Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/802/15-ц

12 червня 2015 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Грещука Р.П.

секретаря Госедло Л.І.

з участю представника позивача- Гуменюка Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

16.04.2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Просить суд постановити рішення, яким визнати п.12.1 договору фінансового лізингу №001388 з додатками від 24.03.2015 року- недійсним.

Розірвати договір фінансового лізингу №001388 з додатками від 24.03.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 «Лізингова компанія «АвтоФінанс» сплачені кошти в розмірі 25000 грн. та судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та просить суд їх задоволити.

Представник відповідача - ОСОБА_2 «Лізингова компанія «АвтоФінанс» в судове засідання не прибув, натомість ОСОБА_2 «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на адресу суду направила заперечення на позов, в якому не погоджується з вимогами позивача. Вважає, що позов є безпідставним, необгрунтованим та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом, грунтується виключно на припущеннях позивача, без належного ознайомлення з нормами закону, що безпосередньо регулюють діяльність відповідача.

Обставини, на які посилається позивач, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється в їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає умови цивільно-правового договору, на підставі якого виникли цивільно-правові відносини між ним та відповідачем, а також посилається на норми закону, які взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин.

Просить суд розглядати справу без участі представника компанії та з підстав, наведених в запереченні відмовити позивачу ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, взявши до уваги заперечення відповідача, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст. 56, 60 ЦПК України і, які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, та, зясувавши фактичні обставини, приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зі змісту ст.60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що 24.03.2015 року між ОСОБА_1та ОСОБА_2 «Лізингова компанія «АвтоФінанс», укладено договір фінансового лізингу № 001388 з додатками, відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу - транспортний засіб «Dongfend DF 244», зазначений у п. 1.1. договору та специфікації, що є додатком № 1,2, вартістю 250 000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених договором.

Зясовано також, що в усній формі представник відповідача повідомила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 25 000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день ОСОБА_1 було сплачено 25 000 грн. з зазначенням призначення платежу, згідно лізингового договору № 001388.

Разом з тим, як пояснив в судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_1 представником ОСОБА_2 «Лізингова компанія «АвтоФінанс», не було роз'яснено призначення даного платежу який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Він же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та квитанції №0.0.365461457.1 від 24.03.2015 року, вбачається, що призначення платежу, згідно лізингового договору №001388).

Також, як вбачається з пояснень представника позивача, у ОСОБА_1 не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконала та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші клієнти, які бажають укласти договір лізингу.

Крім того, протягом обіцяного терміну предмет лізингу не був переданий позивачу. Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 25 000 грн є адміністративним платежем тільки за оформлення договору. Т

аким Таким чином, як видно з позовної заяви та пояснень представника позивача, під час попередніх переговорів представником компанії позивача введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору ОСОБА_1 стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, а можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача.

Вказні обставини в судовому засіданні не спростовані відповідачем по справі- ТзОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс».

З-ном України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 р. № 3795-VІ передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 року при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень З-ну «Про захист прав споживачів», прийнятого 12.05.1991 року і введеного в дію з 01.10.1991р.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч.5 п.1 ст.4 З-ну України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що З-н України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору. А умови договору фінансового лізингу в свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону.

Умова договору фінансового лізингу №001388 з додатками від 24.03.2015 року про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту в відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу), на переконання суду, є незаконною.

У відповідності до ст. 16 З-ну України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору.

У відповідності до договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 25000 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязаний з виконанням договору лізингу.

Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 З-ну України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору.

Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом.

Лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозв'язку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку.

Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником -лізингоодержувач.

Положеннями ч. 1 ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Ч.2 цієї ж статті встановлено, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Виходячи з зазначеного, за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, Справа № 1-26/2011.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги .

Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

Виходячи з наведеного, при вирішенні спору між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 «Лізингова компанія «АвтоФінанс» підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 (справа № 1-26/2011) та слід врахувати, що йому як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України).

Оскільки позивач не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав непотрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу.

Згідно з п. 2. ст. 11 З-ну України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати аа страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Однак відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Тобто, позивач не мав часу детально ознайомитися з чотирнадцятьма сторінками договору за такий короткий строк. Йому повинна була надатись можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, представник відповідача не надала достовірної інформації, переконала в тому, що всі істотні умови договору вона позивачу пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу.

На переконання суду, позивач не мав можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди.

Так, згідно з ч.1 ст. 18 З-ну України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст. 18 вказаного Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми ст. 18 З-ну України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 З-ну України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (порушення п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); п. 12.1. - лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства.

Згідно п.6 ст.11 З-ну України «Про захист прав спживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто лізингоодержувачу в даному випадку повинно бути надано право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення.

Дане право також передбачене ст.707 ЦК України.

Однак відповідачем- ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не враховано вищевказані норми законодавства. Всупереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору.

Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства.

Тому дана вимога договору є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 З-ну України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором випадках.

У ч. 1 ст. 2 З-ну України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Так, відповідно до ЦК України, а саме статей 806, 807 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а до відносин повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про договір поставки. Положення кодексу про договір поставки (ст.712 ЦК України) у свою чергу посилається на те, що до договору поставки застосовуються положення договору купівлі-продажу.

Крім цього, згідно статей 4,10,15 З-ну України «Про захист прав споживачів» -споживач має право:ст. 4 п. 4 - на необхідну, достовірну, та своєчасну інформацію про продукцію, а також про його виробника; ст. 10 п. 2. - на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; ст. 15 - на отримання необхідної інформації достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії ії придбання, тощо.

Відповідно до П(С)БУ 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 7 МФУ від 20.10.2000 року № 92, основними фондами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт.

Тобто, відповідач по справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності який здійснює діяльність у сфері передачі автомобілів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобов'язаний надати лізингоодержувачу дані про те, що автомобіль який буде передаватися вже є його власністю і є основними фондами відповідача.

В порушення зазначених вимог в договорі не вказано, який саме транспортний засіб «Dongfend DF 244», буде переданий у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, з яким об'ємом двигуна, якої внутрішньої комплектації, з якою коробкою передач (автоматична, механічна), тобто у договорі не вказано предмету лізингу (найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію.

Згідно ч.12 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 12.04.1996 року у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу,послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 З-ну України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Вказані порушення, відповідно до ст.ст. 10, 21 п. 5, З-ну України «Про захист прав споживачів», ст. 638 ЦК України, ст. 6 З-ну України «Про фінансовий лізинг» є підставою для розірвання договору на надання послуг.

Згідно п.9 З-ну України «Про захист прав споживачів» якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків,завданих йому виробником (виконавцем,продавцем), у звязку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Відповідно, сплачені позивачем відповідачу - ОСОБА_2 «Лізингова компанія «АвтоФінанс» кошти в сумі 25000 грн. підлягають поверненню.

На підставі викладеного, ст.ст.203,215,638,707,806,807 ЦК України, З-ну України «Про захист прав споживачів», З-ну України «Про фінансовий лізинг», рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, керуючись ст. 4, 7, 14, 60, 88, 215-218,223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати п.12.1 договору фінансового лізингу №001388 від 24.03.2015 року з додатками, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», 01601, м.Київ, вул. Шовковична,42-44,офіс 9СД2, , р/рахунок 3 в ПАТ «ОСОБА_3 Аваль, МФО 380805 та ОСОБА_1, жит. ІНФОРМАЦІЯ_1, ід.код:НОМЕР_1, паспорт серії СС №080803, виданий Болехівським МВ УМВС в Івано-Франківській області 28.05.1996 року - недійсним.

Договір фінансового лізингу №001388 від 24.03.2015 року з додатками, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», 01601, м.Київ, вул. Шовковична,42-44,офіс 9СД2, , р/рахунок 3 в ПАТ «ОСОБА_3 Аваль, МФО 380805 та ОСОБА_1, жит. ІНФОРМАЦІЯ_1, ід.код:НОМЕР_1, паспорт серії СС №080803, виданий Болехівським МВ УМВС в Івано-Франківській області 28.05.1996 року- розірвати.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс», 01601, м.Київ, вул. Шовковична,42-44,офіс 9СД2, , р/рахунок 3 в ПАТ «ОСОБА_3 Аваль, МФО 380805 на користь ОСОБА_1 сплачені кошти в розмірі 25000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс»,01601, м.Київ, вул. Шовковична,42-44,офіс 9СД2, , р/рахунок 3 в ПАТ «ОСОБА_3 Аваль, МФО 380805 на користь держави 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст рішення виготовлено 16.06.2015 року