Провадження №2/761/1673/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Волошина В.О.

при секретарі: Криворучко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

В вересні 2013р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2, 3) до відповідача ОСОБА_2, в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення вимог (а.с. 55, 56): визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання, було придбано спірну двокімнатну квартиру, реєстрація якої відбулась на відповідача, проте фактично зазначена квартира була придбана за особисті кошти позивачки, при цьому сторони домовились, що у випадку розірвання шлюбу відповідач зобов'язаний вчинити дії, щодо відчуження цієї квартири на користь позивачки. Після розірвання шлюбу, відповідач відмовляється вчинити дії, щодо відчуження квартири на користь позивачки, і тому вона вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, який просила суд задовольнити на підставі положень ст. 57 СК України.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням, поданої заяви про уточнення вимог, просив суд позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача позов визнав, відповідачем в процесі розгляду справи було подано заяву про визнання позову (а.с. 59), однак на стадії судових дебатів відповідач повідомив суду, що вважає спірну квартиру спільним майном подружжя, і вона не була придбана за особисті кошти позивачка, а вищезазначену заяву про визнання позову, він підписав за вказівкою свого представника, який на його думку в змові з представником позивача.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 24 березня 1990р. між сторонами було укладено шлюб, який було зареєстровано у Щиборівській сільській раді Хмельницької області, про що зроблено актовий запис № 5.

20 березня 1996р. між відповідачем та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

03 серпня 2013р. шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що зазначена вище спірна квартира, є її особистою приватною власністю, оскільки була придбана за її особисті кошти, а тому на підставі ст. 57 СК України просила суд позов задовольнити.

Разом з тим, згідно з п. 1 Прикінцевих положень СК України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України (01 січня 2004р.).

Відповідно до положень ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (ст. 25 КпШС України).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, що спірна квартира придбана позивачкою особисто, сторона позивача посилалась на рішення Красилівського районного народного суду Хмельницької області від 20 липня 1988р. (а.с. 115, 116) та договір позики, у вигляді боргової розписки (а.с. 118), судом вказані докази оцінюються критично, оскільки з зазначених документів не вбачається, що саме на придбання спірної квартири позивачкою були витрачені отримані кошти за договором позики. Так, наявність зазначеного рішення суду, копія якого надана стороною позивача, яке в установленому законом порядку не засвідчено, не містить відомостей, що воно було виконано стороною відповідача, а подана копія боргової розписки не містить відомостей, з зазначенням конкретної квартири.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя (сторін), а тому заявлений позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 79, 88, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 57, 60, 61 СК України; ст. ст. 22, 24, 25 КпШС України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скаргипротягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: