24.04.15
Провадження № 2/521/886/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2015 року

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Роїк Д.Я.,

при секретарі судового засідання Гречко І.О.,Дукіній Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобовязання не чинити перешкод у користуванні власністю та визначення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя до відповідача за первісним позовом ОСОБА_2.

В обґрунтування позову, позивачка зазначила, що 02 листопада 2008 року між нею та відповідачем по справі був зареєстрований шлюб, який було розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2011 року.

Від вказаного шлюбу у сторін по справі народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачка вказує, що за час шлюбу подружжя набуло автомобіль марки «Джилі» 2008 року випуску та квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу між сторонами, відповідач аліменти не сплачує та матеріально не допомагає, приховує спільне майно подружжя.

Позивачка просить суд відступити від презумпції рівності часток у спільному майні подружжя на власну користь та розподілити майно подружжя, відповідно до вимог позову: визнати за позивачкою право власності на квартиру, а за відповідачем на автомобіль.

Відповідач звернувся до суду з письмовими запереченнями у яких наполягав на несправедливості запропонованих позивачкою умов поділу сумісно нажитого майна подружжя, вказував на те, що автомобіль «Джилі» було відчужено подружжям в шлюбі з огляду на що здійснити його поділ неможливо, вказував на відсутність підстав для поділу квартири сторін, так як вона вже поділена між ними та належить сторонами на праві спільної сумісної власності по 1/2 частці кожному.

ОСОБА_2, не погодившись з первісним позовом, звернувся до ОСОБА_1 з зустрічним позовом, який у подальшому був уточнений, про зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою №66 по вул. Академіка Філатова, буд. 53 у м. Одесі, вселення та встановлення порядку користування квартирою, за яким позивачу за зустрічним позовом виділити в користування окрему житлову кімнату площею 12,8 кв.м., вбудовану шафу площею 0,5 кв.м. та 0,2 кв.м., відповідачці за зустрічним позовом окрему житлову кімнату площею 16,8 кв.м., балкон площею 0,9 кв.м., а в спільному користуванні сторін залишити кухню площею 5,7 кв.м., санвузол площею 2,7 кв.м. та коридор площею 4,0 кв.м.

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що згідно з правовстановлюючим документом договором купівлі-продажу квартири від 27.07.2009 року, є нарівні ОСОБА_1 власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_2, однак не може користуватися належним йому на праві власності житлом через те, що відповідачка чинить йому в цьому перешкоди.

Позивач за зустрічним позовом запропонував варіант визначення порядку користування спірною квартирою, який на його думку максимально відповідає часткам сторін по справі.

Вислухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та кореспондуючі ним правовідносини.

Шлюб між сторонами по справі було зареєстровано Затоківською селищною радою Білгород-Дністровського району Одеської області 02.11.2008 року за актовим записом №11.

Від шлюбу народився син сторін по справі ОСОБА_3.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03.08.2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.01.2015 року з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 800 грн. щомісячно.

На теперішній час між колишнім подружжям виник спір щодо набутого у період шлюбу майна.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст. ст.70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі та відповідно до роз'яснень п. 24 Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно з роз'ясненнями наданими у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Так, з пояснень сторін та матеріалів справи вбачаються наступні відомості про майно та зобов'язання сторін, що були набуті ними у період шлюбу.

З приводу автомобіля «Джилі» 2008 року випуску на поділі якого наполягає позивачка судом були отримані відповідні відомості з органів Державтоінспекції, згідно яких автомобіль значиться відчуженим відповідачем на користь третьої особи у період шлюбу.

Тобто автомобіль, про поділ якого просить позивачка, не перебуває у власності сторін по справі на момент розгляду справи, більш того був відчужений у період зареєстрованого шлюбу подружжя, відтак поділ цього майна з огляду на положення п. 24 згаданої вище Постанови Пленуму Верховного суду України неможливий.

Як вбачається з наведеного аналізу - на теперішній час автомобіль марки «Джилі» 2008 року випуску, на теперішній час, вибув з володіння відповідача та належним власником такого автомобіля на теперішній час є інша особа, що унеможливлює вирішення питання про поділ такого автомобіля як майна подружжя, натомість, відповідно до роз'яснень, які викладені у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, такі обставини є підставою для порушення питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості такого майна, що може бути встановлена за згодою сторін або на підставі належним та допустимих доказів, що свідчили про вартість такого автомобіля, однак вимоги про стягнення такої компенсації позивачем заявлені не були, що відповідно до положень ст. 10, 11 ЦПК України перешкоджає суду у застосуванні належного способу захисту прав та інтересів позивача та тягне за собою відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо поділу спірної квартири, слід зазначити, що при оформлені договору купівлі-продажу спірної квартири сторони вже визначили частки у цьому майні по 1/2 частці кожному.

Квартира станом на сьогодні перебуває у спільній частковій власності сторін по справі.

Позивачка просила суд задовольняючи її позов відступити від презумпції рівності часток колишніх членів подружжя при поділі майна, однак така вимога задоволенню не підлягає виходячи з роз'яснень, наданих у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України позивачка повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені нею обставини.

Проте будь-які докази, які б підтверджували, що розмір аліментів, які призначив суд, недостатній для забезпечення лікування, фізичного і духовного розвитку дитини, суду не надано.

Питання відповідно до ст. 192 СК України про збільшення розміру аліментів позивачкою теж не порушувалось.

Водночас, суд вбачає підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, сторони по справі в рівних частках є співвласниками спірної квартири, однак користується квартирою зі сторін по справі лише позивачка за первісним позовом.

Згідно технічного паспорту на квартиру, копія якого є в матеріалах справи, квартира складається з двох житлових кімнат площею 16,8 кв.м. та 12,8 кв.м. і інших приміщень.

Згідно ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.2, 3 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Таким чином, на думку суду відповідачка за зустрічним позовом, безпідставно та незаконно заволоділа належною часткою позивача в спірній квартирі, та чинить перешкоди в користуванні ним належною власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Отже, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права користування спірною квартирою та вселення слід задовольнити, зобовязавши відповідачку за зустрічним позовом не чинити перешкод позивачу в користуванні спірною квартирою сторін.

Також позивач просить встановити порядок користування квартирою, посилаючись та не, що між співвласниками виник спір щодо користування квартирою.

У зв'язку з тим, що кімнати мають різну площу, суд не має можливості визначити порядок користування квартирою чітко пропорційно часток сторін по справі.

Однак, враховуючи той факт, що позивач просив виділити йому в користування кімнату меншою площею, залишивши в користування відповідачки за зустрічним позовом більшу кімнату, суд вважає за доцільне задовольнити зустрічний позов в повному обсязі з урахуванням уточнень, наданих в судовому засіданні.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 60, 65, 69, 70, 71, 182 СК України, ст. ст. 203, 204, 215, 325, 355, 358, 364, 365, 368, 373, 367, 382, 383, 386 ЦК України, ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобовязання не чинити перешкод у користуванні власністю та визначення порядку користування квартирою задовольнити в повному обсязі.

Зобовязати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою №66 по вул. Академіка Філатова, буд. 53 у м. Одесі.

Встановити наступний порядок користування квартирою №66 по вул. Академіка Філатова, буд. 53 у м. Одесі: виділити в користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 12,8 кв.м., вбудовані шафи площею 0,5 та 0,2 кв.м.; виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 16,8 кв.м., балкон (лоджію) площею 0,9 кв.м.; залишити у спільному користуванні коридор площею 4,0 кв.м.; санвузол (ванна кімната) площею 2,7 кв.м., кухню площею 5,7 кв.м.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_2 згідно встановленого порядку користування квартирою.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Я. Роїк