Справа № 461/6434/14 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/2279/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: ОСОБА_2,

ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_3, відділу приватизації житла Галицького району м. Львова, ОСОБА_6 про визнання недійсними приватизації квартири та свідоцтва про право власності на квартиру,-

встановила:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (а.с.2-3 т.1), який уточнив під час розгляду справи (а.с.15 т.1), з остаточними вимогами про визнання недійсною приватизації квартири АДРЕСА_1 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на цю квартиру, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Галицької районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради на ім»я ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що приватизація квартири була проведена з грубим порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст.65-1 Житлового кодексу (далі-ЖК) України без його згоди на приватизацію квартири, як члена сім»ї наймача, оскільки на момент приватизації він постійно проживав в цій квартирі, як член сім»ї ОСОБА_5, з якою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 1976 року. Зазначає, що внаслідок незаконної приватизації квартири порушене його право на приватизацію, яке він мав разом із своєю дружиною та сином, як член їхньої сім»ї.

Позивач просив поновити йому строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом, оскільки про порушення свого права він дізнався лише у 2014 році, звернувшись за правовою допомогою у юридичну консультацію (а.с.25, 76 т.1).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16.01.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсною приватизацію квартири за адресою: м. Львів, АДРЕСА_4.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 13 квітня 1995 року, видане виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів, яке посвідчує, що квартира по АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та членам її сім»ї ОСОБА_7, ОСОБА_6

Стягнуто з кожного з відповідачів у користь позивача по 48 грн. 72 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3, просить його скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апелянт ОСОБА_3 вважає, що доводи позивача про порушення його права внаслідок оспорюваної приватизації є необґрунтованими та безпідставними, оскільки він не мав права на приватизацію спірної квартири, як член сім»ї наймача, так як на момент приватизації був членом сім»ї основного квартиронаймача квартири АДРЕСА_2, в якій він був зареєстрований і яку було ним приватизовано майже одночасно (в березні 1995 року) із приватизацією відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спірної квартири. Крім того, апелянт зазначає, що основним квартиронаймачем спірної квартири на АДРЕСА_4 був батько ОСОБА_5, який помер до набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а відповідач ОСОБА_5, яка була зареєстрована в квартирі як дочка основного квартиронаймача, договору найму на себе не переоформляла, тому позивач не міг бути членом сім»ї квартиронаймача, а лише був членом сім»ї ОСОБА_5, як її чоловік, що є різним за своїм правовим статусом. На думку апелянта, позивачем не доведено факту вселення його в спірну квартиру саме, як члена сім»ї основного квартиронаймача, а з огляду на те, що він з 1971 року до 2007 року був зареєстрований у АДРЕСА_5, а з 2007 року - зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6, то у спірній квартирі він мав статус лише тимчасового жильця. Апелянт також зазначає, що для приватизації спірної квартири були подані всі документи, які вимагались згідно чинного на той час законодавства, зокрема, довідка про склад сім»ї та прописку за встановленою формою, в якій вказувались лише ті особи, які були зареєстровані в квартирі, а тому підстав визнавати приватизацію незаконною немає.

Додатково апелянт звертає увагу на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений для звернення до суду з даним позовом, оскільки про те, що власниками спірної квартири були лише відповідач ОСОБА_5, її сестра ОСОБА_7 та її син ОСОБА_6 внаслідок приватизації квартири позивач повинен був дізнатись ще у квітні 1995 року, так як перебував у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, а окрім того, про це йому було відомо ще з 2003 року, оскільки в судах знаходились на розгляді справи, зокрема, за позовом ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в спірній квартирі після смерті її сестри ОСОБА_7, за позовом ОСОБА_3 про право власності на частку в спірній квартирі в порядку спадкування після смерті у 2000 році його дружини ОСОБА_7, за позовами ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_7 на ОСОБА_3, та про скасування дубліката свідоцтва про право власності на спірну квартиру, під час розгляду яких позивач ОСОБА_2 допитувався як свідок. Крім того, на думку апелянта, такий позов позивач подав у 2014 році лише тому, що судами було відмовлено у задоволенні вимоги його дружини ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на частку в спірній квартирі, яка належала її сестрі ОСОБА_7, та визнано право власності за ОСОБА_3 на належну його дружині ОСОБА_7 за життя 1/3 частку в квартирі в порядку спадкування за законом. Апелянт вважає, що саме в такий спосіб ОСОБА_5, позицію якої прийняв й позивач ОСОБА_2 у даній справі, намагається повернути спірну квартиру у власність лише членів своєї сім»ї, якими є позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_6, позбавивши його - апелянта права власності на належну йому за законом частку в цій квартирі.

Рішення суду також оскаржила Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, просить його скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права.

Галицька районна адміністрація вважає, що розпорядження про приватизацію спірної квартири видане на законних підставах у порядку, передбаченому чинним на той час законодавством, та в межах повноважень, наданих районній адміністрації. Апелянт також зазначає, що судом не було перевірено факту дотримання визначеного законом порядку вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру, як члена сім»ї наймача.

В судове засідання всі інші особи, які беруть участь у розгляді даної справи, повторно не з»явились, про час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується повідомленнями про вручення їм судових повісток (а.с.159-161 т.2), клопотання представника відділу приватизації житла Галицького району м. Львова про відкладення розгляду справи (а.с.165 т.2) колегією суддів відхилено, оскільки таке клопотання із тих самих причин (зайнятість представника в іншому судовому засіданні) заявлене ним повторно (а.с.143 т.2), клопотання позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_5, яке було заявлене ними в судовому засіданні, про відкладення розгляду справи з підстав неможливості явки представника колегією суддів теж було відхилено, оскільки за клопотаннями цих осіб, в тому числі і через неявку представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8, апеляційний суд вже відкладав розгляд справи (а.с.125, 128, 145, 149 т.2), від решти учасників судового розгляду клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, а тому розгляд справи проведено у відповідності до вимог ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони апелянта ОСОБА_3 в підтримання апеляційних скарг, заперечення позивача та відповідача ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 є чоловіком відповідача ОСОБА_5, з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі з 28.08.1976 року (а.с.18 т.1), та батьком відповідача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.19 т.1), який на момент приватизації квартири був неповнолітнім.

Предметом спору є квартира АДРЕСА_3 загальною площею 98,90 кв.м., у якій на момент приватизації були зареєстровані відповідач ОСОБА_5, її рідна сестра ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с.20 т.1), та її син - відповідач ОСОБА_6 (а.с.202 т.1).

Розпорядженням Галицької районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №180 від 13.04.1995 року (а.с.26-42 т.1), затвердженим розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №243 від 13.04.1995 року (а.с.204 т.1), квартиру АДРЕСА_3 було передано у власність ОСОБА_5 та членів її сім»ї: ОСОБА_7 та ОСОБА_6, на підставі якого 13.04.1995 року було видано свідоцтво про право спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на цю квартиру (а.с.17 т.1).

Приватизація вказаної квартири проводилась за заявою ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (в своїх інтересах та в інтересах її неповнолітнього на той час сина ОСОБА_6.) від лютого 1995 року, яку вони подали до відділу приватизації житла Галицького району м.Львова (а.с.16, 203 т.1), та на підставі довідки про склад сім»ї наймача квартири за встановленою Додатком №4 до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян формою (а.с.202 т.1).

На момент приватизації спірної квартири позивач ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_5, як член сім»ї основного квартиронаймача ОСОБА_9 (його бабці), з якої він виписався 19.11.2007 року (а.с.92 т.1), зареєструвавшись за адресою: АДРЕСА_7 Львівської області.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №168 від 21.03.1995 року, затвердженим розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №186 від 22.03.1995 року, квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 67,90 кв.м. житловою площею 53,0 кв.м. в результаті приватизації передано у власність ОСОБА_9 та членів її сім»ї: ОСОБА_10, ОСОБА_11 та позивача ОСОБА_2, на підставі якого 22.03.1995 року було видано свідоцтво про право спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та позивача ОСОБА_2 на цю квартиру (а.с.86-88, 165-167 т.1, а.с.171 т.2).

Приватизація цієї квартири проводилась за заявою ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та позивача ОСОБА_2 теж від лютого 1995 року, яку вони подали до відділу приватизації житла Залізничного району м.Львова (а.с.162 т.1), та на підставі довідки про склад сім»ї наймача квартири, за встановленою Додатком №4 до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян формою (а.с.170 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18.09.2013 року визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті його дружини ОСОБА_7 У задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті сестри ОСОБА_7 та про визнання за нею права власності на 2/3 частини цієї квартири відмовлено (а.с.182-185 т.1).

Відповідно до ст.65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, чинній на момент оформлення приватизації спірної квартири, приватизація державного житлового фонду (далі-приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація здійснювалась шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім»ї та додатково 10 квадратних метрів на сім»ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (ст.3 Закону).

Статтею 5 Закону було визначено, що до членів сім»ї наймача включалися лише громадяни, які постійно проживали в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігалося право на житло.

Якщо загальна площа квартири була менше площі, яку мала право отримати сім»я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім»ї видавалися житлові чеки, сума яких визначалась, виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра .

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержували громадяни України, які постійно проживали в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин мав право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснювалася в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які постійно мешкали в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігалось право на житло, з обов»язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалась на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймались не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч.3 ст.8 Закону).

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформлялась свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалось в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення (ч.5 ст.8 Закону).

Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та перелік документів, що підлягали оформленню, на момент проведення оспорюваної позивачем приватизації у квітні 1995 року був визначений Положенням, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56, із змінами та доповненнями, внесеними наказом Держжитлокомунгоспу України №72 від 05.08.1994 року.

Згідно з пунктом 2 цього Положення, передачі у власність громадян підлягали квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовувались громадянами на умовах найму.

Пунктом 18 Положення було визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім»ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), повинен був звернутись в орган приватизації або до створеного ним підприємства для оформлення документів, де одержував бланк заяви згідно з додатками 2, 3 до Положення та необхідну консультацію.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин брав на підприємстві, що обслуговувало жилий будинок, довідку про склад сім»ї та займані приміщення за встановленою у додатках 4, 5 до Положення формою (п.20 Положення).

Пунктом 21 Положення було визначено, що в такій довідці вказувались члени сім»ї наймача, які були прописані та мешкали разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігалось право на житло.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_5, як член сім»ї основного квартиронаймача ОСОБА_9, то в силу наведених вище норм Закону щодо приватизації квартири наймачем та членами його сім»ї, які користуються квартирою на умовах найму, та вимог чинного на той час Положення щодо оформлення документів, які подавались для приватизації квартири, - саме для приватизації цієї квартири у позивача були всі для цього правові підстави.

У зв»язку з цим, як правильно зазначає сторона апелянта, він не міг мати одночасно правовий статус члена сім»ї наймача, необхідний для приватизації іншої квартири, а саме, для приватизації спірної квартири АДРЕСА_1, оскільки за таких обставин він міг проживати у цій квартирі лише як тимчасовий жилець по відношенню до наймача та членів його сім»ї.

Крім того, приватизація двох квартир здійснювалась майже одночасно, а саме: в березні 1995 року - приватизація квартири АДРЕСА_2, а в квітні 1995 року - приватизація спірної квартири АДРЕСА_1, а тому і позивачеві, і відповідачеві ОСОБА_5 було добре відомо та обставина, що у разі реєстрації позивача за місцем постійного проживання його дружини на АДРЕСА_4/1, він втратить право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 у м.Львові.

Таким чином, між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 була згода про те, що позивач бере участь у приватизації квартири за місцем своєї реєстрації, а відповідач ОСОБА_5 - приватизує на себе та їхнього з позивачем сина спірну квартиру, в якій вони були зареєстровані на момент приватизації. Звідси й випливає той факт, що заява для приватизації спірної квартири була подана лише особами, які були зареєстрованими на момент приватизації в спірній квартирі, що повністю відповідало наведеним вище вимогам закону, а тому правових підстав для необхідності отримання на той час згоди від позивача ОСОБА_2 на приватизацію відповідачами спірної квартири не було.

Безпідставними є посилання позивача ОСОБА_2 на те, що він не знав про приватизацію квартири АДРЕСА_2 у м.Львові та особисто не брав у ній участі, оскільки він приватизацію цієї квартири не оспорював, а навпаки, у 2007 році розпорядився належною йому часткою в цій квартирі, відчуживши її ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу частини квартири, посвідченим 27.11.2007 року державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 (а.с.178-179 т.2), якого він теж не оспорював.

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, не застосував наведені вище норми закону, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, не дав належної правової оцінки доказам, які є в матеріалах справи, а тому дійшов невірного висновку про те, що внаслідок приватизації спірної квартири було порушено право позивача, оскільки за встановлених обставин справи позивач не мав права на приватизацію спірної квартири, а отже, і в отриманні його згоди на приватизацію цієї квартири її постійними мешканцями необхідності не було.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 немає.

Безпідставним є й висновок суду першої інстанції про поновлення позивачу строку позовної давності, оскільки при вирішенні цього питання суд порушив норми матеріального права, не застосувавши норми матеріального закону, які підлягали застосуванню.

У відповідності до ст.71 ЦК України (1963 року), норма якої була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки.

За загальним правилом, яке містилось у ст.76 цього Кодексу, перебіг строку позовної давності починався з дня виникнення права на позов, а саме, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

У відповідності до ст.267 ЦК України (2004 року), чинної на момент пред»явлення позивачем даного позову до суду, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи те, що позивач, перебував у шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_5, з якою у нього не було неприязних відношень на момент приватизації спірної квартири, то саме з моменту передачі квартири у власність його дружини та сина, він повинен був знати про приватизацію цієї квартири, а тому той факт, що він не звертався до суду з даним позовом протягом майже двадцяти років, не обґрунтований жодними причинами, які б можна було визнати поважними для поновлення строку.

Безпідставними є також посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного Суду України від 10.06.2010 року (справа №15-рп/2010) та на застосування правової позиції Верховного Суду України в постанові від 30.01.2013 року (справа №6-125цс12), оскільки позивач оспорював приватизацію спірної квартири у даній справі з інших підстав, ніж у справі, яка переглядалась Верховним Судом України в порядку ст.355 ЦПК, і не посилався в обґрунтування своїх вимог на те, що було порушене його право на приватизацію спірної квартири за рахунок невикористаних житлових чеків, які залишились від приватизації ним квартири на вул.Одеській, 14/4 в м.Львові.

З урахуванням наведеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_3 та Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2015 рокускасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.