Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 226/1039/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Редько Ж.Є.
№22-ц/778/3086/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Димитрові Донецької області на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 19 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Димитрові Донецької області (надалі - Фонд) про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з каліцтвом, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду 8 000,0 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він 24.08.2004 року о 21.10 годині під час виконання своїх трудових обов'язків під землею у якості гірничого робітника очисного вибою п'ятого розряду на шахті «Центральна», що є відокремленим підрозділом державного підприємства «Красноармійськвугілля», був травмований: йому придавило другий палець правої кісті руки до груди вибою, в результаті чого його було доставлено до Димитровської центральної міської лікарні, де встановлено діагноз: травматичний відрив другого пальцю правої кісті руки. Про даний факт було складено акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 від 28.08.2004 року та акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 26.08.2004 року. 3 24.08.2004 року по 24.09.2004 року він проходив лікування в Димитровській лікарні.

Після виписки за висновком ЛKK та за наказами підприємства від 28.09.2004 року № 627 о/к та від 29.10.2004 року № 707 о/к його було переведено на легку працю з 24.09.2004 року до 07.10.2004 року та з 23.10.2004 року до 06.11.2004 року. За висновком МСЕК м. Донецьк від 15.10.2004 року йому вперше безстроково було встановлено 10% стійкої втрати професійної працездатності. Фондом йому призначені одноразова допомога та щомісячна грошова страхова сума, моральна шкода в зв'язку з отриманою травмою не відшкодовувалася.

Перебуваючи на лікуванні протягом одного місяця, він не міг вести повноцінний спосіб життя, відчував фізичні страждання, психологічний дискомфорт та порушення душевної рівноваги, яке виразилося у почуттях тривоги, роздратованості, страху, поганому сні із-за болів у місті ампутації пальцю на фоні сильних больових відчуттів. Після отриманої травми був суттєво змінений його привичний життєвий уклад. Він до теперішнього часу не може в повній мірі здійснювати властиві для нього обов'язки як чоловіка - голови сім'ї, що психологічно травмує його та оказує негативний вплив на його сімейно-побутові відношення. Втрата пальця є фізичним недоліком, який кидається в очі оточуючим його людям, від чого він відчуває почуття незручності, ніяковості при появі в суспільстві, що спричиняє додаткові моральні страждання. Він став більш замкнутий, що перешкоджає йому повноцінно спілкуватися з друзями та знайомими. До отримання професійного захворювання він був здоровою та працездатною людиною, але після травмування в нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Спостерігається критичне відношення до себе, як до неповноцінного в трудовому відношенні громадянина.

Моральну шкоду у зв'язку з травмою на виробництві позивач оцінює у розмірі 8000,0 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 19 травня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві, 2 500,0 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Фонд у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити у повному обсязі.

У судове засідання 04.06.2015 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (а.с.99-100) позивач ОСОБА_2 та представник відповідача - Фонду не з'явились. При цьому, позивач та представник Фонду про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причини неявки позивача та представника Фонду у дане судове засідання та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія судів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що задовольняючи позов позивача частково у цій справі, суд першої інстанції керувався ст.ст. 3, 46 Конституції України, ст. 153 КЗпП України, Законами України «Про охорону праці» та «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст.ст.10 - 11, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, виходив із доказаності та обґрунтованості позовних вимог позивача в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 10.08.2004 року по 30.11.2011 року працював на шахті «Центральна» відособленого підрозділу «Шахтоуправління імені Г.М.Димитрова» державного підприємства «Красноармійськвугілля» (далі за текстом підприємство) у якості гірничого робітника очисного вибою п'ятого розряду підземним з повним робочим днем, що підтверджується записами з трудової книжки позивача.

24.08.2004 року позивач ОСОБА_2 при виконанні трудових обов'язків отримав виробничу травму, внаслідок якої йому було встановлено діагноз: травматичний відрив ІІ пальця правої кісті, що підтверджується актами № 21 від 26.08.2004 року за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництвом та за формою Н-5 про розслідування нещасного випадку (а.с.10-11, 13-14).

Відповідно до п.7 акту за формою Н-1 та п.4 акту за формою Н-5 причиною нещасного випадку є: порушення технології робіт потерпілим; знаходження потерпілого в небезпечній зоні; особиста необережність потерпілого; слабий контроль з боку гірничого майстра за організацією робіт та дотриманням техніки безпеки робочими в зміні (а.с.10-11, 13-14).

Згідно із випискою із протоколу № 9 від 26.10.2004 року комісія з охорони праці підприємства встановила вину потерпілого у 15 %.

У зв'язку з отриманою травмою ОСОБА_2 лікувався у Димитровській центральній міській лікарні амбулаторно з 24.08.2004 року по 23.09.2004 року, про що свідчать листок непрацездатності, направлення медичного пункту шахти «Центральна» ДП «Красноармійськвугілля» № 73 від 24.08.2004 року, виписки з амбулаторної карти потерпілого, у яких зафіксовано скарги потерпілого на болі в ділянці культі (а.с.12, 29, 30-40).

На підставі висновків лікувально-консультативної комісії (ЛКК) від 23.09.2004 року та від 22.10.2004 року за наказами підприємства від 28.09.2004 року № 627 о/к та від 29.10.2004 року №707 о/к позивача було переведено на легку працю з 24.09.2004 року до 07.10.2004 року та з 23.10.2004 року до 06.11.2004 року, без підняття важкого та миття в бані (а.с.8, 9, 39, 40).

За висновком міжрайонної травматологічної МСЕК від 15.10.2004 року позивачу за наслідками виробничої травми від 24.08.2004 року вперше безстроково встановлено 10% втрати професійної працездатності без встановлення групи інвалідності та без будь-яких протипоказань і рекомендацій (а.с.28).

Відповідно до постанов Фонду ОСОБА_2 призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 9 044,0 грн. та щомісячні страхові виплати через стійку втрату ним професійної працездатності 10 %, які за станом на 01.03.2013 року становлять 445,77 грн. (а.с.15-25).

За приписами ч.1 ст.3 Конституції України, життя і здоров'я людини визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.46 Конституції України право громадян на соціальний захист гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, одним із видів якого є відповідно до ч.1 ст.4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування - страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

В силу вимог ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із ч.1 ст.9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, завданої робітнику у наслідок ушкодження його здоров,я, здійснюється Фондом у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105-ХIV (далі Закон № 1105-ХIV), що набрав чинності з 01.04.2001 року.

Відповідно за ст.ст.13, 21, 28 Закону № 1105-ХIV при настанні страхового випадку, а саме ушкодження здоров'я на виробництві, потерпілий - застрахована особа - має право на різні види відшкодування шкоди у тому числі і на відшкодування моральної шкоди за наявності факту спричинення цієї шкоди потерпілому.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», передбачено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, які потерпіли на виробництві, з часу набрання чинності Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а саме: з 01.04.2001 року, і до внесення до нього змін на підставі Закону України від 23.02.2007 року № 717-У, був покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

У зв'язку з отриманою на виробництві травмою позивачу 15.10.2004 року була встановлена втрата професійної працездатності, тому суд першої інстанції правильно керується законодавством, діючим у зазначений період часу при вирішенні цієї справи, бо це регламентовано ст.5 ЦК України, згідно якої акти цивільного законодавства, до яких відноситься Закон № 1105-ХIV, регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин, який суд першої інстанції правильно пов'язує з датою встановлення МСЕК втрати позивачем професійної працездатності, діяв встановлений державою спеціальний порядок щодо відшкодування шкоди, завданої здоров'ю потерпілого умовами виробництва, - через відділення Фонду.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з встановленням йому стійкої втрати працездатності внаслідок отриманої ним травми, а висновок МСЭК від 15.10.2004 року підтверджує наявність факту спричинення шкоди його здоров'ю, яка привела до фізичних і моральних страждань позивача, змін звичного перебігу його життя, зокрема, необхідності тривалий час - на протязі одного місяця лікуватися, тимчасово переводитися на іншу роботу, ніж та, яка була до травми, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому посилання відповідача на обов'язковість, як доказу, висновку МСЕК щодо встановлення факту спричинення позивачеві моральної шкоди безпідставне і не відповідає вимогам законодавства, оскільки положення ст.34 Закону № 1105-ХIV розповсюджуються на ті випадки, коли у потерпілого не наступило стійкої втрати професійної працездатності і особа не має будь-яких документів, за якими можна судити про наявність фізичних або психічних страждань.

Порушення позивачем нормативних актів про охорону праці враховується лише при визначенні потерпілому розміру одноразової допомоги (ст.34 Закону № 1105-ХIV). Тобто ступень вини позивача в нещасному випадку не може бути врахований судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоді, оскільки це не ґрунтується на законі.

Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 8 000,0 грн., суд першої інстанції правильно вважав завищеною і такою, що не відповідає отриманим ним моральним стражданням. При визначенні суми відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди суд першої інстанції правильно врахував характер, обсяг, тривалість зазнаваних позивачем страждань, його стан здоров'я, розмір і безстроковий характер втрати працездатності, а саме те, що позивач у віці 44 роки втратив 10% своєї працездатності на підприємстві і йому деякий час була протипоказана тяжка фізична праця, якою до захворювання він заробляв собі та сім'ї на достатній рівень життя, істотність вимушеності змін у життєвих стосунках потерпілого, те, що отримане ним ушкодження здоров'я заважає йому вести повноцінний спосіб життя, вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Також суд першої інстанції правильно врахував продовження позивачем після лікування працювати на тій же посаді, відсутність інвалідності і потреби у продовженні лікування за наслідками травми. Тому, виходячи з засад розумності та справедливості, суд першої інстанції правильно вважав можливим визначити позивачу розмір відшкодування моральної шкоди у 2 500,0 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача - Фонду є такими, що не спростовують обставин, встановлених судом першої інстанції у цій справі, та висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену в його запереченнях на позов, яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення судом першої інстанції у цій справі норм процесуального права, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, відсутні.

Суд першої інстанції розглядав дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст.ст. 10-11, 57-61 ЦПК України в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ч. 2 ст. 303 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Підстави для звільнення відповідача від доказування у цій справі також відсутні.

Відповідач не зазначив та не надав суду першої інстанції належних, допустимих, переконливих доказів в обгрунтування своїх заперечень проти позову.

Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях.

В силу вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції, що оскаржується у цій справі відповідачем, є законним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права та прийняв рішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Димитрові Донецької області відхилити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 19 травня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.