У х в а л а

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Попович О.В., Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати, за касаційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він працював на Гніздичівському державному спиртовому заводі та 19 липня 2010 року був звільнений. Проте при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку по заробітній платі.

Вказував, що рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 10 серпня 2012 року з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 7 345 грн 39 коп. та компенсацію за невикористані відпустки у сумі 861 грн 41 коп. Однак відповідач провів з ним розрахунок лише 26 грудня 2013 року.

Враховуючи вказане, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20 липня 2010 року по 26 грудня 2013 року в розмірі 55 000 грн 22 коп. та 14 грн 70 коп. компенсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати за період з серпня 2012 року по грудень 2013 року.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Гніздичівського державного спиртового заводу на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати через порушення термінів її виплати за період з серпня 2012 року по грудень 2013 року в сумі 14 грн 70 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, просить скасувати ухвалені судові рішення частково та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, встановлений ст. 233 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації у зв'язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з наявності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Судами встановлено, що з 14 серпня 2001 року ОСОБА_1 працював на Гніздичівському державному спиртовому заводі.

19 липня 2010 року ОСОБА_1 було звільнено з Гніздичівського державного спиртового заводу.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 10 серпня 2012 року з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 7 345 грн 39 коп. та компенсацію за невикористані відпустки у сумі 861 грн 41 коп. Проте розрахунок з позивачем було проведено 26 грудня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків їх виплати як складових належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та вірно застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, врахувавши рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, яким визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. При цьому, суди дійшли обґрунтованого висновку про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду за захистом своїх прав, встановлений ст. 233 КЗпП України та при вирішенні спору врахували правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77ц11, яка згідно з вимогами ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 14 грн 70 коп. та задовольняючи позов в цій частині, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки заборгованість по заробітній платі за серпень та грудень 2009 року, січень-липень 2010 року була виплачена позивачеві лише 26 грудня 2013 року, то наявні підстави для стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 14 грн 70 коп.

При цьому, суд апеляційної інстанції вірно врахував рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 року згідно якого у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Таким чином, скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати не обмежується будь-яким строком.

Зазначені висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом правильно застосовано.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 24 листопада 2014 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Попович

О.В. Cтупак