Справа № 161/4831/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Пртсяжнюк Л.М.
Провадження № 22-ц/773/1673/15 Категорія: 27 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Стрільчука В.А., Шевчук Л.Я.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю пр-ка відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача - Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 05 жовтня 2015 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» у даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

Вважає, що судом допущено порушення норм матеріального і процесуального права.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про день та годину розгляду справи, у судове засідання свого представника не направив.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечив та просить її відхилити.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № VOH0GK00000356, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти на строк по 30 червня 2015 року включно у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 10900 доларів США, з яких на купівлю житла - 10000 доларів США і на оплату страхових платежів - 900 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати плюс суми, розрахованої відповідно до п.3.11. даного договору (а.с.9-10).

Згідно п.1.1. кредитного договору на позичальника покладено обов'язок здійснювати погашення заборгованості в період з «30» по «04» число кожного місяця щомісячними платежами у сумі 154,09 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією.

Також передбачені штрафні санкції за невиконання умов договору.

ОСОБА_2 не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 20 березня 2015 року складає 21653,75 доларів США, з яких: 5877,75 доларів США - заборгованість за кредитом, 5907,11 доларів США - заборгованість за відсотками, 1088,92 доларів США - заборгованість по комісії, 8779,97 доларів США - пеня (а.с.4-7).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст.510 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст.530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Банк, як кредитор та ОСОБА_2, як позичальник встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню 30 червня 2015 року.

Крім того, судом установлено, що ОСОБА_2 12 березня 2009 року та 23 березня 2009 року отримав письмові повідомлення банку відповідно від 24.02.2009 року № та від 19.03.2009 року № 1663/5 про зміну умов кредитного договору, згідно з якими банк скористався своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України та п.п.«а» п.2.3.2. кредитного договору, і змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, вимагаючи погасити заборгованість у повному розмірі (а.с.9-10, 80, 81).

Останній платіж по даному кредитному договору позичальник особисто здійснив 01.04.2010 року, що стверджується як розрахунком заборгованості, так і наданою банком випискою по рахунку (а.с.4-7, 93-104).

З вимогою про стягнення заборгованості банк звернувся до суду в березні 2015 року.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та у строки, визначені графіком повернення кредиту, та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також установлено відповідальність за порушення графіка повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-169цс14, який згідно вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для суду.

В даній цивільній справі відповідач ОСОБА_2 до винесення рішення судом першої інстанції 12 червня 2015 року подав заяву про застосування строків позовної давності (а.с.31-33, 78-79).

Доводи апелянта про те, що термін надання кредитних послуг згідно кредитного договору визначено у період по 30 червня 2015 року, а з позовом банк звернувся у березні 2015 року - не свідчать про відсутність підстав для застосування позовної давності у даному спорі, оскільки з вимогами про дострокове повне повернення кредиту банк звернувся до позичальника двічі у лютому та березні 2009 року, включивши до вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі (а.с.80-81).

Залишення без розгляду 13.03.2013 року Демидівським районним судом Рівненської області позовної заяви банку про звернення стягнення на майно не перериває строку позовної давності на звернення із позовом про стягнення заборгованості, оскільки такі позови мають різний предмет.

Зарахування вимог банку за даним кредитним договором при розгляді господарським судом справи про банкрутство відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не було перешкодою для звернення з позовом в загальний суд до фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не був поручителем щодо даного кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позичальник після квітня 2010 року не вчиняв жодної дії, яка б свідчила про визнання боргу і кредит не погашав.

Оскільки вимогами від 24.02.2009 року № та від 19.03.2009 року № 1663/5 ПАТ КБ «ПриватБанк» змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, вимагаючи погасити заборгованість у повному розмірі, в силу ст.ст.261, 530 ЦК України строк позовної давності розпочав перебіг у травні 2009 року та перервався у квітні 2010 року при останньому особистому погашенні позичальником коштів, а банк звернувся в суд із позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором у березні 2015 року, тобто після спливу позовної давності, то вказані обставини є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача - Публічного акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді