УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Леванчука А.О., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за банківськими вкладами, захист прав споживача фінансових послуг,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Донецької області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») на його користь заборгованість за всіма банківськими вкладами з відсотками в сумі 174 275,11 доларів США, грошові кошти з поточного рахунку № НОМЕР_1 у сумі 50 701,04 доларів США з 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 68 035 грн 05 коп., заборгованість за заявою від 07 жовтня 2014 року про здійснення SWIFT- переказу коштів в сумі 11 000,00 доларів США та пеню в розмірі 54 951 грн 67 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ним та відповідачем 30 вересня 2014 року були укладені договори банківського вкладу (депозиту) «Лояльний оn-line»: № 3237, № 3239, № 3240 на 50 000,00 доларів США кожний, № 3245 та № 43246 на 11 000,00 доларів США кожний, зі ставкою 9,5% річних на строк по 30 жовтня 2014 року включно, з можливістю продовження строку вкладу на місяць відповідно до п.1.11 договорів.

Крім того вказав, що 22 вересня 2014 року між ним та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір № №010-4577-220914 на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів, за яким відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1 у доларах США та надані картки доступу до нього.

Зазначив, що за його дорученням від 28 листопада 2014 року відповідач не перерахував кошти з вказаного рахунку в сумі 50 701,04 доларів США на інший рахунок, і не видав їх готівкою. Крім того, відповідач не виконав його заяву від 07 жовтня 2014 року про здійснення SWIFT- переказу коштів з його рахунку в сумі 11 000,00 доларів США, при цьому кошти з рахунку списав.

Посилаючись на порушення банком своїх обов'язків за договорами банківських вкладів щодо своєчасного повернення вкладів, передбачених ст. ст. 526, 1058 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 грошовий вклад за договором № 010-4577-220914 від 22 вересня 2014 року на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів у сумі 227 384,33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на 02 березня 2015 року складає 6 107 111 грн 07 коп.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 пеню за прострочення виконання заяви про переказ коштів від 07 жовтня 2014 року в розмірі 15 067 грн 40 коп.

В іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено, рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 червня 2015 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За приписами ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

У п. 6 ст. 2 цього Закону визначено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Разом із тим, згідно з п. 1 ч. 5, ч. 6 ст. 36 зазначеного Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, у тому числі задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті не поширюється на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом у розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами 200 тис. грн, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував, що з моменту запровадження у ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, тобто з 03 березня 2015 року не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку понад суму гарантованої виплати, а Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за спірним договором № 010-04577-220914 від 22 вересня 2014 року позивач отримав кошти в розмірі 47985 грн 50 коп., за іншим договором № 016-04511-110912 від 11 вересня 2012 року, що не є предметом спору даного судового розгляду, виплачено 152 014 грн 50 коп., всього 200 000 грн, дійшовши висновку, що у зв'язку із прийняттям рішення про введення в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації вимоги позивача, який є вкладником банку, не можуть бути задоволенні поза межами процедури ліквідації банку в силу вищевказаних норм Закону.

На обґрунтування такого висновку суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року № 51 із 03 березня 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» із ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації. Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08 квітня 2015 року № 71 продовжено тимчасову адміністрацію до 02 вересня 2015 року.

Враховуючи, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року із 03 березня 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Дельта банк» із ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним та яким врегульовано порядок задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

А.О. Леванчук

Т.О.Писана