Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

при секретарі Локоткова І.С.,

розглянувши заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22.05.2015 року у справі № 343/15,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із завою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22.05.2015 р. у справі № 343/15, постановленого суддею Ярошовцем В.М. за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 2 623 133,29 грн. та третейського збору в сумі 25 500 грн.

Вимоги мотивує тим, що він отримує прибутки в національній валюті України та через інфляційні процеси 2008-2015 років, що неможливо було передбачити під час укладення кредитного договору, він втратив можливість своєчасно розраховуватися з банком за отриманий кредит у розмірі 145 920 дол. США. Рішення третейського суду він вважає незаконним, через що підлягає скасуванню, так як воно прийняте у його відсутності та без належного повідомлення про час та місце розгляду справи.

Також справи у спорах щодо захисту прав споживачів послуг банку не підлягають розгляду у третейських судах. Третейським застереженням у кредитному договорі грубо порушене його конституційне право на судовий захист відповідно до вимог ст. 55 Конституції України.

В судове засідання заявник та представник позивача у третейській справі не з'явилися, про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені належним чином.

Представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 суду подана заява з проханням розглянути справу без його участі та задовольнити заявлені вимоги.

Представником ПАТ «Укрсоцбанк» подана заява з проханням відкласти розгляд справи у зв'язку з перебуванням представника банку в іншому судовому засіданні.

Враховуючи вимоги закону щодо строків розгляду справ, а також беручи до уваги, що повістка позивачу у третейській справі була вручена завчасно, а саме 06.11.2015 року, про що свідчить відповідне поштове повідомлення, при цьому на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання надана лише роздруківка із сайту Судова влада повістки Сятошинського районного суду м. Києва датована 17.11.2015 р., суд вважає, що клопотання про відкладення не підлягає задоволенню, до того ж маючи управління юридичного забезпечення ПАТ «Укрсоцбанк» не позбавлений можливості забезпечити явку свого представника в судове засідання Дніпровського районного суду м. Києва.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 389-4 ЦПК України, неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи про оскарження рішення третейського суду.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків, який знаходиться за адресою м. Київ, вул. М.Раскової, 15, у складі третейського судді Ярошовця В.М. 22 травня 2015 року у справі № 343/15 постановлене рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Даним рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по договору кредиту у розмірі 2 623 133,29 грн. та третейський збір у розмірі 25 500,00 грн.

Перелік підстав для скасування рішення третейського суду наведений у ст. 389-5 ЦПК України.

Заявник просить скасувати рішення третейського суду вказуючи, що воно винесене в супереч чинному законодавству, посилаючись на не підвідомчість справи третейському суду.

З матеріалів справи убачається, що рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22.05.2015 року у справі № 343/15 постановлене на підставі укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 договору кредиту № 10-29/2981 від 09 лютого 2007 року.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України, рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

За нормою ч. 4 ст. 389-4 ЦПК України суд не обмежений доводами заяви про скасування рішення третейського суду, якщо під час розгляду справи буде встановлено підстави для скасування рішення третейського суду, визначені статтею 389-5 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 р. зазначену норму закону було доповнено пунктом 14, відповідно якого третейським судам не підвідомчі справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Даний закон набрав чинності 12.03.2011 р.

Згідно п. п. 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; а споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Як убачається із укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 договору кредиту № 10-29/2981 від 09 лютого 2007 року, його предметом є надання банком позичальнику кредиту у розмірі 145 920 дол. США, отже цей кредит у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчий і на правовідносини, що виникають між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за даними договором під час його укладення і виконання поширюється дія вказаного Закону.

Третейська угода щодо розгляду спорів, пов'язаних з виконанням умов кредитного договору безпосередньо у Постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків викладена сторонами у п. 6.2 Кредитного договору (а.с. 6-8).

Відповідно рішення Конституційного Суду України у справі № 1-26/2011 від 10.11.2011 р., дія пунктів 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно ст. 150 Конституції України, рішення Конституційного Суду України, зокрема з питань офіційного тлумачення законів України, є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Відповідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Виходячи з положень ст. ст. 55, 64, 124 Конституції України, аналізуючи зміст Закону України «Про третейські суди» та ст. 17 ЦПК України, третейський суд як недержавний орган за цим Законом має повноваження вирішення тих спорів та лише тих сторін, якими укладено угоду (прийнято рішення) про передачу спору на розгляд третейського суду і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обов'язків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди, а також на спори, які не підвідомчі третейським судам.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22 травня 2015 року по справі № 343/15 є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки відносини, які виникли між сторонами спору та були предметом розгляду у третейському суді, пов'язані з виконання зобов'язань по кредитному договору та на момент винесення рішення третейського суду від 22.05.2015 року діяла редакція Закону України «Про третейські суди» де передбачена заборона на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), тому справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до Закону.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 року у справі № 6-856цс15, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Вказаною постановою Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року про перегляд судового рішення за заявою фізичної особи про скасування рішення постійно діючого третейського суду, яка прийнята за результатами розгляду справи у подібних правовідносинах, заяву задоволено.

При ухваленні зазначеної постанови від 02.09.2015 року Верховний Суд України виклав наступну правову позицію:

«Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Рішення постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз», про скасування якого просив ОСОБА_8, ухвалено 26 грудня 2014 року, тобто після внесення зазначених змін до Закону.

Суди, розглядаючи заяву ОСОБА_8 на вказану обставину не звернули уваги та відмовили у її задоволенні, помилково пославшись на те, що спір, який виник між сторонами, не є спором щодо захисту прав споживачів.

Оскільки ОСОБА_8 є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, суд також приймає до уваги наступні обставини.

Відповідно до умов договору кредиту № 10-29/2981 від 09.02.2007 року, грошові кошти АКБ СР «Укрсоцбанк» позичальнику ОСОБА_1 надавав у іноземній валюті, а саме 145 920,00 дол. США.

Верховним Судом України у справі № 6-831цс14 при прийнятті постанови від 21.10.2015 року викладена правова позиція, якою визначено наступне:

«Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» іноземна валюта як засіб платежу може використовуватися лише у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту. Такі розрахунки повинні здійснюватися лише через уповноважені банки в порядку, встановленому Національним банком України. Розрахунки іноземною валютою між резидентами допускаються лише в магазинах безмитної торгівлі, а також під час реалізації товарів на шляху руху транспортних засобів при міжнародних перевезеннях.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України та п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

За змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.

У справі, рішення касаційного суду в якій переглядається Верховним Судом України, вирішено скаргу на рішення третейського суду, постановлене у справі щодо проведення розрахунку за укладеним резидентами кредитним договором, предметом якого була іноземна валюта - долари США.

Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Цей закон установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Норми цього закону, спрямовані на регулювання порядку проведення розрахунків іноземною валютою, носять імперативний характер, вони вкрай обмежують свободу резидентів при здійсненні таких розрахунків. Статтею 16 Декрету встановлено фінансові санкції, які застосовуються до резидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 Декрету незаконне використання валютних цінностей як засобу платежу тягне за собою адміністративну відповідальність (ст. 162 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Отже, норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами».

Також правова позиція Верховним Судом України висловлена 04.11.2015 року при розгляді справи № 6-2074цс15 у якій зазначено про те, що у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 12.03.2011 року, на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів поширюється заборона на спори про захист прав банківських установ, тобто спори, в яких позивачем є банківська установа, а відповідачем - споживач.

За викладених обставин наявні підстави для скасування рішення третейського суду.

Позивач має пільги по сплаті судового збору, оскільки є інвалідом 2 групи, тому відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 72, 73, 88, 360-7, 389-1, 389-4, 389-5, 389-6 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22.05.2015 року у справі № 343/15 задовольнити.

Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 травня 2015 року по справі № 343/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь держави судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя