Справа №574/165/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1120/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

при серетарі ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Суми цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Буринського районного суду Сумської області від 05 травня 2015 року за позовом ОСОБА_4 до дочірнього підприємства «Сумський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», третя особа: ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 05 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ДП «Сумський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про відшкодування майнової та моральної шкоди були задоволені частково. Стягнуто із ДП «Сумський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_4 500 грн. в рахунок відшкодування вартості франшизи, 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та вирішено питання щодо судових витрат. В задоволенні інших позовних вимог було відмовлено. ( а.с. 74-76)

Не погодившись з рішенням суду позивач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні з ДП «Сумський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди в сумі 14663,54 грн. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги, а в частині визначення розміру моральної шкоди рішення суду змінити та стягнути з відповідача на його користь 5000 грн. В обґрунтування скарги апелянт вказував, що надав достатньо доказів на підтвердження розміру завданої матеріальної шкоди, при цьому просить врахувати зростання цін на деталі та роботу, які необхідні для відновлення автомобіля, у звязку з коливанням курсу долара. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявлена ним сума моральної шкоди у розмірі 5000 грн. є завищеною і не відповідає характеру та обсягу страждань.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що власником джерела підвищеної небезпеки автомобіля НОМЕР_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди було ДП «Сумський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Дане підприємство видало третій особі ОСОБА_5 подорожній лист для керування автомобілем. На час скоєння ДТП ОСОБА_5 перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював на підприємстві водієм. У зв'язку з цим відповідно до ст.. 1172, 1187 ЦК України відповідальність за шкоду, завдану позивачу ОСОБА_4 внаслідок ДТП через порушення водієм ОСОБА_5 ПДР України має нести відповідач як власник на момент ДТП джерела підвищеної небезпеки, з яким водій даного транспортного засобу перебував у трудових відносинах.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої позивачеві в розмірі 1000 грн.., суд дійшов до висновку, що позивачеві внаслідок ДТП з вини працівника підприємства спричинена моральна шкода, оскільки дана ситуація призвела до порушення його нормальних життєвих зв'язків, при визначенні розміру моральної шкоди суд врахував погіршення стану здоровя позивача внаслідок ДТП , характер та обсяг душевних страждань і переживань, вимушені зміни у життєвих стосунках у звязку з пошкодженням автомобіля, засади розумності та справедливості.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення майнової шкоди у розмірі 500 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вказана частина збитків, яка є франшизою, залишилась невідшкодованою страховиком, тому підлягає стягненню з відповідача як з особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди у розмірі 8859,31 грн., як різницю між вартістю відновлюваного ремонту і страховою виплатою, що не була покрита страховим відшкодуванням, а також різницю вартості цін на деталі та роботу які необхідні для відновлення автомобіля у сумі 5774,23 грн. з урахуванням курсового коливання долара , суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, оскільки позивачем не надано доказів у підтвердження суми витрат на повний відновлюваний ремонт автомобіля.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Згідно з положеннями ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 грудня 2014 року в м. Буринь Сумської області по вул.. Незалежності сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 та автомобіля НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4, який належить йому на праві власності, в результаті якої автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень.

Постановами Буринського районного суду Сумської області від 19.01.2015 року та апеляційного суду Сумської області від 16.02.2015 року водія ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП. ( а.с. 10,11)

Власником автомобіля НОМЕР_4 є ДП «Сумський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України»., з яким водій ОСОБА_5 на час ДТП перебував у трудових відносинах.

Відповідно до генерального договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 11.03.2014 року цивільна відповідальність власника автомобіля була застрахована ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна ОСОБА_6» та лімітована сумою 50 000 грн. за шкоду заподіяну майну та 100 000 грн. за шкоду заподіяну здоров'ю потерпілого та франшизою 500 грн. (а.с. 65-70)

Відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач ОСОБА_4 звернувся до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна ОСОБА_6» з метою отримання страхового відшкодування.

Відповідно до п.22.1. ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст.29 України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 12.1. ст.. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Сума заподіяного ОСОБА_4 матеріального збитку в результаті пошкодження автомобіля НОМЕР_3, відповідно до звіту № 386 від 29.12.2014 року з врахуванням фізичного зносу та ВТВ становить 17139,33 грн. ( а.с.6)

За результатами розгляду страхового випадку ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна ОСОБА_6» було складено Страховий акт та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 16 639,33 грн. ( 17139,33 грн. -500 грн. (франшиза) ) яке позивач отримав і ним ці обставини не оспорюються. (а.с. 64) ).

З огляду на те, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для її стягнення з відповідача, як з особи яка відповідальна за шкоду завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків.

Оскільки вартість відновлюваного ремонту згідно звіту №386 від 29.12.2014 року складає 25 998,64 грн., позивач просив суд стягнути з відповідача, різницю між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля позивача та виплаченою страховою сумою, що становить 9359,31 грн. ( 25998,64 грн.- 16639,33 грн) та різницю курсових коливань у сумі 5774,23 грн.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тобто, якщо позивачу недостатньо сплаченого відшкодування, він має право вимоги до винної в ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

За загальним правилом та з огляду на положення ст. 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та визнано позивачем, належний йому автомобіль позивач не ремонтував, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження понесених реальних витрат на ремонт автомобіля ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивач та його представник не надали, а тому доводи скарги про ухвалення нового рішення зі стягненням з відповідача майнової шкоди у розмірі 14 633,54 грн. не можна визнати обґрунтованими.

Посилання апелянта на те, що вартість відновлення пошкодженого автомобіля є значно більшою, оскільки необхідно враховувати зростання цін на деталі та роботу, які необхідні для відновлення автомобіля, є припущеннями позивача та не підтверджені належними доказами.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не було надано доказів, які б підтверджували його позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди, про що і ухвалив відповідне рішення і колегія суддів погоджується з таким висновком.

Доводи апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції керуючись розясненнями , які викладені в аб. 3. п. 9 постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди та розясненнями Верховного Суду України, які були викладені у Постанові №6-49цс14 від 04.06.2014 року не врахував , що відповідно до ст.. 22,1192, 1194 ЦК України , а також розяснень викладених у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року N 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» , позивач має право на відшкодування збитків які він мусить зробити для відновлення пошкодженого автомобіля , є безпідставними і не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині на ті обставини, що «…визначена оцінювачем автомобіля у звіті № 386 сума вартості відновлюваного ремонту у розмірі 25998,64 грн. є сумою відновлюваного ремонту для автомобіля який не мав фізичного зносу» , не призвели до неправильного вирішення спору по суті заявлених вимог, у звязку з чим не є підставами для скасування прийнятого у даній справі судового рішення, а тому доводі апелянта у цій частині також колегією суддів до уваги не приймаються.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції, в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни, враховуючи наступне.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_4 та його пояснень в суді першої інстанції , позивач обґрунтував свої вимоги про відшкодування моральної шкоди тим, що внаслідок ДТП він зазнав фізичних ушкоджень, у нього погіршився стан здоровя, крім того, у разі пошкодження автомобіля у нього змінився його спосіб життя, він не користувався автомобілем за його призначенням , що призвело до порушення його нормальних життєвих звязків.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь позивача з відповідача моральної шкоди в сумі 1 000 грн., суд першої інстанції обґрунтовано керувався положеннями ч.2 ст.23, ч.1 ст.1167 ЦК України та вірно визначив розмір такого відшкодування, з урахуванням характеру та тривалості завданих позивачу переживань та душевних страждань, а також засад розумності та справедливості. Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не вправі проводити переоцінку висновків суду першої інстанції, враховуючи, що в апеляційній скарзі позивач не навів будь-яких додаткових обставин та доказів, які не були враховані судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і не містить передбачених законом підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що розглядаючи позовні вимоги, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, правильно встановив правовідносини, які склались між ними, вірно визначив норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Отже, за таких обставин колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування немає, тому відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 Анатолійовича- відхилити.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 05 травня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -