Справа № 297/1824/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого Ільтьо І. І.,

при секретарі Куні О. І.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Берегово цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком та земельною ділянкою,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області для захисту своїх порушених прав та інтересів із позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком та земельною ділянкою.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що він являється власником квартири №2 будинку садибного типу №15 по вул.. Лисенка в м. Берегово. Йому належить 3/5 частини вищевказаного будинку та відповідно 3/5 земельної ділянки. Даний будинок складається з двох квартир, його та ОСОБА_1. В влітку 2013 року відповідачем самовільно було замуровано вікно в коридорі його квартири та в притул до цього вікна пристроїв передпокій площею 4 м. кв.. Крім того, на земельній ділянці, що належить позивачу на праві приватної власності, незаконно звів гараж та вбиральну. Також відповідач самовільно звів паркан між гаражем та сараєм і в такий спосіб перегородив йому прохід до вбиральні.

В звязку з вищенаведеним, позивач просить зобовязати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою та квартирою і за рахунок останнього відновити стан земельної ділянки та його квартири шляхом знесення прибудови до квартири №1, якою замуровано вікно коридору та знести гараж, вбиральну та деревяний паркан

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених в запереченні.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що житлові квартири в будинковолодінні №15 по вул. Лисенка у м. Берегово зареєстровано на праві власності за:

ОСОБА_1 - в цілому квартира №1 на праві приватної власності загальною площею 55,80 кв.м.;

ОСОБА_3 - в цілому квартира №2 на праві приватної власності загальною площею 79,80 кв. м..

Квартира №1 відповідачем була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 1993 року, загальна площа якої на момент її придбання становила 55,80 кв.м.. Згідно технічного паспорта від 08 грудня 2010 року на зазначену квартиру, загальна площа становить 56,0 кв. м., при цьому площа кімнати спірної прибудови становить 4,0 кв. м..

Таким чином, з огляду на вказані обставини, суд вважає, що вказана прибудова була збудована ще до придбання відповідачем квартири № 1, що в свою чергу також спростовує твердження позивача про те, що зазначена прибудова була збудована відповідачем самочинно.

Крім того, згідно генерального плану земельної ділянки та планом першого поверху квартири № 1 від 15 березня 1994 року, зазначена прибудова на той час вже була збудована.

Відповідно до вимог статті 376 Цивільного кодексу України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути предявлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Рішенням виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області від 30 липня 2003 року № 348 «Про надання дозволу на різні види будівництва» відповідачу було надано дозвіл на знесення деревяного гаража та будівництва на його місці цегляного гаража за адресою: м. Берегове, вул. Лисенка, 15, а рішенням виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області від 23 лютого 2011 року № 61 «Про надання дозволу на завершення самочинного розпочатого будівництва гаражу та вбиральні по вул. Лисенка, 15/1 в м. Берегові» відповідачу було надано дозвіл на завершення самочинного розпочатого будівництва гаражу та вбиральні на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: м. Берегове, вул. Лисенка, 15/1.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС № 925646 від 18 червня 2012 року, виданого виконавчим комітетом Берегівської міської ради Закарпатської області, гараж «Д» та убиральня «Е» входять до складу квартири № 1, яка належить відповідачу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вказані господарські (присадибні) будівлі не є обєктами самочинного будівництва з огляду на вищезазначені обставини.

Крім того, суду не надано жодного доказу про те, що земельна ділянка під спірним нерухомим майном була передана позивачу у власність чи надана йому в користування у встановленому законом порядку, тому вимога позивача про зобовязання відповідача знести вищевказані обєкти нерухомості з тих підстав, що такі порушують право власності позивача на земельну ділянку під будинком є безпідставною та не обґрунтованою.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України).

Згідно з розясненнями, що містяться у пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

Разом з тим, як вбачається з вищезгаданого свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС № 925646 від 18 червня 2012 року, право власності на гараж «Д» та убиральню «Е», які позивач просить знести, є власністю відповідача, що виключає можливість задоволення заявленого позову без скасування вищевказаного правовстановлюючого документа.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, вони не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі наведеного. ст.ст. 319, 321, 331, 376 України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні будинком та земельною ділянкою відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_4.