Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів: Ковальчук Н.М., Максимчук З.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С., з участю позивача, представника позивача адвоката Януля В.С., відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Твердого М.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду від 03 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Великоомелянівської сільської ради Рівненського району про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на землю, визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А :

06 червня 2014 року ОСОБА_4 звернувся в Рівненський районний суд з позовом до ОСОБА_2, Великоомелянівської сільської ради Рівненського району, в обґрунтування якого вказував, що після смерті свого батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, він успадкував 1/3 частку житлового будинку з надвірними спорудами в с. Велика Омеляна Рівненського району Рівненскої області.

Крім нього спадщину після смерті його батька по 1/3 частки вищевказаного житлового будинку також прийняли його сестра ОСОБА_2 та їхня мати ОСОБА_6

Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,60 га, яка рішенням Великоомелянівської сільської ради Рівненського району № 179 від 15.03.1994 року була передана у власність батькові для ведення особистого підсобного господарства. Проте, державного акта на право власності на землю батько

______________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1046/2015 Головуючий у 1 інстанції : Остапчук Л.В.

Доповідач : Григоренко М.П.

не отримав.не отримав.

В жовтні 2011 року йому стало відомо, що ОСОБА_2 є власником всієї земельної ділянки на підставі державного акта на право власності на землю від 26.02.1998 року, який був виданий на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.01.1998 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, яка в свою чергу отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку на підставі рішення Великоомелянівської сільської ради Рівненського району № 243 від 21.03.1997 року.

Вважає, що в результаті приватизації його матір'ю всієї земельної ділянки, яка призначена для будівництва та обслуговування вищевказаного житлового будинку та надвірних приміщень, а також даруванням цієї земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 було порушено його законні права та інтереси, закріплені в ст. 30 ЗК України, в редакції 1990 року, та 120 ЗК України, в редакції 2002 року.

Із цих підстав просив визнати недійсним рішення Великоомелянівської сільської ради Рівненського району № 243 від 21.03.1997 року, виданий на його підставі державний акт на ім'я ОСОБА_7, договір дарування земельної ділянки від 29.01.1998 року та виданий на його підставі державний акт на ім'я ОСОБА_2

Рішенням Рівненського районного суду від 03 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 - задоволено повністю.

Визнано недійсним рішення Великоомелянівської сільської ради Рівненського району № 243 від 21.03.1997 року „Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" в частині передачі ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства згідно додатку №1 до вказаного рішення „Список громадян, яким передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд с. Омеляна".

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 02.10.1997 року на ім'я ОСОБА_7.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, посвідчений Рівненською районною державною нотаріальною конторою 29.01.1998 року і зареєстрований в реєстрі за № 2-122.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданий 26.02.1998 року на ім'я ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сплачений ним судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_2 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Вказує, що земельна ділянка площею 0,60 га не передавалася її батькові ОСОБА_5 у власність рішенням Великоомелянівської сільської ради Рівненського району. Тому право спадкування на неї у позивача не виникло після смерті її батька. Рішенням Великоомелянівської сільської ради Рівненського району № 243 від 21.03.1997 року „Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 га для її матері ОСОБА_7, а 02.10.1997 року на її ім'я видано державний акт.

Вважає, що підстав для визнання недійсним договору дарування немає.

Крім того, місцевим судом не було застосовано строк позовної давності, який сплинув у лютому 2001 року. Звернувшись до суду з позовними вимогами у лютому 2014 року позивач не надав будь-яких доказів того, що в жовтні 2011 року він дізнався про порушення своїх прав.

Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин.

Заява про застосування строку позовної давності була подана до суду першої інстанції.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач вказує, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін а апеляційну скаргу відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач та його представник просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 щодо визнання недійсним рішення Великоомелянівської сільської ради Рівненського району № 243 від 21.03.1997 року „Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування" в частині передачі ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства та Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 02.10.1997 року на ім'я останньої, суд першої інстанції керувався положеннями в ст. 30 ЗК України, в редакції 1990 року, та 120 ЗК України, в редакції 2002 року і виходив із того, що спірна земельна ділянка дійсно була незаконно передана у власність матері сторін, яка на той час ще була жива, оскільки до позивача в порядку спадкування після смерті його батька перейшло право власності те тільки на 1/3 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а й право власності на 1/3 частки земельної ділянки, яка призначена для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, так як рішення Великоомельяновської сільської ради № 179 від 15.03.1994 року, яким батькові позивача та відповідача було передано у власність спірну земельну ділянку, до теперішнього часу є чинним та ніким скасовано не було.

Даний висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги також не спростовують правильності оскаржуваного рішення в цій частині, оскільки із матеріалів справи дійсно вбачається, що позивач успадкував після смерті свого батька 1/3 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а відповідно до ст. 30 ЗК України, яка була чинна на той час, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цим об'єктом переходить і право власності або право користування земельної ділянки на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно витягу із погосподарської книги Великоомеляновської сілської ради Рівненського району Рівненської області за 1996-2000 роки (а.с. 15), за господарством ОСОБА_8 обліковувалась земельна ділянка, в розмірі 0.62 га.

Рішення Великоомельяновської сільської ради № 179 від 15.03.1994 року ОСОБА_5 було передано у приватну власність земельну ділянку, для ведення особистого підсобного господарства, площею 60 га.

Будь-які дані, які б свідчили про те, що у ОСОБА_5, крім вищевказаної земельної ділянки, також перебували і інші земельні ділянки, в матеріалах справи відсутні і сторони не надали будь-яких доказів на спростування даної обставини.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що позивач дізнався про порушення своїх прав та інтересів раніше ніж він вказує у своїй позовні заяві, в зв'язку із чим відсутні підстави і для застосуванням строків позовної давності до вимог останнього.

В зв'язку із чим, оскаржуване рішення в цій частині підлягає залишенню без змін, як законне та обґрунтоване.

Приймаючи рішення про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, посвідчений Рівненською районною державною нотаріальною конторою 29.01.1998 року і зареєстрований в реєстрі за № 2-122 та Державного акту про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданий 26.02.1998 року на ім'я ОСОБА_2, суд першої інстанції послався на те, що за вимогами земельного законодавства, які були чинні на той час, ОСОБА_7 не мала права відчужувати земельну ділянку, передану їй у власність рішенням сільської ради протягом шести років після її виділення.

Проте, оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню, у зв'язку із неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, з ухваленням в цій частині нового рішення, про відмову в задоволенні позову.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування нормативного акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» реституція як спосіб захисту цивільного прав (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може

застосовуватись як підстава позову про повернення майна,

переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене

третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про

визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього

майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є

стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного

позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав,

передбачених частиною першою статті 388 ЦК .

Про це, також зазначено в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року.

Разом із тим, суд першої інстанції, визнаючи недійсним договір дарування та Державний акт про право власності на землю НОМЕР_2, виданий 26.02.1998 року на ім'я ОСОБА_2, не врахував, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Позивач не був стороною договору дарування від 29 січня 1998 року.

Отже, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права шляхом пред'явлення вимог до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду від 03 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с Омеляна, Великоомеляновської сільської ради, загальною площею 0.60 га, укладеного 29 січня 1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 та Державного акту про право власності на вищевказану земельну ділянку НОМЕР_2 від 26 лютого 1998 року - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Григоренко М.П.

Судді : Ковальчук Н.М.

Максимчук З.М.