У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 1 квітня 2013 року між нею та публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») були укладено договір банківського вкладу № SAMDN4279 «Стандарт» та № SAMDN4597 «Стандарт», за умовами яких банк отримав від неї грошові вклади у розмірі 20 тис. доларів США та 9 тис. доларів відповідно, строком на 6 місяців зі сплатою 8,5 % річних. У лютому 2014 року вона звернулась до банку з вимогою дострокового розірвання договорів, проте її було відмовлено. У травні 2014 року вона надіслала банку вимогу про повернення банківських вкладів, однак її вимога залишилась без реагування, вклад їй повернуто не було.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених вимог, стягнути з банку на її користь суму банківського вкладу у розмірі 20 тис. доларів США з нарахованими відсотками у розмірі 3 301 долар 93 центи США, суму банківського вкладу у розмірі 9 тис. доларів США з нарахованими відсотками у розмірі 1 485 доларів 86 центів США та витрати на правову допомогу у розмірі 1 945 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 3 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 червня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір банківського вкладу укладено позивачкою у Сакському відділенні № 55 Кримського регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк». Оскільки Автономна Республіка Крим визначена як тимчасово окупована територія України, тому структурний підрозділ банку, розташований на її території, не мав можливості здійснювати банківську діяльність. Також суд зазначив, що зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати перед вкладниками, у тому числі клієнтам Кримських філій ПАТ КБ «ПриватБанк», взяла на себе організація «Фонд захисту вкладників», крім того виплата компенсацій вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк» буде здійснюватися за рахунок майна відповідача на території Автономної Республіки Крим.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування відмови в позові, апеляційний суд виходив із того, що відповідальним за свої зобов'язання є саме ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки він розташований і діє на території України. Проте позивачкою не надано належних та допустимих доказів порушення банком умов договору банківського вкладу, зокрема не надано доказів того, що відповідач відмовився повернути вклад, а також наявності грошових коштів на рахунках позивача та їх розмір, оскільки відсутня виписка з особового рахунку позивача про рух коштів та залишок коштів.

Проте погодитись із такимивисновками апеляційного суду не можна, оскільки апеляційний суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 1 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Сакського відділення Кримського регіонального управління банку, було укладено договір банківського вкладу № SAMDN4597 «Стандарт» та договір банківського вкладу № SAMDN4597 «Стандарт», за умовами яких позивачка передала банку суми вкладів у розмірі 20 тис. доларів США та 9 тис. доларів США відповідно, строком на 6 місяців зі сплатою 8,5 % річних.

Грошові кошти у розмірі 20 тис. доларів США та 9 тис. доларів США було внесено на рахунки ОСОБА_3 у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав, що позивачкою не доведено порушення банком умов договору банківського вкладу, так як вона не надала доказів, що зверталась до банку за поверненням вкладів.

Разом з тим, апеляційний суд взяв до уваги те, що 7 травня 2014 року ОСОБА_3 направила ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення банківських вкладів у розмірі 29 тис. доларів США і вказану вимогу банком отримано 13 травня 2014 року (а.с. 11).

11 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу ОСОБА_3 відповідь, у якій зазначено про проведення перевірки даних щодо її звернення та подальше надання їй інформації щодо повернення вкладів.

Проте апеляційний суд вважав, що вказаних доказів недостатньо для доведення наявності у неї права на звернення до суду з даним позовом та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки банк лише що проводить перевірку вкладів, а не відмовив позивачу.

З такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до п. 2. 1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів;

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

Пунктом 3.3 Глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ / заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком.

Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

У порушення зазначених нормативних актів, вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України № 566 від 30 грудня 1998 року, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України № 174 від 1 червня 2011 року, а також вимог ч. 2 ст. 27, ст. ст. 58-59, 64 ЦПК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням, тощо.

Банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобов'язань перед позивачем за вказаними вище договорами від 1 квітня 2013 року, не спростував відомостей про відкриття по таких договорах особових рахунків, наявності платіжних банківських документів про внесення вкладів позивачем на загальну суму 29 тис. доларів США.

При цьому колегія суддів погоджується з висновками судів щодо безпідставності застосування до спірних правовідносин положень Федерального Закону Російської Федерації «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя», про яке просив відповідач, оскільки договори банківського вкладу, укладені з позивачами у Кримській філії банку на території Автономної Республіки Крим, яка на момент розгляду справи має статус тимчасово окупованої території.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно зі ст. 47 цього Закону банк має право здійснювати банківську діляьнсть шляхом надання банківських послуг. До банківських послуг належать: 1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; 3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю) то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Таким чином, оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно чинного законодавства, яке регулює цей вид правовідносин, зобов'язання за дійсними договорами має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків по укладених і дійсних договорах.

За таких обставин, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягаєскасуванню в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик