У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Брюховицької селищної ради до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Львівська регіональна філія державного підприємства «Центру державного земельного кадастру», відділ Держземагенства у м. Львові, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Корпало Галина Василівна, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання недійсним правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2008 року заступник прокурора Львівської області звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 26 жовтня 2005 року, виданий на ім'я ОСОБА_5; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Позов мотивовано тим, що у період 26-27 жовтня 2005 року службові особи Брюховицької селищної ради, зловживаючи службовим становищем, видали державні акти на земельні ділянки, однак питання їх виділення на розгляд сесії не виносилось і рішень з цього приводу не приймалось. 26 жовтня 2005 року на ім'я ОСОБА_5 було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1. У державному акті зазначено, що він виданий на підставі рішення Брюховецької селищної ради від 29 вересня 2005 року № 514, яке селищною радою не приймалося. Указану земельну ділянку, не маючи на те правових підстав, ОСОБА_5 29 жовтня 2005 року продала ОСОБА_6 Прокурор вважає, що договір укладено з порушенням норм чинного законодавства, а саме: ст. ст. 116, 118 ЗК України та ст. ст. 21, 203, 215 ЦК України, тому просив задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2013 року, позов задоволено. Поновлено прокурору строк позовної давності, визнавши його пропущеним з поважних причин. Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,100 га, розташовану в АДРЕСА_1, цільове призначення - для дачного будівництва, виданий 26 жовтня 2005 року на ім'я ОСОБА_5 Визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, укладений 29 жовтня 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу - Корпало Г.В. за реєстровим номером 7861. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення судів попередніх інстанцій скасовано з направленням справи до місцевого суду на новий розгляд.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 березня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2015 року апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Поновлено строк позовної давності, визнано його пропущеним з поважних причин. Визнано недійсним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1, виданий 26 жовтня 2005 року на ім'я ОСОБА_5 Визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, укладений 29 жовтня 2005 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_5, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що прокурором не було доведено, що Брюховицькою селищною радою рішення №514 від 29 вересня 2005 року про затвердження проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 та безоплатну її передачу у приватну власність для дачного будівництва ОСОБА_5 не приймалося.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову апеляційний суд виходив з того, що Брюховицькою селищною радою 29 вересня 2005 року рішення про передачу спірної земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 не приймалося, а тому були відсутні правові підстави для видачі ОСОБА_5 державного акта про право власності на земельну ділянку, що є підставою для визнання його недійсним та скасування.

Згідно висновків апеляційного суду спірна земельна ділянка на АДРЕСА_1, як окремий об'єкт права власності, перестала існувати, оскільки стала складовою частиною іншої земельної ділянки - площею 0,7 га, на яку було видано окремий правовстановлюючий документ - державний акт серії НОМЕР_3. Вказане унеможливило заявлення прокурором позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки на АДРЕСА_1 на підставі ст. 387 чи ст. 388 ЦК України від особи, у власності якої ця ділянка була на час подання ним позову до суду. Земельна ділянка (в складі іншої земельної ділянки) вже відчужена особі, яка не була стороною першого правочину по її відчуженню на підставі недійсного та підробленого Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 жовтня 2005 року, який і оспорюється прокурором.

Крім того, поновлюючи прокурору строк позовної давності апеляційний суд вважав його пропущеним з поважних причин.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 213 <nau://ukr/1618-15|st213>, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення 16 сесії 24 скликання Брюховицької селищної ради від 29 вересня 2005 року №514 ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га в АДРЕСА_1 для дачного будівництва.

29 жовтня 2005 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Корпало Г.В., відчужила спірну земельну ділянку ОСОБА_6

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор посилався на те, що рішення Брюховицькою селищною радою про затвердження проекту відведення земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 та безоплатну передачу її у приватну власність для дачного будівництва ОСОБА_5 не приймалося.

В обґрунтування вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним заступник прокурора, подаючи позов в інтересах держави, посилався на те, що спір, який виник, зачіпає економічні інтереси держави, а земельна ділянка безпідставно вибула із власності останньої.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60,ч.2 ст. 59 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Підставою для задоволення позову апеляційним судом є доведеність прокуратурою того факту, що Брюховицькою селищною радою 29 вересня 2005 року рішення про передачу спірної земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 не приймалося, а тому були відсутні правові підстави для видачі ОСОБА_5 державного акта про право власності на земельну ділянку.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі постанови про проведення виїмки слідчого прокуратури Шевченківського району м. Львова від 9 листопада 2007 року у кримінальній справі №183-0220 оригінал рішення №514 Брюховецької селищної ради від 29 вересня 2005 року і протокол №48 від 29 вересня 2005 року вилучені з Брюховецької селищної ради у грудні 2007 року.

Оскільки у справі позивачем подано лише не посвідчені копії зазначеного рішення, то місцевий суд обґрунтовано витребовував у прокурора оригінал рішення селищної ради та протокол сесії селищної ради на 10 аркушах, вилучених на підставі постанови про виїмку, для порівняння з документами, які стали підставою для передачі у власність відповідача спірної земельної ділянки.

Прокурор не надав суду оригінал рішення №514 Брюховецької селищної ради від 29 вересня 2005 року для підтвердження обставин про його підроблення чи доказів про його втрату прокуратурою після виїмки.

За таких обставин місцевий суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог і відмовив у позові.

Разом з тим, не спростувавши висновки суду першої інстанції, який в мотивувальній частині ухваленого рішення обґрунтував свою позицію з посиланням на докази, як кожного окремо так і у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що під час виїмки були вилучені саме фотокопії рішення і протоколу.

Такого висновку, апеляційний суд дійшов посилаючись на матеріали кримінальної справи, які місцевим судом не досліджувались. При цьому, необхідність дослідження цих доказів апеляційним судом та неможливість їх подання суду першої інстанції не мотивована.

Відповідач посилався на те, що вироку, який набрав законної сили у кримінальній справі по факту підробки рішення №514 від 29 вересня 2005 року, а також видачі незаконного акта на прізвище ОСОБА_5 не існує. Кримінальна справа, на результати розслідування у якій посилається прокурор була закрита за п.2 ст.6 КПК України, за відсутністю в діях складу злочину.

Також, відповідач посилався на те, що ним до суду надана план-схема розташування спірної ділянки з погодженням відповідних служб, з якої вбачається, що за адресою спірної земельної ділянки розроблявся квартал дачного будівництва. Крім того, суду були надані докази, які свідчили про надання погодження на підготовку документів для відводу спірної земельної ділянки, дійсність яких не спростована, а посадових осіб, які брали участь у їх складанні не притягнуто до відповідальності.

В ході розгляду справи місцевим судом надано оцінку вказаним доказам та доводам відповідача, висновки щодо яких викладені в мотивувальній частині судового рішення.

Вказаних обставин апеляційний суд не перевірив та не надав їм правової оцінки, не зазначив чому він приймає одні докази, зокрема надані прокурором, та відхиляє інші, на які посилався відповідач та суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову.

Не врахував, що статтею 61 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав звільнення від доказування, а тому встановлення досудовим слідством певних фактів, що стосуються предмета доказування у даній цивільній справі, не звільняють позивача від доказування обставин справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, належними та допустимими доказами.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення вимог ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не визначився з характером спірних правовідносин, підставами заявленого позову та нормою закону, яка підлягає застосуванню.

Фактично судом допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Крім того, Цивільним кодексом України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843438/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. ст. 387, 388 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843439/ed_2012_12_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>, які дають право витребувати майно у набувача.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що позов пред'явлено особою, яка не була стороною договору і вважала себе власником майна, про визнання недійсним відплатного договору, укладеного особою, яка, на її думку, не мала права відчужувати вказане в договорі майно.

У такому разі це майно не може бути передане власнику в порядку застосування загальних наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України, оскільки держава в особі Брюховецької селищної ради не була стороною оспореного договору. Відчужене за договором майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України.

На вказані обставини звертав увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 31 липня 2013 року, якою були скасовані судові рішення про задоволення позову з направленням справи до місцевого суду на новий розгляд.

Разом з тим, вирішуючи даний спір та визнаючи недійсним оспорюваний договір купівлі-продажу суд апеляційної інстанції вищевказаних норм та вказівок суду касаційної інстанції не врахував, не надав їм належної оцінки з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами та встановлених у справі обставин, обмежився лише посиланням на відсутність у позивача можливості подання позову про витребування спірної земельної ділянки на підставі ст.387 чи ст.388 ЦК України.

Крім того, поновлюючи прокурору строк позовної давності та вважаючи його пропущеним з поважних причин суд апеляційної інстанції цих висновків взагалі не мотивував та не врахував наступне.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК).

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, норми щодо початку перебігу позовної давності, встановлені для сторін, особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист цієї особи.

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має відповідні повноваження передачі земель у користування, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №3-126гс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Поновлюючи прокурору строк позовної давності апеляційний суд обставин щодо початку перебігу такого строку не перевірив та не встановив коли саме Брюховецька селищна рада дізналася про порушення її прав, не навів поважних причин, за яких вказаний строк підлягає поновленню.

Вирішуючи питання щодо поновлення прокурору строку позовної давності апеляційним судом також не враховано правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14 та від 23 грудня 2014 року у справі №3-194гс14, які також стосуються початку перебігу строку позовної давності при зверненні прокурора до суду за захистом інтересів держави в особі відповідного органу.

Вказане вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська