Справа № 1329/563/12 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/2036/15 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

з участю секретаря Гацій І.І.,

з участю ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, його представників - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2012 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю. В позовній заяві зазначав, що у січні 2004 року він познайомився з відповідачкою і з червня 2004 року до жовтня 2011 року вони проживали однією сім»єю як чоловік і дружина. Посилався на те, що за належні йому кошти вони з відповідачкою розпочали будівництво будинку в смт.Шкло Яворівського району з метою створення спільної сумісної власності. Просив з врахуванням уточнених позовних вимог встановити факт його проживання з відповідачкою однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2004 року до жовтня 2011 року, визнати будинок НОМЕР_1 та земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських споруд в АДРЕСА_1 об»єктом спільної сумісної власності.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Встановлено факт проживання сторін однією сім»єю як чоловіка та жінки в період з червня 2004 року до жовтня 2011 року. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 Львівської області, а також земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 об»єктом права спільної сумісної власності.

Рішення суду оскаржила відповідачка. В апеляційній скарзі стверджує про порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам. Зазначає, що судом не враховано положення СК України, якими визначено поняття сім»ї. Вказує, що позивач жодним чином не займався вихованням дитини відповідачки по справі. Вважає, що суд не дав оцінку діям позивача, який з 2005 року не намагався зареєструвати шлюб з відповідачкою. Вважає, що суд не дав оцінку доказам щодо не проживання позивача в квартирі відповідачки, в такій не був зареєстрований, про що ствердили свідки та акти виконкому. Зазначає про неможливість такого проживання також і в зв»язку з наявністю лише двох кімнат та значною кількістю мешканців. Також вказує, що суд не дав належної оцінки показав свідків, які є родичами позивача або його приятелями. На думку апелянта, суд не навів мотивів з яких надає перевагу одним показам свідків перед іншими. Вказує, що хоч відповідачка в 2004 та 2005 роках приймала в себе родину позивача, відсутні будь-які докази про присутність таких з 2006 року. Стверджує, що згідно з документами всі будівельні матеріали купувала відповідачка, що позивач не ніс жодних витрат по утриманню квартири відповідачки. Наголошує, що всі документи починаючи з рішення про надання земельної ділянки, дозволи, акти проекти, будівельний паспорт, технічні умови видано на ім»я відповідачки. Просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3В на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_4, його представників - ОСОБА_5, ОСОБА_6 про заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржуване рішення не відповідає вказаним вимогам в повному обсязі.

Матеріалами справи встановлені наступні обставини.

Відповідачці по справі ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1500 га, яка розташована по АДРЕСА_1 надана на підставі рішення сесії Шклівської селищної ради №791 від 18.08.2005 року, цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що стверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 19.11.2009 року. (т.1, а.с.63)

Крім того відповідачка по справі ОСОБА_2 є забудовником житлового будинку по АДРЕСА_1 що стверджується декларацією про готовність об»єкта до експлуатації. (т.3, а.с.32-35)

Згідно з положеннями ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім»єю та визнання будинку об»єктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач проживав з відповідачкою в період з червня 2004 року до жовтня 2011 року однією сім»єю без реєстрації шлюбу, тобто доведеності того, що останні були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, разом будували будинок.

Висновок суду в цій частині відповідає обставинам справи, доказам, що містяться в матеріалах справи, зокрема: довідці ПАТ «Промислово-інвестиціний банк» (т.1,а.с.7), фотографіям (т.1, а.с.39, 94-96, 209-220), технічному паспорту на будинок АДРЕСА_1 (т.1, а.с.68-72), накладним (т.1, а.с.97-98), товарному чеку (т.1, а.с.99), полісу обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (т.1., а.с.112), свідоцтвам про розірвання шлюбу (т.1, а.с.113, 115,192), довідкам, журналам обліку хворих та медичним краткам Яворівської центральної районної лікарні (т.3, а.с.4-6, 7-10, 56-61, 68-84), декларації про готовність об»єкта до експлуатації (т.3, а.с.35), витягу є Єдиного реєстру довіреностей (т.3, а.с.47-48), даним перетину кордону (т.3, а.с.105, 113-114).

Також судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_25, ОСОБА_22, ОСОБА_23

Доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до твердження, що сторони по справі не проживали однією сім»єю, колегією суддів не береться до уваги, оскільки спростовується доказами по справі - фотографіями, з яких вбачається, що сторони святкували разом різноманітні урочистості, разом відпочивали, довідками та журналами обліку хворих лікарні, якими підтверджується, що позивач як місце свого проживання зазначав адресу проживання відповідачки, даними довіреності на право керування автомобілем, наданою одночасно на позивача та відповідачку, даними довідок ДПС про перетин кордону на автомобілі, показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_25, ОСОБА_22, ОСОБА_23

При цьому свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_16 в суді першої інстанції ствердили, що відповідачка по справі ОСОБА_2 просила їх не давати покази в суді.

Разом з тим, задовольняючи позов в частині визнання земельної ділянки об»єктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив з того, що така набута у власність відповідачкою за час проживання з позивачем однією сім»єю.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступним.

Відповідно до ст.40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно з ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до рішення шістнадцятої сесії Шклівської селищної ради №675 від 19.04.2005 року «Про надання земельної ділянки у власність для індивідуального будівництва» ОСОБА_2 надано в власність земельну ділянку із земельного фонду селищної ради в АДРЕСА_1 площею 0,15 га та 19.11.2009 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку (т.1., а.с.52, 63)

А відтак, оскільки відповідно до положень ст.т. 57, 61 СК України ( в редакції на час набуття у власність ОСОБА_2 земельної ділянки) земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі із земель комунальної власності, не є об»єктом спільної сумісної власності, суд прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову щодо визнання земельної ділянки об»єктом спільної сумісної власності сторін.

У зв»язку з вищенаведеним рішення суду першої інстанції в частині визнання земельної ділянки об»єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаної позовної вимоги, а в решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись п.п.1, 2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року в частині визнання земельної ділянки, площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності гр.ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та гр.ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, скасувати та відмовити в задоволенні цієї позовної вимоги.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.