АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуприна Галина Олександрівна про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: ОСОБА_4 про припинення договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року позивач Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» (далі: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 11 серпня 2006 року між банківською установою - Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (на теперішній час - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та позичальницею ОСОБА_7 було укладено Генеральну кредитну угоду № 523, а у відповідності до неї - Кредитний договір № 014/02/3-1300-06 від 11.08.2006 року, згідно якого останній на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового використання - придбання нерухомості, було надано кредит у сумі 240 000,00 доларів США, з кінцевим строком його повернення 11 серпня 2013 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірі 13 % річних.

За умовами зазначеного Кредитного договору позичальниця ОСОБА_7 зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами згідно з обумовленим сторонами графіком погашення кредитної заборгованості.

При цьому, з метою забезпечення повного та своєчасного виконання позичальницею ОСОБА_7 своїх договірних зобов'язань за вказаним Кредитним договором, того ж дня, тобто 11.08.2006 року, між кредитором - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений Іпотечний договір № 014/02/3-1300/3-06, за яким останній передав в іпотеку банківській установі належну йому на праві власності квартиру № 104 загальною площею 136,8 кв.м, житловою площею 87,3 кв.м., що розташована в житловому будинку АДРЕСА_1.

Банківська установа свої договірні зобов'язання за Кредитним договором № 014/02/3-1300-06 від 11.08.2006 року виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_7 кредит у вищезазначеному розмірі.

Однак, позичальниця ОСОБА_7 узяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.04.2013 року з останньої на користь банку було стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 207 353,80 дол. США, а також судові витрати, понесені по справі.

Проте, зазначене рішення суду боржником ОСОБА_7 на даний час так і не виконано, у зв'язку з чим станом на 15 серпня 2013 року кредитна заборгованість ОСОБА_7 становить 285 185,37 доларів США (у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 2 279 486,64 грн.) та складається із заборгованості по тілу кредиту - 172 779,47 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 1 381 026,30 грн.), заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 81 911,68 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 654 720,04 грн.)., пені, нарахованої банком за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 20 324,25 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 162 451,73 грн.), а також пені, нарахованої банком за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 10 169,97 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 81 288,57 грн.).

Посилаючись на вказані обставини, позивач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просив суд на підставі норм чинного цивільного законодавства та Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення кредитної заборгованості позичальниці ОСОБА_7 за Генеральною кредитною угодою № 523 від 11 серпня 2006 року та укладеним в її рамках Кредитного договору № 014/02/3-1300-06 від 11 серпня 2006 року, загальний розмір якої складає 285 185, 37 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.08.2013 року становить 2 279 486,64 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3, шляхом її продажу на публічних торгах за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України, скасувати державну реєстрацію місця проживання та виселити всіх мешканців вказаної квартири, а також стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачем по справі.

Відповідач ОСОБА_3 заявлених до нього банківською установою вимог не визнав, та заперечуючи проти їх задоволення, в грудні 2013 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в подальшому уточненим, в якому просив суд припинити Іпотечний договір № 014/02/03-1300/3-06, укладений 11 серпня 2006 року між ним та банківською установою в забезпечення виконання позичальницею ОСОБА_7 своїх кредитних зобов'язань, укладені до нього Додатковий договір № 1 від 24 липня 2008 року та Договір про внесення змін № 2 від 18 лютого 2010 року, а також скасувати заборону на відчуження належної йому квартири АДРЕСА_1.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтував тим, що з метою забезпечення виконання позичальницею ОСОБА_7 своїх договірних зобов'язань за вищевказаним Кредитним договором, було укладено три договори іпотеки, за якими предметами іпотеки були: квартира АДРЕСА_2, житловий будинок АДРЕСА_3 та спірна квартира АДРЕСА_1. Саме за таких умов, він - ОСОБА_3 і погодився бути майновим поручителем ОСОБА_7 Проте ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» неодноразово збільшував обсяг відповідальності ОСОБА_3 без внесення відповідних змін до укладеного з ним договору іпотеки, та без направлення йому відповідних повідомлень. Зокрема, Додатковим договором № 1 від 24 липня 2008 року було вилучено з іпотеки квартиру АДРЕСА_2, Додатковим договором № 2 від 20 березня 2009 року змінено графік погашення кредиту, сплату відсотків та порядок їх нарахування, Додатковою угодою № 3 від 18 лютого 2010 року збільшено розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами з 13% до 14% річних та змінено графік погашення кредиту, Додатковою угодою № 4 від 19 лютого 2010 року в черговий раз змінено умови кредитування та розширено права кредитора, а на майнового поручителя покладено додаткові обов'язки. Про всі вказані зміни ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_3 належним чином не повідомляв.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 (він же й позивач за зустрічним позовом) просив суд застосувати до позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», заявлених до нього, строк позовної давності, про що подав до суду відповідну заяву.

У судовому засіданні представник позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підтримав заявлені позовні вимоги банку в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні, зустрічних позовних вимог не визнав.

Відповідач ОСОБА_3, в свою чергу, підтримав свій зустрічний позов, а проти задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечував в повному обсязі.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Цим же рішенням районного суду відмовлено в задоволенні й зустрічних позовних вимог ОСОБА_3

Не погодившись із таким рішенням районного суду в частині, що стосується застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті заявлених ним вимог.

Зокрема, апелянт вказує на те, що відповідачем не було доведено того факту, що у його власності не має іншого житла. Крім того, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було дотримано строки звернення до суду із позовними вимогами щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки в кредитному договорі встановлено строк його виконання 11.08.2013 року, та більш того, строк позовної давності вже переривався після першого звернення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до суду із позовом безпосередньо до ОСОБА_7

В апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_3, який в цілому погодився з рішенням суду першої інстанції, ставиться питання про виключення з його мотивувальної частини, як зайвих, висновків суду стосовно його заяви про застосування строку позовної давності до позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За приписами ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, у даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, в разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язань передбачені ст. 611 ЦК України. За змістом цієї правової норми у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 589 ЦК України, ст.ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання, в тому числі й що стосується відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'занням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, а також збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Як встановлено по справі, 11 серпня 2006 року між банківською установою - Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та позичальницею ОСОБА_7 було укладено Генеральну кредитну угоду № 523, а у відповідності до неї - Кредитний договір № 014/02/3-1300-06 від 11.08.2006 року, згідно якого останній на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового використання - придбання нерухомості, було надано кредит у сумі 240 000,00 доларів США, з кінцевим строком його повернення 11 серпня 2013 року та сплатою щомісячних процентів за користування кредитними коштами в розмірі 13 % річних (т. 1 а.с. 7-10, 11-14).

За умовами зазначеного Кредитного договору позичальниця ОСОБА_7 зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами згідно з обумовленим сторонами графіком погашення кредитної заборгованості.

При цьому, з метою забезпечення повного та своєчасного виконання позичальницею ОСОБА_7 своїх договірних зобов'язань за вказаною Генеральною кредитною угодою, Кредитним договором, а також усіх додаткових угод до них, того ж дня, тобто 11.08.2006 року, між кредитором - Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений Іпотечний договір № 014/02/3-1300/3-06 з наступними змінами та доповненнями, за яким останній передав в іпотеку банківській установі належну йому на праві власності квартиру № 104, загальною площею 136,8 кв.м, житловою площею 87,3 кв.м., що розташована в житловому будинку АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 18-19, 120, 121).

Банківська установа свої договірні зобов'язання за Кредитним договором № 014/02/3-1300-06 від 11.08.2006 року виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_7 кредит у вищезазначеному розмірі.

Однак, позичальниця ОСОБА_7 узяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, у зв'язку з чим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24.04.2013 року з останньої на користь банку було стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором, розмір якої станом на 15.06.2011 року становив 207 353,80 дол. США.

Проте, зазначене рішення суду боржником ОСОБА_7 залишилось не виконаним, у зв'язку з чим станом на 15 серпня 2013 року кредитна заборгованість останньої перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» становить вже 285 185,37 доларів США (у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 2 279 486,64 грн.) та складається із заборгованості по тілу кредиту - 172 779,47 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 1 381 026,30 грн.), заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 81 911,68 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 654 720,04 грн.), пені в розмірі 20 324,25 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 162 451,73 грн.), нарахованої банком за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у межах одного року перед зверненням з позовом до суду, а також пені в розмірі 10 169,97 дол. США (в еквіваленті за офіційним курсом НБУ - 81 288,57 грн.), нарахованої банком за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам у межах одного року перед зверненням з позовом до суду, що підтверджується наданими банківською установою розрахунками (т. 1 а.с. 15, 16, 17).

Відмовляючи в задоволенні заявлених ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в даному випадку мають місце всі підстави для застосування до спірних правовідносин Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII).

Однак, із таким висновком суду першої інстанції судова колегія погодитися не може, оскільки Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Так, згідно з пунктом 1 частини 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з частиною 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Таким чином, оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року, ухвалене по справі, не може бути визнане цілком законним і обґрунтованим, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, скасувавши його в частині, що стосується відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ухваливши в цій частині нове рішення, яким частково задовольнивши позовні вимоги банку, в рахунок погашення кредитної заборгованості позичальниці ОСОБА_7 за Генеральною кредитною угодою № 523 від 11 серпня 2006 року та укладеним в її рамках Кредитного договору № 014/02/3-1300-06 від 11 серпня 2006 року, загальний розмір якої складає 285 185,37 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.08.2013 року становить 2 279 486,64 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності іпотекодавцю - відповідачу ОСОБА_3, шляхом її продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

При цьому підлягають задоволенню й позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо виселення відповідача ОСОБА_3 з належної йому квартири АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, в порядку, встановленому законом.

Виселення ж інших мешканців цієї квартири в даному випадку є неможливим, оскільки зазначені особи до участі в розгляді справи не залучались, а відтак суд позбавлений можливості вирішувати будь-які питання щодо прав та обов'язків останніх.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про необхідність виключення з мотивувальної частини ухваленого районним судом по справі рішення, як зайвих, висновків суду з приводу його заяви про застосування строку позовної давності до позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», то ці доводи апелянта ОСОБА_3 судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки така заява відповідача в процесі розгляду справи по суті мала місце, суд першої інстанції зобов'язаний був її розглянути, а висновки суду стосовно цієї заяви відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на законі.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 509, 525, 526, 549, 589, 599, 610, 612, 625, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 7, 33, 39-41 Закону України «Про іпотеку», Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. ст. 1, 3, 4, 88, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року - змінити.

Скасувати це судове рішення в частині, що стосується відмови в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль».

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості перед Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» за Генеральною кредитною угодою № 523 та Кредитним договором № 014/02/3-1300-06 від 11.08.2006 року, укладеними між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та Соколовою Наталією Григоріївною, в загальному розмірі 285 185,37 доларів США (у гривневому еквіваленті - 2 279 486,64 грн.), яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 172 779,47 дол. США (в еквіваленті - 1 381 026,30 грн.), заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 81 911,68 дол. США (в еквіваленті - 654 720,04 грн.), пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 20 324,25 дол. США (в еквіваленті - 162 451,73 грн.), а також пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 10 169,97 дол. США (в еквіваленті - 81 288,57 грн.), звернути стягання за Іпотечним договором № 014/02/3-1300/3-06 від 11.08.2006 року, укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. за реєстраційним № 3076, на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 104, загальною площею 136,8 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., що розташована в житловому будинку АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 08.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстраційним № 8099.

Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки - вищезазначеної квартири шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселити ОСОБА_3 з квартири № 104, розташованої у житловому будинку АДРЕСА_1, в порядку, встановленому законом.

У задоволенні іншої частини позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати, понесені по справі, а саме: 5 268 (п'ять тисяч двісті шістдесят вісім) грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції.

У решті рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року, ухвалене по справі, - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: