У х в а л а

іменем україни

18 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) 87 916 грн 61 коп. основної заборгованості за договором банківського вкладу (депозиту) , 4 419 грн 90 коп. процентів за користування вкладом та 500 грн витрат, понесених на оплату правової допомоги.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 04 листопада 2014 року між нею та банком було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий для друга» у гривнях, за умовами якого вона передала банку 120 000 грн на термін до 09 листопада 2014 року під 20 % річних.

Вказала, що по закінченню строку дії вкладу відповідач перерахував кошти на поточний рахунок з використанням платіжної картки, але отримати їх залишок вона не змогла, у зв'язку із чим просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 травня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 87 997 грн 61 коп. вкладу та 4 419 грн 00 коп. процентів за договором банківського вкладу (депозиту) від 04 листопада 2014 року № 00-14011-041113.

У задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 травня 2015 року в частині розміру процентів за договором банківського вкладу, які стягнуті з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 змінено, зменшивши їх розмір з 4 419 грн 00 коп. до 3 003 грн 52 коп.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що банк зобов'язаний повернути позивачу депозитний вклад, а також проценти, нараховані від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного його повернення вкладникові.

Змінюючи рішення місцевого суду та зменшуючи розмір стягнутих процентів за договором банківського вкладу, апеляційний суд врахував приписи п. 5 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення процентів за березень та квітень 2015 року, тобто під час запровадження у ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 листопада 2014 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий для друга» у гривнях, за умовами якого позивачка внесла на депозит 120 000 грн на термін до 09 листопада 2014 року під 20 % річних (а. с. 4).

Обґрунтовуючи позов, позивачка посилалась на те, що після закінчення строку вкладу вона зверталася до банку з вимогою видати належні кошти в повному обсязі, втім отримала відмову, у зв'язку із чим звернулася до Управління Національного банку України із заявою щодо невиконання ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов'язань. Листом від 05 грудня 2014 року № 10-012/3713 їй повідомлено про встановлення у банку авторизаційних лімітів на проведення операцій з платіжними картками, які для операції отримання готівки в мережі банкоматів, на дату відповіді, діяли у розмірі 2 500 грн на добу (а. с. 7).

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

З матеріалів справи вбачається, що 02 березня 2015 року Правлінням НБУ було винесено постанову «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», якою відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року № 51 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» з 03 березня 2015 року розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації, а також запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці - з 03 березня по 02 червня 2015 року включно.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

За змістом ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 3-217гс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунка вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду та зобов'язуючи банк повернути позивачу кошти за договором банківського вкладу, викладеного вище не врахував, не з'ясував порядок виплати коштів вкладнику в період дії тимчасової адміністрації та не перевірив, чи підлягають задоволенню позовні вимоги у спосіб, визначений у позовній заяві, з урахуванням фактичних обставин справи та положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Разом із тим згідно з п. 1.10 договору банківського вкладу вклад виплачується по закінченню строку розміщення вкладу, зазначеного в п.1.3 даного договору, шляхом зарахування на поточний рахунок вкладника з використанням платіжної картки № НОМЕР_1, відкритий в установі банку (а. с. 4).

Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що банк виконав зобов'язання за депозитним договором, провівши таке перерахування 10 листопада 2014 року на поточний рахунок вкладника, що підтверджується випискою за рахунком (а. с. 55).

Колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначені положення уваги не звернув, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору.

Ураховуючи те, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська