Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 331/9151/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Мінасов В.В.
Номер провадження 22-ц/778/5270/15 Суддя-доповідач: Бабак А.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» про визнання пункту договору поруки недійсним та визнання договору поруки припиненим, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі ПАТ «Кредобанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» (далі ТОВ «ПІК «Енергогаз») про визнання пункту договору поруки недійсним та визнання договору поруки припиненим.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що 30 серпня 2011 року ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» уклало з ПАТ «Кредобанк» кредитний договір, відповідно до умов якого ТОВ «ПІК «Енергогаз» отримало кредитні кошти у розмірі 162 000,00 грн. на строк до 29 серпня 2012 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору ПАТ «Кредобанк» 31 серпня 2011 року уклав з нею договір поруки.

До кредитного договору без її згоди вносились зміни шляхом підвищення відсоткової ставки річних за кредитом з 14,25 % до 20 % річних, а строк дії договору кредиту продовжено ще на рік, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності як поручителя, а також банк протягом 6 місяців після закінчення строку дії кредитного договору не пред'явив до неї вимоги про повернення коштів.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати п. 4.8 договору поруки, яким передбачено, що поручитель несе часткову відповідальність в межах, визначених п. 1.1 на момент укладення договору поруки, недійсним, а договір поруки - припиненим на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійним друге речення п. 4.8 договору поруки від 31 серпня 2011 року, укладеного між ОСОБА_3, ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз», яким передбачено, що поручитель несе часткову відповідальність в межах, визначених п. 1.1 на момент укладення договору поруки. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не враховував, що поручитель несе солідарну відповідальність наряду з позичальником, тому внесення змін до кредитного договору без її згоди збільшує обсяг її відповідальності. Протягом дії кредитного договору було двічі вносилися зміни до нього та розмір відсоткової ставки збільшувався з 14,25% до 20% та збільшився строк дії кредитної лінії, тому перше речення п.4.8.договору поруки, яким передбачено, що обсяг її відповідальності не збільшується у разі внесення змін до кредитного договору без її згоди, суперечить вимогам цивільного законодавства. Збільшивши розмір відсоткової ставки без її згоди, банк збільшив обсяг її відповідальності, а тому порука припинилася з 28.08.2012 року на підставі ч.1 ст. 559 ЦК України і банк втратив право вимоги до поручителя. Крім того, суд помилково вважав, що нею обраний спосіб захисту - визнання поруки такою, що припинилася, не передбачений п.7 ч.2 ст. 16 ЦК України, оскільки такий спосіб захисту передбачений п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України. Суд не звернув уваги також на те, що строк дії договору закінчився 29.08.2012 року, а досудова вимога до неї пред'явлена 16.08.2013 року, а позов в листопаді 2013 року, тобто понад строки встановлені ч.4 ст. 559 ЦК України, а тому має бути припиненою. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити нове рішення яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

На рішення подав апеляційну скаргу також ПАТ «Кредобанк», в якій, посилаючись на те, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки, суд залишив поза увагою, що ч.2 ст. 553 ЦК України передбачено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. В даному випадку в договорі поруки п.4.8 сторони передбачили часткову відповідальність поручителя та визначились, що в разі збільшення розміру зобов'язань за кредитним договором без згоди поручителя, його відповідальність не збільшується. Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що в провадженні суду знаходилася цивільна справа за позовом ПАТ «Кредобанк» до ТОВ «ПІК «Енергогаз» та ОСОБА_3, яка переглянута апеляційним судом Запорізької області та Вищим спеціалізованим судом України і відповідно ухвали ВССУ України від 10.09.2014 року визначено, що сума заборгованості для поручителя ОСОБА_3 повинна бути встановлена з урахуванням процентної ставки за кредитним договором у розмірі 14,25%, а для позичальника - ТОВ «ПІК «Енергогаз» відповідно до положень додаткового договору № 1 до кредитного договору - у розмірі 20%. Таким чином, визнання судом другого речення п.4.8 договору поруки недійсним суперечить цивільному законодавству. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим скасовано. Позов ОСОБА_3 в цій частині задоволено. Визнано договір поруки від 31 серпня 2011 року, укладений між ОСОБА_3, ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» припиненим з 28 серпня 2012 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15 липня 2015 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга ПАТ «Кредобанк» задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно ч.1 ст. 554 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 серпня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» укладений договір № 47/11 кредитної лінії, відповідно якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 162 000,00 грн. для поповнення обігових коштів, терміном до 29 серпня 2012 року зі сплатою 14,25% річних (а.с.12-32).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 31 серпня 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 укладений договір поруки №47/11/S-4, за яким поручитель ОСОБА_3 зобов'язалася перед кредитором відповідати за виконання боржником зобов'язань в повному обсязі - п.1.1 договору (а.с. 33).

Пунктом 4.8 договору поруки передбачено, що у випадку внесення без згоди поручителя до Кредитного договору змін, внаслідок чого збільшується розмір зобов'язань за Кредитним договором обсяг його відповідальності не збільшується. У цьому випадку Поручитель несе часткову відповідальність в межах визначених п.1.1 на момент укладення договору поруки (а.с.34).

Звертаючись до суду з позовом про визнання цього пункту договору поруки недійсним, свій позов ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що до кредитного договору без її згоди вносились зміни шляхом підвищення відсоткової ставки річних за кредитом з 14,25 % до 20% річних, а строк дії договору кредиту продовжено на рік, що призвело до збільшення обсягу її відповідальності як поручителя.

Задовольняючи в цій частині позовних вимог позов ОСОБА_3 частково та визнаючи друге речення зазначеного пункту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що воно це речення про те, що воно суперечить ч.1 ст. 554 ЦК України, оскільки в ньому зазначено, що Поручитель несе часткову відповідальність в межах визначених п.1.1 на момент укладення договору поруки, а тому передбачає часткову відповідальність, а не солідарну або додаткову відповідальність, як передбачено ч.1 ст. 554 ЦК України.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч.1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ч.1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Статтями 626,627 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається із договору поруки від 31.08.2011 року, в п.4.8. сторони передбачили часткову відповідальність поручителя в межах п.1.1.

Зазначене не суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема ч.2 ст. 553 ЦК України, якою передбачено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Таким чином, підстави для визнання другого речення пункту 4.8 договору поруки від 31.08.2015 року недійсним відсутні.

Відсутні підстави і для визнання договору поруки припиненим, оскільки, враховуючи, що в п. 4.8 договору поруки, за погодженням сторін визначено, що у випадку внесення без згоди поручителя до кредитного договору змін, внаслідок чого збільшується розмір зобов'язань за кредитним договором, обсяг відповідальності поручителя не збільшується. У цьому випадку поручитель несе часткову відповідальність в межах визначених п. 1.1 на момент укладення договору поруки.

Таким чином, з укладенням додаткових угод до кредитного договору без згоди поручителя обсяг його відповідності не збільшився.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладену в постанові № 6-28цс12 від 04.07.2012 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ПАТ «Кредобанк» знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції, тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За цих обставин, доводи апелянта ОСОБА_3 є безпідставними.

Щодо доводів апелянта ОСОБА_3 про припинення договору поруки з підстав пропуску строку, то судова колегія зазначає наступне.

Відповідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як вбачається з п.4.7 договору поруки - строк дії договору поруки встановлений в 3 роки від дня настання зобов'язань (а.с. 34).

З урахуванням умов п.4.8 договору поруки, зобов'язання для поручителя наступило з 29.08.2012 року і діє протягом 3-х років до 29.08.2015 року. Вимога банком пред'явлена до поручителя 16.08.2013 року (а.с.35), позов в листопаді 2013 року, тобто в межах трирічного строку, передбаченого сторонами в договорі поруки.

Таким чином, підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 відсутні.

Враховуючи наведені обставини справи та приймаючи до уваги висновки і мотиви, з яких скасовано рішення апеляційної інстанції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, які в силу ст. 338 ЦПК України є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи, судова колегія дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-інженерний комплекс «Енергогаз» про визнання пункту договору поруки недійсним та визнання договору поруки припиненим відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: