Номер провадження 2/754/1871/15
Справа №754/1820/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

14.05.2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Журавської О.В.

при секретарі Лісовської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстрації та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою, визнання права власності на частину квартири, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстрації.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу від 02.07.2002 року.

З 2002 року по вищезазначеній адресі зареєстрований син позивачки ОСОБА_4 Крім того, позивач надала свою згоду на тимчасову реєстрацію дружини свого сина ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_3

З квітня 2012 року ОСОБА_3 переїхала жити в орендовану квартиру, у серпні 2013 року ОСОБА_2 також переїхала проживати в інше місце. 23.05.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. Позивач не бажає сплачувати комунальні платежі за ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вважає що відповідачі втратили право користування даним житлом, у зв'язку з чим і звернулась до суду для захисту своїх прав, як власника вищезазначеної квартири.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свій позов і просили суд про його задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 про розгляд справи була повідомлена належним чином, у судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву про визнання позову.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник проти задоволення позову заперечували у повному обсязі та подали зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, визнання права власності на 1/3 частину квартири.

ОСОБА_2 свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 1995 по 2014 роки перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, який є сином позивача ОСОБА_1 В 2002 році ОСОБА_1 вирішила допомогти з придбанням квартири сім'ї свого сина ОСОБА_4, у зв'язку з чим ОСОБА_4 надав ОСОБА_1 3 000 доларів США і остання придбала квартиру АДРЕСА_1 за 12 000 доларів США, яка згідно договору купівлі-продажу одноособово належить ОСОБА_1 Крім того, позивачкою за зустрічним позовом з ОСОБА_4 у вищезазначеній квартирі був зроблений ремонт з переплануванням, вартість якого станом на 2002 рік становила 15 000 доларів США, також були придбані меблі та техніка, після чого подружжя ОСОБА_4 почали постійно проживати у даній квартирі. Влітку 2013 року, після образ з боку чоловіка ОСОБА_4, ОСОБА_2 забравши свої деякі речі пішла з квартири в орендоване житло. В грудні 2013 року ОСОБА_2 намагалася налагодити відносини зі своїм чоловіком, приїхавши до квартири АДРЕСА_1, але замки у вхідних дверях квартири були змінені. ОСОБА_2 добровільно не покидала місце проживання, оскільки ОСОБА_4 робив неможливим для неї та її дочки проживання з ним в одній квартирі. Вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю, набутою у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї та просить суд визнати за нею, ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 і зобов'язати відповідачів за зустрічним позовом припинити чинити дії, які перешкоджають ОСОБА_2 реалізовувати своє право щодо користування вищезазначеною квартирою.

Третя особа за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 первісний позов підтримав, проти задоволення зустрічного заперечував, пояснивши, що дійсно з 1995 по 2014 роки перебував у шлюбі з ОСОБА_2 В 2002 році його матір'ю було придбано квартиру по АДРЕСА_1, яку вона надала його сім'ї для проживання, ніяких коштів він матері на придбання квартири не надавав. Так як, вся їх сім'я займається ремонтними роботами, зусиллями усіх було зроблено ремонт у даній квартирі та він, його дружина та дочка дружини почали проживати у ній. В 2012 році дочка дружини - ОСОБА_3 переїхала проживати на іншу квартиру, а влітку 2013 року ОСОБА_2 забравши свої речі також з'їхала з квартири. 23.05.2014 року заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб було розірвано. ОСОБА_2 виїхала з квартири по власній ініціативі, перешкоджань з його боку у проживанні останньої не було.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.07.2002 року, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6).

В спірній квартирі, відповідно до довідки форми № 3 від 25.12.2014 року по вищезазначеній адресі зареєстрований син власниці - ОСОБА_4, його колишня дружина - ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 (а.с.7).

23.05.2014 року рішення Деснянського районного суду м.Києва шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано ( а.с.13).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку,

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Проживання та реєстрація сторонніх осіб в квартирі є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Частиною другою пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 року зазначено, що «При розгляді справ про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги ст. 33 Конституції України, яка гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна.

Факт, що відповідачі не проживають у АДРЕСА_1 підтверджується актами з ЖБК «Автотранспортник-4» від 14.01.2014 року (а.с.8-10).

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснив, що він проживає у квартирі АДРЕСА_1. З подружжям ОСОБА_2 знайомий, як зі своїми сусідами, останні два роки ОСОБА_2 він не бачив, йому відомо, що остання у квартирі АДРЕСА_1 не проживає.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк.

Аналізуючи причини не проживання відповідачів, останні жодного разу не ставили питання про вселення до спірної квартири, квартплату не сплачували.

Згідно з вимогами ст.71 ЖК України за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї зберігається право на житло протягом шести місяців.

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців.

Частиною 2 ст. 71 ЖК України передбачено, якщо наймач або члени його сім»ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи той факт, що відповідачі в квартирі не проживають понад встановлений законом строк, суд визнає вимоги первісного позову обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначеного закону, прийняте рішення суду відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчиняти ці дії не має потреби.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2, суд, вислухавши позивача, її представника, відповідачів, їх представника, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно з вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Вимога позивача за зустрічним позовом про визнання права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 -Б у м. Києві є безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки ні позивачкою, ні її представником, суду не надано жодного доказу того, що вищезазначена спірна квартира є майном, набутим у результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї.

Відповідно до трудової книжки позивачки за зустрічним позовом, остання була звільнена за власним бажанням з ТОВ «Кленовий лист» у 1999 році (а.с.73-75).

Згідно довідки від 14.10.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 працювали у бригаді малярів-штукатурів ТОВ «ІНТРО ГРУП», у період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, тобто три місяці (а.с.72).

Інших доказів спільної праці членів сім'ї, внаслідок яких була придбана в 2002 році квартира АДРЕСА_1 суду не надано, у зв'язку з чим, підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 вищезазначеної квартири суд не вбачає.

Щодо вимоги позивача за зустрічним позовом про зобов'язання відповідачів припинити чинити дії, які перешкоджають ОСОБА_2 реалізувати своє право щодо користування квартирою АДРЕСА_1 суд також вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Так, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 1995 року.

З 2002 року родина ОСОБА_4 проживала у АДРЕСА_1.

Як пояснила позивач по зустрічному позову ОСОБА_2, у серпні 2013 року, після образ з боку чоловіка, зібравши свої деякі речі переїхала на квартиру АДРЕСА_4, про що свідчить договір найму жилого приміщення від 04.08.2013 року (а.с.71). Зі слів позивачки, остання у грудні 2013 року намагалася налагодити відносини зі своїм чоловіком, але останній відмовився. В грудні 2013 року ОСОБА_2 стало відомо, що замки у дверях спірної квартири поміняні. Доказів, щодо перешкод з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 позивачем не надано.

В травні 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - розірвано.

До звернення ОСОБА_2 до Деснянського РУ ГУ МВС України у м. Києві 30.12.2014 року та 08.01.2015 року з приводу перешкод з боку колишнього чоловіка ОСОБА_4 потрапити до спірної квартири, суд ставиться критично, оскільки дані звернення ОСОБА_2 були здійснені до міліції після того, як у проваджені Деснянського районного суду м. Києва з вересня 2014 року перебувала справа з приводу цивільно-правових відносин ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.76-78).

Інших доказів з приводу того, що зі спірної квартири ОСОБА_2 виїхала не добровільно та з боку відповідачів за зустрічним позовом чинились перешкоди у користуванні квартирою судом не надано.

В зв'язку з чим, суд прийшов до висновку у недоведенності та необгрунтованості вимог позивача за зустрічним позовом і відсутності підстав для задоволення даних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 11, 57, 60, 212-215,218,223 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Врешті позовних вимог відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: