АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/7120/15 Головуючий у 1 інстанції - Чех Н.А.
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Кирилюк Г.М., Барановської Л.В.

при секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 7 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 і просила винести рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 669.024 грн.90 коп. з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та штрафних санкцій.

Послалась на те, що 4.07.2012 року вона надала відповідачу безвідсоткову позику на суму 300.000 грн. на термін до 5.09.2012 року.

Оскільки відповідач по закінченні дії договору відмовляється повертати кошти, позивачка звернулась до суду з цим позовом і просила стягнути, крім суми позики у розмірі 300.000 грн., також інфляційні нарахування 77.326 грн.27 коп.; 21.698 грн.63 коп., як 3% річних, відповідно до ст.625 ЦК України за прострочку виконання грошового зобов»язання за 880 днів прострочки з 5.09.2012 року по 11.07.2015 року; 300.000 грн., як штрафну санкцію, передбачену п.2 договору позики.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 7.04.2015 року позов задоволено частково /а.с.58-59/.

Судовим рішенням стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборговану суму за договором позики у розмірі 150.000 грн., інфляцію у сумі 38.663 грн.14 коп., 3% річних у сумі 9.000 грн., судовий збір у сумі 1.976 грн.63 коп., а всього, у сумі 199.639 грн.77 коп. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, не заперечуючи порушення ним термінів погашення позики перед позивачкою, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 7.04.2015 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути лише заборгованість у сумі 150.000 грн., а в решті позову відмовити /а.с.69-71/.

Представник позивачки ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення у відмовленій частині позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі /а.с.77-84/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши апеляційних скарг колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та, стягуючи позику лише у сумі 150.000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що інша частина позики у сумі 150.000 грн. була добровільно погашена відповідачем на користь позивачки.

Крім того, відмовляючи у позові в частині стягнення штрафу, передбаченого умовами договору позики, суд першої інстанції послався на те, що, оскільки судом стягнуто пеню у розмірі 3% річних за ст.625 ЦК України, тому, на думку суду, додаткове стягнення штрафу буде подвійним стягненням неустойки (тобто, пені і штрафу) за одне і те ж порушення, що, як вважає суд, є неправильним.

Між тим, такі висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення постановлене з порушенням застосування матеріальних норм права.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Переверзевою Г.О. від 4.07.2012 року за реєстровим №1901 позивач ОСОБА_3 надала безвідсоткову позику ОСОБА_1 у сумі 300.000 грн. на термін до 5.09.2012 року /а.с.9-10/.

Відповідно до п.2 Договору позики у випадку коли Позичальник не поверне позичені гроші до зазначеного у цьому договорі строку, Позичальник зобов»язується повернути (сплатити) позичені грошові кошти та сплатити штраф у подвійному розмірі суми позики.

Із наведеного колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами виникли відносини договору позики, відповідно до яких, в силу ст.1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Встановлено, що на передбачений договором термін дії договору позика не повернута, у зв»яку з чим позивачка звернулась з цим позовом до суду.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов»язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Дійшовши висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Колегія суддів виходить з того, що за спірним договором позики відповідач отримав кошти у сумі 300.000 грн., які на день закінчення дії договору не були повернуті, тому саме така сума позики повинна бути стягнута з відповідача на користь позивачки ОСОБА_3.

Доводи відповідача в тій частині, що він сплатив позивачці частину позики у сумі 150.000 грн. нічим не підтверджено, а сама позивачка заперечує факт повернення їй частини позики у сумі 150.000 грн.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оскільки позика своєчасно, тобто, на день закінчення дії договору - 5.09.2012 року, не була повернута, тому, в силу ст.625 ЦК України, заборговану суму позики належить проіндексувати.

Задовольняючи позов в частині стягнення відсотків за порушення термінів погашення позики, керуючись вимогами ст.1050 ЦК України суд вважає правомірним застосувати ст.625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, стягнення процентів за користування чужими грошима, як гарантія прав позикодавця, у розмірі 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, має застосовуватися із дня, наступного за днем, який визначено сторонами, як строк виконання зобов»язання.

Із наданого суду розрахунку, виконаного позивачем, на підставі ст.625 ЦК України, заборгована сума позики з урахуванням індексації становить 377.326 грн.27 коп., а 3% річних за період з 5.09.2012 року по день звернення позивачки до суду з цим позовом, становить 21.698 грн.63 коп. за 880 днів затримки повернення грошових коштів.

Розрахунок заборгованості у позовній заяві виконаний правильно і судом перевірено.

Крім того, оскільки згідно п.2 Договору позики за прострочення виконання позичальником своїх зобов»язань сторонами передбачений штраф у подвійному розмірі позики, а позивачка просить стягнути указаний штраф з відповідача на свою корить лише в одинарному розмірі від суми позики, колегія суддів вважає, що це є правом позивача, а тому з відповідача належить стягнути також у штраф у сумі 300.000 грн.

Доводи суду першої інстанції в тій частині що стягнення відсотків за ст.625 ЦК України а також стягнення штрафу, передбаченого умовами договору є подвійною відповідальністю боржника за одне і те ж порушення, на думку колегії суддів, є помилковим, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому колегія суддів вважає за правомірне стягнути з відповідача на користь позивачки, як штраф, передбачений умовами договору, так і відсотки за прострочку виконання грошового зобов»язання, відповідно до ст.625 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, як ухвалене всупереч дійсним обставинам справи з порушенням застосування матеріальних норм права, належить скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Керуючись ст.ст.307,309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, задовольнити.

Скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 7 квітня 2015року та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики з урахуванням індексації, 3% річних та штрафних санкцій, у сумі 699.024 (шістсот дев»яносто дев»ять тис. двадцять чотири) грн.90 коп.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 7 квітня 2015року відхилити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі 3.654(три.тис.шістсот п»ятдесят чотири) грн.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді