Справа № 166/189/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Савчук М.А.
Провадження № 22-ц/773/752/15 Категорія: 27 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Грушицького А.І.,

суддів: Свистун О.В., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Лимарю Р.С.,

з участю представника позивача Герасимчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 20 лютого 2015 року позов задоволено.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) зареєстрованих АДРЕСА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» (р/р НОМЕР_3 в ОПЕРВ філії Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк», м. Луцьк, вул. Червоного Хреста, 8, , МФО 303398) заборгованість за кредитним договором № 3439 від 24 жовтня 2007 року в сумі 647737,66 грн., в тому числі: 221768,75 грн. заборгованість за кредитом, 186548,66 грн. заборгованість за процентами, 139135,12 грн. пеня, 23923,25 грн. загальна сума 3 % річних, 76361,89 грн. загальна сума втрат банку від інфляції.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» по 1827 грн. сплаченого судового збору, а всього 3654 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 лютого 2015 року в частині стягнення боргу з ОСОБА_3 та у задоволенні позову в цій частині відмовити.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу заперечила, просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не виконує належним чином своїх зобовязань щодо повернення коштів по укладеному 24 жовтня 2007 року кредитному договору, а відповідач ОСОБА_3 не виконує належним чином взяті на себе зобовязання згідно укладеного 24 жовтня 2007 року договору поруки, в результаті чого утворилась заборгованість перед банком в розмірі 647737,66 грн., яка підлягає солідарному стягненню із відповідачів.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 3439, відповідно до умов якого банк зобовязувався надати позичальнику грошові кошти в сумі 255000 грн. зі сплатою 16,5 % річних строком на 10 років на споживчі потреби з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 23 жовтня 2017 року (а.с. 32-38).

В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 3844, згідно якого ОСОБА_3 зобовязалася перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязання за кредитним договором № 3439 від 24 жовтня 2007 року, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (а.с. 48-50).

Банк свої зобовязання, передбачені договором, виконав повністю, надавши ОСОБА_2 грошові кошти.

Позичальник ОСОБА_2 своїх зобовязань не виконав належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 23 січня 2015 року становила 647737,66 грн., в тому числі 221768,65 грн. заборгованості за кредитом, 186548,75 грн. заборгованості за процентами, 139135,12 грн. пеня, 23923,25 грн. загальна сума 3 % річних, 76361,89 грн. загальна сума втрат банку від інфляції (а.с. 7).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, у встановлений строк (термін).

Як передбачено ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Судом першої інстанції правильно встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_2 своїх зобовязань щодо виконання кредитного договору від 24 жовтня 2007 року та відповідач ОСОБА_3 щодо виконання договору поруки від 24 жовтня 2007 року належним чином не виконали в результаті чого утворилась заборгованість, яка підлягає до солідарного стягнення з відповідачів.

Доводи відповідача ОСОБА_3 щодо відсутності підстав для стягнення із неї заборгованості у звязку з тим, що вона не підписувала договору поруки не грунтуються на положеннях закону.

В матеріалах справи наявна належним чином завірена копія (а.с. 48), а в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції було оглянуто оригінал договору поруки № 3844 від 24 жовтня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідач ОСОБА_3, стверджуючи, що вона не підписувала договір поруки наводить доводи щодо недійсності договору поруки на підставах, встановлених законом. Недійсність оспорюваного правочину може бути підтверджена лише рішенням суду.

Проте відповідач ОСОБА_3 не надала суду доказів наявності рішення суду, яким би вказаний оспорюваний правочин був визнаний недійсним.

За таких обставин її доводи в даній цивільній справі не можуть бути підтверджені будь-якими іншими доказами, зокрема висновком судової почеркознавчої експертизи.

Доводи апеляційної скарги є власним тлумаченням відповідача норм чинного законодавства та обставин справи, які спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Таким чином, наведені відповідачем ОСОБА_3 в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду і висновків суду вони не спростовують.

Описки в рішенні суду першої інстанції в сумах щодо розміру заборгованості за кредитом та процентами не є підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду, оскільки загальна сума заборгованості вказана правильно, а вказані описки в рішенні суду можуть бути виправлені в порядку, визначеному ст. 219 ЦПК України.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 20 лютого 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді