Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Дьоміної О.О., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, Комунальне підприємство «Гончарівське», про виселення із квартири як тимчасових мешканців без надання іншого жилого приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1, в яку він заселився разом зі своєю сім'єю на підставі ордера від 08 вересня 1987 року № НОМЕР_1. Наприкінці 2005 року виникла необхідність, у зв'язку з сімейними обставинами, переїхати йому разом зі своєю родиною до АДРЕСА_2. На час їхньої відсутності та з їхньої згоди до квартири вселилася ОСОБА_6 разом зі своєю родиною на умовах оплати комунальних послуг, а також виселення на першу вимогу. Наприкінці осені 2013 року ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_6 про намір повернутися до АДРЕСА_1 у зв'язку з чим попросив її разом із сім'єю виселитися з квартири та, отримавши їхню відмову, у жовтні 2014 року надіслав їм письмову вимогу про звільнення його квартири, яку вони отримали 21 жовтня 2014 року, однак на час звернення до суду з цим позовом квартиру не звільнили. За таких обставин та з підстав, передбачених ст. 98 ЖК Української РСР, просив виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 із вищевказаної квартири як тимчасових мешканців без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 13 березня 2015 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України установлено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

На обґрунтування свого висновку суд правильно виходив з того, що ордер на спірну квартиру ОСОБА_5 не видавався і він на теперішній час продовжує перебувати на квартирному обліку у військовій частині А1815.

На спростування заперечень відповідачів щодо вселення їх до квартири на законних підставах, а саме на підставі рішення про виділення ОСОБА_5 зазначеної квартири, яке прийняте на засіданні житлової комісії і занесене до протоколу від 09 лютого 2006 року № 106, суд обґрунтовано зазначив, що таке рішення не є підставою для вселення, крім того, згідно з цим рішенням відповідач повинен бути знятий з квартирного обліку, що зроблено не було.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно встановив, що відповідачі проживають у спірній квартирі як тимчасові мешканці, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку, що на підставі ст. 98 ЖК Української РСР вони підлягають виселенню із цього житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому в силу вимог ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

О.О. Дьоміна

В.М. Коротун