У х в а л а

іменем україни

07 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Касьяна О.П., Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Шевченківського національного заповідника Міністерства культури України, Міністерства культури України про стягнення належних працівнику сум, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Міністерства культури України на рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, у якому, уточнивши, просив стягнути з Шевченківського національного заповідника на його користь 34 110,00 грн невиплаченої грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію в розмірі п'яти посадових окладів, 101 140,00 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 15 жовтня 2013 року до 22 вересня 2014 року, 01 гривню на відшкодування моральної шкоди та 6820 грн. витрат на правову допомогу.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що згідно з наказом Міністерства культури і туризму України № 764/0/17-10 від 02 грудня 2010 його було призначено на посаду генерального директора Шевченківського національного заповідника та укладено трудовий договір у формі контракту №461 з Міністерством культури і туризму України терміном на три роки.

17 жовтня 2013 року позивач подав заяву Міністру культури України про звільнення з посади в зв'язку з виходом на пенсію з 15 жовтня 2013 року.

За наказом Міністерства культури України № 698/0/17-13 від 15 жовтня 2013 контракт розірвано та звільнено позивача з посади генерального директора Шевченківського національного заповідника за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з чим за умовами контракту він має право на грошову допомогу в розмірі п'яти посадових окладів відповідно до чинного законодавства, яка йому не була виплачена, просив задовольнити позов.

07 липня 2014 року ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області до участі у справі залучено Міністерство культури України як співвідповідача.

29 грудня 2014 року рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у задоволенні позову відмовлено.

03 лютого 2015 року рішенням апеляційного суду Черкаської області рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення невиплаченої грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію в розмірі п'яти посадових окладів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задоволені та стягнуто з Шевченківського національного заповідника Міністерства культури України на користь позивача 34 110 грн невиплаченої грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Міністерство культури України просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно з законом, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції, надавши належну оцінку обставинам справи, повно та всебічно з'ясувавши та встановивши їх, правильно виходив з того, що умовами контракту, укладеного між сторонами, передбачено проведення позивачу як керівнику Шевченківського національного заповіднику при виході на пенсію виплату грошової допомоги в розмірі п'яти посадових окладів відповідно до чинного законодавства, однак ці виплати не були сплачені позивачу, що порушує його права та є підставою для їх стягнення і задоволення цих вимог.

Разом з тим, оскільки ці кошти не були виплачені позивачу з його вини, оскільки він був керівником заповідника, підстав для стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України немає, а доказів завдання йому моральної шкоди він не надав, тому підстави для задоволення цих позовних вимог відсутні.

При цьому судом правильно застосовано закон, що регулює спірні відносини, оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства культури України відхилити, рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.П. Касьян

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева