Справа № 302/417/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів - Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі - Дашковській С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ПАТ «Брокбізнесбанк» на рішення Міжгірського районного суду від 12 травня 2015 року по справі за позовом ПАТ "Брокбізнесбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Брокбізнесбанк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 27.05.2013 року сторони уклали договір № 31209К240513 про відкриття та обслуговування спеціального карткового рахунку з оформленням платіжної зарплатної картки, а також додатковий договір № 1-93-ЗПКФ від 27.05.2013 р. про відкриття кредитної лінії в межах зарплатного проекту з наданням відповідачу кредиту в сумі 20 тис. грн. на строк з 27.05.2013 р. по 26.05.2015 р. із сплатою 32 % річних за користування кредитними коштами на споживчі цілі зі сплатою за рахунок заробітної плати та інших виплат та надходжень. Відповідач за цим договором зобов'язався сплачувати позивачу проценти за користування кредитними коштами щомісячно не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним, в якому нараховані проценти. Відповідач здійснив останній платіж 15.05.2014 р. в сумі 555,00 грн. і надалі не виконує свої зобов'язання за договором, допустивши заборгованість станом на 05.03.2015 р. у сумі 36 110,90 грн. На письмову вимогу позивача про дострокове погашення заборгованості № 341 від 15.12.2014 р. відповідач не зреагував. У зв'язку з наведеним позивач просив позов задовольнити.

Зазначеним рішенням суду першої інстанції вищевказаний позов задоволено частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Брокбізнесбанк" заборгованість за кредитним договором № 1-93-ЗПКФ від 27.05.2013 р. в сумі 24850 (двадцять чотири тис. вісімсот п'ятдесят) грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Банк не погодився з цим рішенням, порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріально та процесуального права.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому суд розглянув справу у їх відсутності відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржено лише в частині відмови у стягненні неустойки (штрафу і пені), колегія суддів, відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Невідповідність висновків суду обставинам справи апелянт вбачав в тому, що суд першої інстанції не врахував того, що відповідачем тривалий час порушувалися зобов'язання по поверненню кредитних коштів, тобто строки погашення заборгованості за кредитною лінією, то згідно умов договору відповідач зобов'язаний сплатити позивачу штрафні санкції за такі порушення; після початку процедури ліквідації банку діяв накопичувальний рахунок банку в національній та іноземних валютах на який зараховуються кошти банку і надходжень на його користь, в тому числі повернення кредитних коштів та сплата процентів за кредитними договорами, реквізити вказаного рахунку були вказані в оголошенні від 20.06.2014 року на офіційному сайті банку та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що 27.05.2013 року сторони уклали договір № 31209К240513 про відкриття та обслуговування спеціального карткового рахунку з оформленням платіжної зарплатної картки, а також додатковий договір № 1-93-ЗПКФ від 27.05.2013 р. про відкриття кредитної лінії в межах зарплатного проекту з наданням відповідачу кредиту в сумі 20 тис. грн. на строк з 27.05.2013 р. по 26.05.2015 р. із сплатою 32 % річних за користування кредитними коштами на споживчі цілі зі сплатою за рахунок заробітної плати та інших виплат та надходжень. Відповідач за цим договором зобов'язався сплачувати позивачу проценти за користування кредитними коштами щомісячно не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним, в якому нараховані проценти.

Відповідач ОСОБА_1 здійснив останній платіж 15.05.2014 р. в сумі 555,00 грн. і надалі не виконує свої зобов'язання за договором, допустивши заборгованість станом на 05.03.2015 р. у сумі 36 110,90 грн., що складається із заборгованостей : - за кредитом - 19 712,61 грн.;- за користування кредитом за процентами - 6037, 39 грн.;- неустойка (пеня та /або штраф) за прострочення сплати кредиту - 1000 грн.;- неустойка (пеня та /або штраф) за прострочення сплати процентів - 4900 грн.;- сума індексу інфляції простроченої заборгованості по кредиту - 3261,85 грн.;- сума індексу інфляції простроченої заборгованості по штрафним відсоткам - 683,80 грн.;- 3 % річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами ( заборгованість за кредитом) - 460,14 грн.;- 3 % річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами (заборгованість по несплаченим процентам) - 55,11 грн.

Задовольняючи позов лише частково та стягуючи на користь позивача заборгованість у розмірі 24850 грн., суд першої інстанції виходив з того, що в договорі визначено розмір відсотків за користування грошовими коштами, а тому 3% річних не підлягають стягненню. Щодо інфляційних втрат, то суд зазначив, що в розрахунках не вказано розміру індексів інфляції за відповідні періоди. Також судом зменшено розмір неустойки до 1 коп. на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України, мотивуючи це наявністю істотних обставин, а саме заблокування рахунків, революційні події в України внаслідок яких має місце знецінення валюти, подорожчання вартості життя, одержання письмової вимоги з реквізитами рахунку ліквідатора лише в лютому 2014 року та добровільне повернення частини кредитних коштів до винесення рішення у справі.

Проте погодитись із таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального права.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). В той же час, проценти за користування кредитними коштами, які передбачені умовами договору та ст. 1054 ЦК України, є фактично платою за даним довгором і такі нараховуються за відсутності порушення (прострочення) зобов'язання за кредитним договором. Тобто, правова природа процентів є зовсім іншою, а відтак банк вправі додатково ставити питання про стягнення 3% річних не залежно від стягнення відсотків за користування кредитом. Також проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

З врахуванням наведеного колегія суддів приходить висновку, що в загальну суму заборгованості за вказаним кредитним договором слід також включити нараховані Банком 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту та процентів.

Також колегія суддів не може погодитись з висновком суду стосовно зменшення неустойки до 1 копійки, посилаючись на наявність істотних обставин в порядку ч.3 ст. 551 ЦК України зважаючи на наступне.

Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як роз'яснено в п.27 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Так, заблокування рахунків внаслідок ліквідації банку та одержання письмової вимоги з реквізитами рахунку ліквідатора лише в лютому 2014 року, не може вважатися в даному випадку істотною обставиною, так як рішення про ліквідацію банку прийнято 10.06.2014 року, в той же як прострочення боржником сплати чергових платежів мало місце до цієї дати. Революційні події в України внаслідок чого знецінилася валюта та сталося подорожчання вартості життя, є загальними суспільними явищами, які однаково впливають, як на кредитора, так і на боржника, і такі явища самі по собі не можуть вважатися істотними обставинами. Крім того, в даному випадку кредитний договір укладено в національній валюті, а відтак її знецінення загалом не впливає на можливість боржника погашати кредит, а тому дана обставина також не може вважатися істотною в розумінні ч.3 ст. 551 ЦК України.

Тобто, судом безпідставно зменшено розмір неустойки в порядку ч.3 ст. 551 ЦК України.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що пред'явлений ПАТ «Брокбізнесбанк» позов слід задовольнити повністю, а тому рішення суду першої інстанції, згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 307-309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» задовольнити.

Змінити рішення Міжгірського районного суду від 12 травня 2015 року шляхом збільшення суми заборгованості по кредитному договору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» у сумі 5900 грн. стягнення неустойки (пеня та/або штраф); інфляційних витрат у сумі 3945,65 грн. та трьох процентів річних у сумі 515,25 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: