Справа № 300/630/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Куцина М. М.,

суддів - Бондаренка Ю.О., Собослоя Г.Г.

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 09 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог Воловецька селищна рада Воловецького району Закарпатської області про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із сусіднім землекористувачем, -

в с т а н о в и л а :

29 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог Воловецька селищна рада - про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із сусіднім землекористувачем.

Позовні вимоги мотивовано тим, що за рішенням сорокової сесії шостого скликання Воловецької селищної ради від 24.06.2014 № 855 позивачці було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,06 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З метою виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність 19.03.2015 позивачка уклала договір № 21/03/15 про надання послуг з виготовлення проекту землеустрою, який після його виготовлення, був погоджений відділом містобудування, архітектури та цивільного захисту Воловецької РДА, про що складено висновок від 20.03.2015.

Крім того, у подальшому вказаний проект землеустрою наданий для погодження сусідньому землекористувачу, а саме: відповідачу ОСОБА_1, котрий відмовився погодити проект землеустрою з тих підстав, що сусідня земельна ділянка є в його користуванні та належить йому, хоча правовстановлюючих документів на неї він не надав.

Позивач, посилаючись на вищезазначені обставини, просила суд першої інстанції визнати неправомірною відмову відповідача у підписанні акту погодження меж земельної ділянки та визнати за ОСОБА_2 право на затвердження документації із землеустрою без погодження меж із відповідачем.

Рішенням Воловецького районного суду від 09 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог Воловецька селищна рада Воловецького району Закарпатської області про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із сусіднім землекористувачем - задоволено повністю.

Визнано неправомірною відмову ОСОБА_1 у підписанні акту погодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем, тобто позивачем - ОСОБА_2 для передачі їй у власність земельної ділянки площею 0,0423 в АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_2 право на погодження та затвердження Воловецькою селищною радою Воловецького району Закарпатської області землевпорядної документації з метою передачі у власність останньої земельної ділянки площею 0,0423 в АДРЕСА_1

Не погодившись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке рішення є незаконним, необ'єктивним, необґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не повним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому на підставі вказаного, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У свою чергу, ОСОБА_1 мотивує апеляційну скаргу тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що земельну ділянку, на якій, у відповідності до проекту забудови земельної ділянки повинна бути розміщена господарська будівля та комунікації житлового будинку ОСОБА_1, Воловецькою селищною радою було заплановано передати позивачці.

Окрім того, ОСОБА_1 вказує у своїй апеляційній скарзі на те, що позивачкою було обрано невірний спосіб захисту своїх цивільних прав, оскільки вона не оскаржила рішення сесії селищної ради від 25.06.2015, яким їй було відмовлено у погодженні та затвердженні технічної документації. На думку апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки такий слід було заявити до органу місцевого самоврядування, яким на думку позивачки порушено її право, а не до відповідача ОСОБА_1.

Також, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення невірно застосовано норми ст. 152 ЗК України, оскільки позивачка у даному випадку не виступає ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки за адресою : Карпатська, смт. Воловець.

Позивачка ОСОБА_2 подала заперечення на дану апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення як безпідставну та необґрунтовану, а рішення Воловецького районного суду від 09 вересня 2015 року - залишити в силі без змін.

Заперечення мотивовано тим, що саме протиправною поведінкою апелянта позивачці створюються перешкоди для набуття права власності на земельну ділянку. На думку ОСОБА_2, нею вірно обрано спосіб захисту її цивільного права, і саме апелянт є належним відповідачем по справі. Також вона зазначає, що саме внаслідок протиправних дій апелянта не може бути складено в повному обсязі кадастрову зйомку, яка в свою чергу є складовою частиною проекту землеустрою.

Апелянт - ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні в суді апеляційній інстанції підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з мотивів, викладених в ній.

Представник позивача - ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін по справі, які з'явилися в судове засідання апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, суд першої інстанції задовольняючи позов з підстав, передбачених ст. 152 ЗК України, прийшов до висновку, що відмова відповідача від підписання акту погодження меж земельної ділянки із суміжним землекористувачем для передачі їй у приватну власність вказаної земельної ділянки є неправомірною та визнав за позивачкою на право на погодження та затвердження Воловецькою селищною радою технічної документації для передачі їй земельної ділянки у власність розміром 0.0423 га за адресою вул. Карпатська смт. Воловець .

Отже, визнаючи незаконними дії відповідача, як суміжного земельного користувача, суд керувався тим, що на землекористувачах лежить обов'язок узгодити межі земельної ділянки позивачки.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Зокрема, суд першої інстанції не надав правової оцінки будівельного паспорту відповідача №10/2002 від 30 травня 2002 року на земельну ділянку у АДРЕСА_1 площею 0, 07 га, виготовленого та затвердженого головним архітектором смт Воловець.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги те, що земельний спір між сторонами по справі за заявою відповідача до Воловецької селищної ради від 25 червня 2015 року, щодо користування земельною ділянкою площею 0.423 га за адресою по вул. Карпатська в смт. Воловець, є невирішеним цією радою, у встановленому земельним законодавством порядку.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В ході судового розгляду, колегією суддів апеляційної інстанції встановлені наступні обставини вказаної справи.

У відповідності до рішення сорокової сесії шостого скликання Воловецької селищної ради від 24.06.2014 р. № 855, позивачці надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,06 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

19.03.2015 позивачка уклала договір № 21/03/15 про надання послуг з виготовлення проекту землеустрою з метою виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Після його виготовлення, вказаний проект землеустрою був погоджений відділом містобудування, архітектури та цивільного захисту Воловецької РДА, про що свідчить висновок від 20.03.2015, та наданий для погодження сусідньому землекористувачу відповідачу ОСОБА_1, який відмовився погодити проект землеустрою з тих підстав, що сусідня земельна ділянка є в його фактичному землекористуванні та належить йому на праві користування.

Рішенням восьмої сесії шостого скликання Воловецької селищної ради від 25 червня 2015 року вирішено відмовити позивачці ОСОБА_2 у погодження акту погодження меж земельної ділянки площею 0.423 га за адресою по вул. Карпатська в смт. Воловець із суміжним землекористувачем, який є відповідач по справі, у зв'язку із відсутністю згоди суміжного землекористувача ОСОБА_1 ( а. с. 25).

Відповідач, як суміжний землекористувач, відмовився підписати позивачці акт погодження меж земельної ділянки, виготовлений нею проект технічної документації із землеустрою, для передачі ій у приватну власність земельну ділянку розміром 0.0423 га землі, з тих підстав, що передача у власність даної земельної ділянки позивачці порушує його право на забудову на земельній ділянці, яка затверджена будівельним паспортом .

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого відділом земельних ресурсів Воловецького району від 7 травня 2009 року, серія ЯЕ № 413837, відповідачеві належить право власності на земельну ділянку розміром 0.0700 га землі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд ( а. с.53).

Із будівельного паспорта, виготовленого та затвердженого головним архітектором смт Воловець №10/2002 від 30 травня 2002 року на земельну ділянку у АДРЕСА_1 площею 0, 07 га, на забудову земельної ділянки та, у відповідності до затвердженого генерального плану забудови, будівництво житлового будинку відповідача, господарських споруд та необхідних до нього комунікацій смт. Воловець було визначено головним архітектором на земельній ділянці площею 0, 11 га землі. Аналогічні розміри земельних ділянок за планом забудови передбачені і в сусідніх дворогосподарствах ( а. с. 52).

Отже, у відповідності до даних, вказаних у зазначеному вище будівельному паспорті, підтверджується факт того, що планом забудови на будівництво житлового будинку відповідача та господарських споруд до нього планувалось на земельній ділянці, площею орієнтовно площею 0,11 га землі за адресою по вул. Карпатська в смт. Воловець.

Із пояснень відповідача та змісту апеляційної скарги вбачається, що дану земельну ділянку площею 0.11 га він розчистив від чагарників та привів у приданий стан. Також встановлено, що будівництво житлового будинку та господарських споруд він проводив, відповідно до норм, закріплених у будівельному паспорті. Про фактичний розмір земельної ділянки відповідач довідався тільки тоді, коли проводились повторні обміри земельної ділянки при виготовлені державного акту , який було видано 07 травня 2008 року.

Із пояснень відповідача вбачається, що передача у приватну власність позивачці частини земельної ділянки площею 0.423 га за адресою по вул. Карпатська в смт. Воловець, для будівництва житлового будинку унеможливить завершення будівництва будинку відповідача із господарськими будівлями, відповідно до затвердженого будівельного паспорту , оскільки призведе до нормативного порушення відстаней , розміщення господарських спору, які визначені цим будівельним паспортом на земельній площі відповідача за адресою по вул. Карпатська в смт. Воловець .

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

За положеннями ч. 1ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 118 цього Кодексу громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

П.2.8Інструкції встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376 якою передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає і акт узгодження меж земельних ділянок, підписаний землекористувачами суміжних земельних ділянок.

Проте, у вказаному п. 2.8 Інструкції передбачено, технічна документація із землеустрою включає: пояснювальну записку, яка містить опис місця розташування земельної ділянки, відомості про власника (користувача) земельної ділянки, відомості про виконавця (виконавців), реквізити відповідних ліцензій, необхідних для виконання робіт, відомості про власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, стислий опис виконаних робіт; технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (додаток 1); копію документа, що посвідчує фізичну особу, або копію свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку;матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі;земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах ;земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів). На бажання замовника замість плану меж земельної ділянки може складатися кадастровий план земельної ділянки; перелік обмежень у використанні земельної ділянки і наявні земельні сервітути; у разі необхідності документ, що підтверджує повноваження особи діяти від імені власника (користувача) земельної ділянки при встановленні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Тобто вбачається, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві приватної власності.

Ні Земельним кодексом України, ні Інструкцією не передбачено жодної можливості зобов'язати землекористувачів суміжних земельних ділянок погоджувати межі земельних ділянок та не передбачені правові наслідки їхньої відмови від підписання акту, оскільки така відмова не тягне за собою відмову у встановленні меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками з урахування вимог п. 3.12 Інструкції, у якій зазначено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів,областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Крім того, відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 згідно зі ст. 158 ЗК України, суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

Із матеріалів справи вбачається, що між будівельним паспортом на будівництво житлового будинку відповідача, затвердженого головним архітектором та рішенням про надання йому земельної ділянки для будівництва житлового будинку є розбіжності щодо розміру земельної ділянки на якій був виготовлений проект забудови цього будинку.

Матеріалами справи стверджено, що відповідач 16 червня 2015 звертався із заявою до Воловецької селищної ради з проханням передати йому частину земельної ділянки для садівництва розміром 0.06 га за адресою по вул. Карпатська в смт. Воловець, розмір якої зазначений у його будівельному паспорті .

Судова колегія констатує, що рішення восьмої сесії шостого скликання Воловецької селищної ради від 25 червня 2015 року, позивачкою у судовому порядку не оскаржено.

Ні Земельним кодексом України, ні Інструкцією не передбачено жодної можливості зобов'язати землекористувачів суміжних земельних ділянок погоджувати межі земельних ділянок та не передбачені правові наслідки їхньої відмови від підписання акту

За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо визнання незаконними дії відповідача, як суміжного земельного користувача, та покладення судом обов'язку на відповідача узгодити межі земельної ділянки позивачки є не незаконним, оскільки порушує диспозитивні права відповідача як фізичної особи, яка вправі розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Також є незаконним висновок суду першої інстанції щодо визнання права позивачки на погодження та затвердження землевпорядної документації, оскільки таке право належить до повноваження органу місцевого самоврядування.

Судова колегія констатує, що суд першої інстанції визнаючи неправомірними дії відповідача та визнаючи право позивачки на погодження та затвердження технічної документації Воловецькою селищною радою при наявності невирішеного земельного спору між сторонами по справі допустився порушення правил ст.33 ЦПУ України, оскільки не було залучено у участі у справі Воловецьку селищну раду у якості відповідача .

Апеляційний суд і в межах своїх повноважень не може виправити порушення, допущеного судом першої інстанції, оскільки не наділений правами щодо залучення до участі у справі інших осіб, а лише перевіряє законність рішення місцевого суду в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційна інстанція позбавлена можливості ухвалити нове рішеня по даній справі, а відмова у задоволенні позову не позбавляє позивачку на повторне звернення до суду.

Вирішення питання про права та обов'язки особи, не залученої до участі у справі є істотним порушенням вимог ЦПК України, що призвело до постановлення неправильного рішення суду.

За таких обставин, відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 309 ЦПК України, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Воловецького районного суду від 09 вересня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: