АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач Ратнікова В.М.
22-ц/796/6573/2015
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 червня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду місті Києва в складі:
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Мазурик О.Ф.
- Гаращенка Д.Р.
при секретарі- Пилипчук В.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Теребіна Ігоря Андрійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -
в с т а н о в и л а:
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Теребін Ігор Андрійович звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, без урахування усіх обставин, що мають значення для розгляду справи. Зазначає, що, відмовляючи у задоволення позову про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1, суд 1-ї інстанції керувався ст.109 ЖК України та виходив з того, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки не можна виселяти мешканців з предмета іпотеки без надання іншого житлового приміщення. Однак, такий висновок суду 1-ї інстанції не узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові від 18.03.2015 року по справі №6-39цс15, згідно якої особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Також судом 1-ї інстанції, безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили, ще у травні 2014 року, тобто до вступу в силу положень вказаного закону.

В судовому засіданні представник позивача Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Скурська ВалентинаВолодимирівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, та її представник ОСОБА_8 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду 1-ї інстанції залишити без змін.

Представник Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не заявився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим слухати справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М.,пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобовязується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 13 квітня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір за №21-07-И/10, відповідно до умов якого, банк надав позичальнику кредит в сумі 84 100 доларів США зі сплатою 13,5% річних і погашенням згідно умов вказаного договору. Кредитні ресурси, отримані позичальником за даним договором, використовуються для придбання однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Для забезпечення виконання позичальником зобовязань, взятих на себе за кредитним договором №21-07-И/10, 13 квітня 2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр Олександром Леонідовичем, зареєстрований за №1311. Відповідно до умов даного договору, ОСОБА_5 передала Товариству з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» в іпотеку нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю Банку «Фінанси та Кредит» є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_11, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Олександр Леонідович, Дніпровський районний відділ ДМС України в м.Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м.Києві про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №21-07-И/10 від 13.04.2007 року в розмірі 1 242 839,40 грн., який складається з: суми строкової заборгованості по кредиту - 76 632, 31 доларів США, що становить 612 522, 05 грн.; суми простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 3 616, 43 дол. США, що становить 28 906, 12 грн., суми строкової заборгованості по процентам у розмірі 1 113 дол. США, що становить 8 899, 89 грн., суми простроченої заборгованості по процентам у розмірі 17 396, 42 дол. США, що становить 139 049, 59 грн., заборгованості по пені та комісії в розмірі 453 461, 75 коп., - звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за початковою ціною не нижче, ніж 395 000, 00 грн. шляхом надання Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» права продажу від свого імені будь-якій особі - покупцеві зазначеного предмета іпотеки та надання усіх повноважень продавця, необхідних для здійснення продажу.

У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду місті Києва від 26 травня 2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалено в даній частині нове рішення наступного змісту.

Надано Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит», в особі Філії «Центральне регіональне управління «ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в тому числі, але не обмежуючись: всі повноваження, необхідні для здійснення продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1; право підпису договору купівлі-продажу; право на отримання від приватного нотаріуса Київського нотаріального округу СклярОлександра Леонідовича дублікату договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 13 квітня 2007 року та при необхідності у відповідних установах, організаціях, підприємствах незалежно від форм власності та підпорядкування чи органах нотаріату правовстановлюючих документів на предмет іпотеки в тому числі технічного паспорту; право отримати в органах державного реєстру прав власності, нотаріуса, при необхідності у відповідних установах, організаціях, підприємствах незалежно від форм власності та підпорядкування чи органах нотаріату Витяг з Державного реєстру прав на предмет іпотеки квартируАДРЕСА_1 та всіх документів, пов'язаних з предметом іпотеки; право на отримання довідки про склад сім'ї або зареєстрованих осіб у квартирі за адресою: АДРЕСА_1; право подавати від імені іпотекодержателя в органи Державної реєстрації прав, нотаріусу документи, необхідні для здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, згідно отриманих дублікатів правовстановлюючих документів та отримувати останні, а також подавати відповідні заяви, документи та отримувати інші документи від імені іпотекодавця, що пов'язані з оформлення права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1; право здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмету іпотеки квартириАДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року залишено без змін.

В подальшому, 17 вересня 2014 року Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» на адресу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було надіслано вимогу в порядку ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України. Даною вимогою банк повідомив відповідачів про необхідність добровільно звільнити та виселити всіх зареєстрованих мешканців з квартири за адресою: АДРЕСА_1, переданої в іпотеку банку протягом одного місяця з дня отримання даних вимог.

З повідомлень про вручення рекомендованих поштових відправлень вбачається, що вимоги банку від 17.09.2014 року відповідачами було отримано 09 жовтня 2014 року.

Оскільки відповідачі в добровільному порядку, у строки встановлені в вимозі, не звільнили предмет іпотеки, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1, то Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку в судовому порядку.

Відмовляючи Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» в задоволенні даних позовних вимог, суд 1-ї інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтовані, безпідставні, а тому правових підстав для їх задоволення немає.

Проте, з таким висновком суду 1-ї інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає встановленим обставинам справи та вимогам матеріального права.

Згідно з ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з чч.1, 2 ст. 39 даного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у ч.1 якої встановлені підстави виселення.

Частина третя ст. 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 даного Закону, так і норма ст.109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-39цс15 від 18 березня 2015 року.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6 про виселення, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» посилалося на наявність рішення суду, що набрало законної сили про звернення стягнення на предмет іпотеки - на вищевказану квартиру; на отримане іпотекодавцем письмове попередження про звільнення квартири та на положення ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, які передбачають виселення мешканців з іпотечного житлового приміщення після відмови на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити його.

Проте, зазначені вимоги закону суд 1-ї інстанції не врахував, не навів мотивів відхилення доводів банку, зокрема, про наявність судового рішення, що набрало законної сили про звернення стягнення на предмет іпотеки, не звернув уваги, що іпотечне житло, на яке звернуто стягнення, придбане відповідачем за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла та прийшов до необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1.

Безпідставними є посилання суду 1-ї інстанції на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на таке.

Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Даний закон набрав чинності 07 червня 2014 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З матеріалів справи чітко вбачається, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили 26 травня 2014 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, судом 1-ї інстанції залишено поза увагою той факт, що предметом позову по даній справі є не звернення стягнення на предмет іпотеки, а виселення з квартири як наслідок не виконання рішення суду та умов кредитного договору, а тому до даних правовідносин мораторій не застосовуються.

Водночас колегія суддів вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

За змістом ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою; 5) про виселення.

Зі змісту викладеного випливає, що рішення суду про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є підставою для їх виселення та зняття з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, а тому підстав для задоволення позову в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку немає.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року про відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6, законним представником якої є ОСОБА_5, з житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Керуючись ст. 109 ЖК України, Законом України « Про іпотеку», ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Теребіна Ігоря Андрійовича задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1), законним представником якої є ОСОБА_5, з житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» () витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: