АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4219/15 Головуючий І інстанції -
Категорія: житлові Доповідач Костенко Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення,-

в с т а н о в и л а

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій з подальшим уточненням просить виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають за адресою у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку за даною адресою та судові витрати покласти на відповідача ОСОБА_2 В обґрунтування зазначених вимог посилався на наступне.

Між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 03.10.2008 року був укладений кредитний договір № HAH2GA00000049, відповідно до якого банк зобовязався надати відповідачу ОСОБА_2 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 22515,20 доларів США строком до 03.10.2012р., а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором, між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 03.10.2008р. було укладено договір іпотеки № HAH2GA00000049, відповідно до якого відповідач ОСОБА_3 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 64,90 кв.м., житловою площею 43,80 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Дане майно належить відповідачеві ОСОБА_3 на праві власності. Свої зобовязання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, а відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. 07.02.2013 року Київським районним судом м. Харкова винесено рішення, відповідно до якого звернуто стягнення на предмет іпотеку, а саме на вищезазначену квартиру шляхом продажу вказаного предмета іпотеки позивачем. Позивач звертався до відповідачів з вимогою про виселення, але дані вимоги були залишені без задоволення. Тому позивач вимушений звернутись до суду.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_5 зявилась, уточнену заяву підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 в судовому засідані проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, надав письмові заперечення, в яких посилався на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року та що відповідач ОСОБА_2 продовжує погашати кредит.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2015 року позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виселені із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

На зазначене рішення суду першої інстанції відповідачами було подано апеляційну скаргу, в якій вони просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги Банка, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем дотримано усіх вимог Закону щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, однак відповідачі в добровільному порядку не звільнили житлове приміщення, а відтак, підлягають примусовому виселенню.

Проте повністю погодитись із таким висновком районного суду не можна, виходячи з наступного.

Як встановлено в суді першої інстанції, підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, квартира АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві власності, є іпотечною за договором від 03.10.2008 року, який в свою чергу був укладений в забезпечення кредиту, отриманого ОСОБА_2 у позивача.

Судом також встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на вищезазначену квартиру, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки позивачем. Дотримуючись вимог Закону України "Про іпотеку", позивач звертався до відповідачів з вимогою про виселення, але дані вимоги виконані не були.

Таким чином, висновок районного суду про законність позовних вимог Банку є обґрунтованим та таким, що узгоджується з матеріалами справи.

Разом із тим, судова колегія не може погодитись із висновком суду про неможливість застосування до зазначеного спору положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Як вбачається із приписів зазначеного Закону України, підставою для його прийняття стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобовязання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобовязання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України, шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобовязань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобовязань.

Матеріали справи містять докази того, що ОСОБА_2 було отримано доларовий кредит, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_2, ОСОБА_4 інвалід дитинства, та ОСОБА_3 пенсіонерка, квартира має загальну площу 64,9 кв.м, житлову 43,8 кв.м., іншого житла у власності відповідачі не мають.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав чинності 07.06.2014 року, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Безпосередньо виселення відповідачів з квартири витікає з процесу виконання судового рішення щодо стягнення боргу за кредитним договором шляхом звернення цього стягнення на предмет іпотеки, а тому судова колегія вважає, що є доцільним зупинення виконання такого рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягненнямайна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Таке рішення ґрунтується на конкретних обставинах справи та узгоджується із правовою позицією Верховного суду України у справах такої категорії (справа № 6-57цс15 від 27.05.2015)

За таких обставин, з огляду на те, що районним судом помилково застосована норма матеріального права, що у відповідності до ч.4 ст.309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, колегія суддів змінює рішення районного суду та доповнює його резолютивну частину вказаним визначенням.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315, 319, 218 ЦПК України, судова колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2015 року змінити та доповнити резолютивну частину рішення, зазначивши про зупинення виконання зазначеного рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України , наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді