась до квартири.

В 2006 році батько продав 1/3 частку своєї квартири матері. Її тоді не питав.

Її 1/3 частка квартири в натурі не виділена.

Хоче поновити строк для звернення до суду, бо дізналась про заочне рішення суду про виселення її з квартири лише в листопаді 2014 року. Копію заочного рішення вона не отримувала. Копію позовної заяви банку про виселення також.

Її частка квартири в іпотеку не передавалась. Мама кредит не погасила.

В 2007 році в квартирі була зареєстрована вона та мама.

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала, на його задоволенні наполягала. Пояснила суду, що в 2007 році вона уклала кредитний договір і з «Приватбанком». В іпотеку заклала 2/3 частину квартири АДРЕСА_2. Але нотаріусом при оформленні договору іпотеки була вказана вся площа квартири. Вона не додивилась, що саме так було вказано.

Кредит вона не повернула. Борг складає 200000 грн. Кредит вона не погашає. Повернула лише 75000 грн.

В 2013 році позовної заяви банку вона не отримувала. Для чого поновляти строк звернення до суду пояснити не може.

В 2007 році дочку про укладення договору іпотеки не повідомляла. Скрила від неї це.

Її 2/3 квартири в натурі не виділено. І вона, і нотаріус про це знали. Але банк погодився на таку іпотеку. Дочка підписала згоду на іпотеку 2/3 квартири. Вона знала, що заставлена лише 2/3 частина квартири.

Цивільна справа за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення зупинена судом до розгляду даної справи. У тій справі позов до неї, дочки та батьків.

Представник позивачів адвокат ОСОБА_7 позов не визнав, суду пояснив, що за договором іпотеки було заставлене не все майно, а лише його частка. Вважає, що позивачі не пропустили строк для звернення до суду для захисту своїх інтересів, оскільки про порушення свого права дізнались лише в листопаді 2014 року. Позовних заяв банку про звернення стягнення на предмет іпотеки позивачі не отримували. Але доказів цього він не має.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3, суду пояснила, що вона посвідчувала 14.12.2007 року договір іпотеки між ОСОБА_2 та «Приватбанком». В іпотеку передавалась частка квартири. А саме 2/3 . В договорі іпотеки помилково зазначено, що 2/3 квартири, які належать ОСОБА_2 при укладенні договору іпотеки були виділені в натурі. Фактично в іпотеку передавалась ідеальна доля у квартирі. Документа про виділення цієї частки квартири в натурі в матеріалах нотаріальної справи немає. В договорі також вказано, що стороною договору є ОСОБА_1 ОСОБА_3 вона не була стороною договору іпотеки. Вона вказана лише як співвласник квартири. ОСОБА_1 дала письмову згоду на укладення договору іпотеки.

Представник відповідача в судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення проти позову. В своїх запереченнях він стверджує, що позов не підлягає задоволенню, бо за договором в іпотеку була передана частка квартири, що належить ОСОБА_2. Ця частка була виділена в натурі як окремий об»єкт права власності, тому вона могла передаватись в іпотеку. До того ж, заочним рішенням Тульчинського районного суду від 25.12.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки 2/3 квартири, що належить ОСОБА_2 була зареєстрована як окремий, виділений в натурі об»єкт, то згода інших співвласників квартири на передачу цієї частки в іпотеку не потрібна.

Із наданих сторонами письмових доказів вбачається наступне.

Згідно договору іпотеки № VIUOG НОМЕР_1 від 14.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_2 як іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю ЗАТ «Приватбанк», 2/3 частини двокімнатної квартири зі всіма об»єктами функціонально пов»язаними з цим нерухомим майно загальною площею 43,2 кв.м, житловою 27,7 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3. Ця частка квартири належить ОСОБА_2 ( п.2 розділу «Предмет договору» ).

У п.1.2 цього розділу також вказано, що предмет договору зареєстрований в Тульчинському МБТІ 19.12.2006 року в реєстрову книгу за № ФЖ2 за реєстровим номером № 2780-10 у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об»єкт права власності.

В договорі також вказано, що сторонами договору є ЗАТ «Приватбанк» та ОСОБА_2 ( іпотекодавець) та ОСОБА_1, які дійшли згоди щодо місця його укладення, уклали даний договір.

Договір підписаний керуючою Тульчинським відділенням Вінницької філії «Приватбанку» ОСОБА_8 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 договір не підписаний.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 38215997 від 28.05.2015 року квартира АДРЕСА_4 є приватною спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1, в якій ОСОБА_2 належить 2/3, а ОСОБА_1 1/3.

Із листа в.о начальника КП «Тульчинське МБТІ» №339 від 12.06.2015 року вбачається, що станом на 29.12.2012 року власниками квартири АДРЕСА_5 були ОСОБА_2 ( 2/3) та ОСОБА_1 (1/3). Їх частки в натурі не виділялись.

Згідно свідоцтва про право власності на житло № 1352 від 19.03.1993 року квартира АДРЕСА_6 належала ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Згідно договору купівлі-продажу частини квартири від 11.10.2006 року, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Тульчинського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_10 продав свою частку у квартирі ОСОБА_2

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12952495 від 19.12.2006 року вбачається, що право власності на придбану 1/3 частку квартири за цим договором купівлі продажу 19.12.2006 року зареєстровано за ОСОБА_2

Згідно квитанції №5822/в176 від 25.03.2015 року позивачами сплачено судовий збір у сумі 243 грн.60 коп.

Згідно ухвали Тульчинського районного суду від 22.01.2015 року заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25.12.2013 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасоване. В ухвалі вказано, що позивачами отримано копію заочного рішення лише 18.11.2014 року.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 14.12.2007 року, підпис на якій посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_3, заявниця дала згоду на передачу в іпотеку 2/3 частини квартири АДРЕСА_5.

Вислухавши пояснення позивачів та їх представника, ознайомившись із письмовими запереченнями представника відповідача, дослідивши надані сторонами письмові докази, оцінюючи їх відповідно до ст..212 ЦПК України, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивачі просять поновити їм строк для звернення до суду для захисту свого порушеного права, оскільки вони дізнались про його порушення лише після отримання копії заочного рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Тульчинського районного суду від 22.03.2015 року встановлено, що копія заочного рішення позивачами отримано 18.11.2014 року.

Суд вважає, що саме з того часу позивачі дізнались про порушення свого права на квартиру і в них виникла потреба звертатись до суду.

Відповідно до ч.2 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

При цьому згідно ч.3 цієї статті позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Такої заяви відповідач суду не надав. До того ж у своїх письмових запереченнях він не оспорював вимогу позивачів про поновлення строку звернення до суду.

За таких обставин, враховуючи, що при укладенні договору іпотеки та його нотаріальному посвідченні сторони покладались та повинні покладатись на його відповідність діючому законодавству, слід поновити строк звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду для захисту свого права.

Відповідно од ст..5 Закону України «Про іпотеку» частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим

Законом.

Відповідно до ст..6 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки) майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

В судовому засіданні встановлено, що частка ОСОБА_2 у спільній частковій власності при укладенні договору іпотеки не була виділена в натурі та не проведена її реєстрація як окремого об»єкта нерухомості.

В зв»язку з цим ОСОБА_2 як іпотекодавець не могла передавати і іпотеку, а ЗАТ «Приватбанк» як іпотекодержатеть не міг приймати в іпотеку 2/3 частини квартири, що перебувала у спільній частковій власності навіть за умови згоди на це інших співвласників.

Відповідно до ст..54 ч.2 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Нотаріус не вправі була посвідчувати такий договір, оскільки згідно п.99 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій» №205 від 03.03.3004 року ( в редакції, що діяла на час посвідчення договору іпотеки) майно, що перебуває у спільній частковій власності може бути самостійним предметом застави за умови виділення його в натурі.

Третьою особою без самостійних вимог ОСОБА_3 в судовому засіданні підтверджено, що при нотаріальному посвідченні договору вона не мала даних про виділення частки ОСОБА_2 в натурі у квартирі, яка передавалась в іпотеку і запис про це у тексті договору зроблений помилково.

До того ж в договорі № VIUOG НОМЕР_1 від 14.12.2007 року стороною вказано ОСОБА_1, яка цей договір не підписала. Пояснення нотаріуса,що стороною договору ОСОБА_1 вказана як співвласниця майна і тому не повинна була підписувати договір не відповідають вимогам закону. Відповідно до ст..575 ЦК України іпотека є окремим видом застави, а ст..572 ЦК України передбачає, що сторонами договору застави є заставодержатель ( за іпотекою іпотеко держатель) та заставодавець ( іпотекодавець). Інших учасників договору закон не передбачає.

Оскільки предметом договору іпотеки стало майно, що не могло бути передане в іпотеку, в договорові іпотеки щодо цього предмета внесені відомості, що не відповідали фактичним обставинам, і цей договір не міг бути посвідчений нотаріально, то він не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст..215 ч.1 ЦК України, ст..203 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Судом не можуть бути взяті до уваги заперечення відповідача про неможливість задоволення позову, тому що заочним рішенням Тульчинського районного суду на предмет іпотеки вже звернуто стягнення, оскільки таке заочне рішення ухвалою цього ж суду від 22.01.2015 року скасоване.

Згідно ст.. 88 ЦПК України, підлягають відшкодуванню відповідачем позивачам, сплачені ними при зверненні до суду з даним позовом та документально підтверджені судові витрати: судовий збір в розмірі 243,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.215,267,572, 575 ЦК України, ст..ст.5,6 Закону України «Про іпотеку», ст..54 Закону України «Про нотаріат», ст..ст.212,215, 218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Поновити строк звернення до суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за захистом свого порушеного права щодо визнання недійсним договору іпотеки від 14 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі №3050.

Визнати недійсним договір іпотеки від 14 грудня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» ( МФО 305299) та ОСОБА_2 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_2), посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №3050 14 грудня 2007 року.

Стягнути з відповідача - ПАТ КБ «Приватбанк» ( МФО 305299), розташованого за адресою: 49094, м.Дніпропетровськ. вул..Набережна Перемоги,50, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесені ними при зверненні до суду та документально підтверджені судові витрати в сумі 243 ( двісті сорок три) грн.. 60 коп. в рівних частках кожній.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з моменту його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: