Провадження № 2- 299/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді- Шереметьєвої Л.А.

при секретарях- Боровик О.О., Носачову А.К.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного управління Держземагенства в м. Києві, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, Товариства з обмеженою відповідальністю »Консалтинг-Кадастр-Інвест» про визнання недійсними технічної документації із землеустрою, Свідоцтв про право власності на земельні ділянки,скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки та зняття її з державної реєстрації, скасування кадастрового номера земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка в листопаді 2013 року звернулася до суду з позовом, в якому неодноразово змінювала підстави та збільшувала розмір позовних вимог, і просить:

- визнати недійсними Свідоцтва про право власності відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на відповідні частини земельної ділянки до будинку АДРЕСА_1;

- зняти з державної реєстрації земельну ділянку АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1;

- визнати недійсною технічну документацію з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі/на місцевості/ для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1;

- скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, індексний номер 3910381 від 12.07.2013 року на земельну ділянку АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1;

- скасувати кадастровий номер НОМЕР_1 земельної ділянки АДРЕСА_1.

Посилається в позові на те, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 25.04.2008 року вона є власником земельної ділянки розміром 0, 1060 га по АДРЕСА_2.

Згідно проектної документації проїзд до її земельної ділянки запроектовано з АДРЕСА_1 про що зазначено в листі Департаменту земельних ресурсів від 05.02.2013 pоку №.

Власниками житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки до нього відповідно до Свідоцтв про право власності на земельну ділянку є відповідачі: ОСОБА_3 на 1/5 частину, ОСОБА_4 на 1/5 частину, ОСОБА_5 на 2/5 частини, ОСОБА_6 на 1/5 частину.

Всього в користуванні відповідачів разом з отриманою у власність частиною земельної ділянки знаходиться земельна ділянка розміром площею 3597,08 кв.м.

Стверджує, що жодних правостановлюючих документів щодо відведення даної земельної ділянки та права користування нею у зазначених осіб ніколи не було.

Після отримання у власність земельної ділянки вона займалася облаштуванням під»їзду до неї, однак відповідачі чинять їй у цьому перешкоди, встановлюючи ворота.

Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 05.07.2011 року був задоволений її позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, рішення суду було виконано.

Проте в середині серпня 2012 року відповідачі знову встановили ворота на проїзді до її земельної ділянки, що перешкоджає її доступу до неї і таким чином чинять їй перешкоди в доступі до належної на праві власності земельної ділянки.

Посилається при цьому також на рішення №1163 виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 31.07.1956 року "Про висновки обміру земель у вбудованих кварталах Печерського, Жовтневого, Дарницького, Подільського, Кагановичського та Молотовського районів".

Згідно з даним рішенням земельна ділянка, якою користуються відповідачі, не зареєстрована, при цьому вирішено утримати від реєстрації та оформлення документів частини земельної ділянки площею 1 820 м?, також підлягає вилученню та залученню до міського земельного фонду частина цієї земельної ділянки площею 1 608 м?, що підтверджує листом виконавчого органу Київської міської ради Головного управління земельних ресурсів від 02.10.2012 року №08-55/31297.

Вважає, що під'їзд до її земельної ділянки по АДРЕСА_2 на момент отримання нею земельної ділянки у власність був вільною територією та не перебував у користуванні відповідачів.

Зазначала, що межі земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1, приватизованої відповідачами,визначені таким чином, що до її площі увійшла частина проїзду з вул. Крутогірної, з якої здійснювався проїзд до її земельної ділянки.

Вважає, що відповідачі могли отримати у власність земельну ділянку для обслуговування свого житлового будинку та господарських споруд іншої конфігурації.

У зв'язку з передачею у власність відповідачам частини проїзду з АДРЕСА_1, вона не має доступу до земельної ділянки по вул. Яблуневій, 4-1 та не може користуватися нею.

Зазначає також, що при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо становлення меж земельної ділянки, складеної ТОВ» Консалтинг-Кадастр-Інвест» на замовлення відповідачів, з нею, як з суміжним землекористувачем та власником земельної ділянки по АДРЕСА_2, відповідачі не узгоджували меж земельної ділянки в натурі при отриманні її у власність, що є порушенням вимог ст.39 та 83 ЗК України, згідно з якими землі комунальної власності, на яких розташовані дороги та проїзди, не передаються у власність.

Виходячи з цього, вважає, що передача відповідачам у власність земельної ділянки порушує її права, як суміжного землекористувача.

Враховуючи ці обставини, вважає, що в зв»язку з допущеними порушеннями її прав при передачі відповідачам у власність земельної ділянки, просить задовольнити позов.

Відповідачі та їх представник у судовому засіданні проти позову заперечували.

Посилаються на те, що земельна ділянка ними отримана у власність у встановленому законом порядку на підставі рішення Київської міської ради від 01.11.2012 року №452/8736 для будівництва та обслуговування житлового будинку, яке є розпорядчим документом та не оспорюється позивачкою.

На підставі цього рішення було зареєстровано їх право власності на відповідні частки земельної ділянки та отримані Свідоцтва про право власності на земельні ділянки.

Зазначили при цьому, що не перешкоджають позивачці в проході до земельної ділянки АДРЕСА_2, що була відведена їй для садівництва,і на момент приватизації спірної земельної ділянки жодних обмежень у її приватизації не існувало.

Так як спільні межі між їх земельною ділянкою та земельною ділянкою позивачки відсутні, не було підстав і для погодження меж між ними, як користувачами та власниками.

Виходячи з цього, просять у позові відмовити.

Представник відповідача - Головного управління Держземагенства у м. Києві проти позову також заперечував.

Посилається на те, що відомості про межі земельної ділянки до Державного кадастру вносяться на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок та на підставі технічної документації із землеустрою щодо становлення/відновлення/меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/.

Інформація про відповідачів, як власників земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Києві була внесена до Державного земельного кадастру відповідно до інформації про земельні ділянки в межах міста Києва, зареєстровані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради/КМДА/ до 01.01.2013 року відповідно до рішення Київської міської ради № 715/8999 в зв»язку з припиненням повноважень виконавчого органу Київської міської ради з ведення Державного земельного кадастру в м. Києві.

Виходячи з того, що підстави, визначені ч.6 ст.24 Закону України» Про держаний земельний кадастр», для відмови в здійсненні державної реєстрації земельної ділянки за відповідачами були відсутні, будь-яких порушень при реєстрації земельної ділянки за відповідачами управлінням допущено не було, а тому просить у позові відмовити.

Представник відповідача - Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві у судовому засіданні також заперечувала проти вимог позивача.

Посилається на те, що реєстрацію права власності відповідачів на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у м. Києві було проведено та видано Свідоцтва про право власності на земельну ділянку на підставі відповідного рішення Київської міської ради, правомірність якого позивачкою не оскаржується.

Крім того, позивачкою не оспорюється і законність дій державного реєстратора при вчиненні реєстраційних дій при реєстрації права власності відповідачів на частки земельної ділянки.

Реєстраційні дії з реєстрації за відповідачами права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у м. Києві було здійснено відповідно до поданої ними заяви від 19.06.2013 року .

При опрацюванні прийнятої заяви державним реєстратором реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві дотримано всіх вимог, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868.

Подані документи відповідали пункту 37 Порядку, яким визначено перелік документів, необхідних для проведення державної реєстрації права власності.

Таким чином, Рішення від 12.07.2013 року №3910381 про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 за відповідачами є законним,а тому також просить у позові відмовити.

Відповідач - ТОВ «Консалтинг-Кадастр-Інвест» свого представника в судове засідання не направив, про час розгляду справи повідомлявся неодноразово і належним чином.

Про причину неявки суд до відома не поставив, а тому суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що раніше були надані їм у користування.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ч. ч. 6-9 ст. 118 ЗК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Судом встановлено,що землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Києві була ОСОБА_10, спадкоємцями якої є відповідачі.

На підтвердження права користування спірною земельною ділянкою за раніше діючим земельним законодавством представником відповідачів надано Акт встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки натурі за 1993 рік та абрис земельної ділянки по АДРЕСА_1 колишнього землекористувача ОСОБА_10

/ т.1, а.с. 76-79 ; 99 - 148; /

Рішенням Київської міської ради від 01.11.2012 року № 452/8736 ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення 12.07.2013 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві відповідачам були видані Свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Законність рішення Київської міської ради, на підставі якого відповідачі отримали земельну ділянку у власність, позивачкою не оспорюється.

Як вбачається з оспорюваних позивачем Свідоцтв про право власності на земельну ділянку від 12.07.2013 року та Витягу про державну реєстрацію права власності, останні видані та зареєстровані на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3910381 від 12.07.2013 року.

/ т.1, а.с. 36 - 39 /

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст.126 ЗК України на момент отримання відповідачами земельної ділянки у власність таким документом було Свідоцтво про право власності, оформлене відповідно до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За правилами ч.3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом.

У випадку визнання недійсним правочину, може бути визнано недійсним і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

В п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз»яснено, що судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

На час виникнення спірних правовідносин документами, що посвідчують право власності на земельну ділянку та видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, були Свідоцтва про право власності на земельні ділянки.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року в справі № 6-103 цс12 та від 4 червня 2014 p. у справі № 6-46цс14, які є обов»язковими для суду відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень чи угод.

У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

З цього правового висновку виливає, що визнання недійсним Свідоцтва про право власності на земельну ділянку може бути належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку лише в разі їх видання з порушенням вимог закону чи всупереч рішенню про передачу земельної ділянки у власність.

Звертаючись до суду, позивачка рішення Київської міської ради про передачу відповідачам земельної ділянки у власність не оспорює.

Які вимоги закону були порушені та ким з відповідачів при видачі Свідоцтв про право власності на земельну ділянку, позивач не пояснила і таких доказів суду не надала.

При цьому законність дій державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві при вчиненні реєстраційних дій та видачі відповідачам Свідоцтв про право власності позивач також не оспорює.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Верховний Суд України в постанові № 6-92цс13 від 19 вересня 2013 року з посиланням на практику Європейського суду з прав людини зазначає, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Враховуючи ці обставини, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсними Свідоцтв про право власності на частки земельної ділянки відсутні.

Суд не приймає до уваги твердження позивача в частині порушення її прав передачею відповідачам у власність спірної земельної ділянки, виходячи з наступного.

Так, позивач на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 25.04.2008 року є власником земельної ділянки розміром 0, 1060 га по АДРЕСА_2.

Крім того,в відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом вона є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2.

/ т.1, а.с. 7; 20 /

За зверненням відповідача ОСОБА_3 Держсільгоспінспекцією в м. Києві за завданням прокуратури м. Києва в грудні 2012 року була проведена перевірка дотримання вимог земельного законодавства при передачі земельної ділянки по АДРЕСА_2 у власність позивача.

За результатами перевірки було встановлено ряд порушень земельного законодавства при відведенні саме позивачу у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 для ведення садівництва, які є підставою для скасування рішення Київської міської ради про передачі їй земельної ділянки у власність.

Крім того, з Технічної документації та пояснювальної записки до неї Державного агентства земельних ресурсів України від 13.06.2013 року вбачається, що сторони не є суміжними землекористувачами, а тому твердження позивачки щодо того, що межі земельної ділянки, що передавалися відповідачам у власність, не були погоджені з нею, судом не можуть бути прийняті до уваги.

З Висновку щодо використання земельної ділянки, наявних містобудівних обмежень та умов Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища,виданого в тому числі з урахуванням позитивного висновку ДП »Інститут Генерального плану міста Києва» від 23.08.2005 року, які мають враховуватися при затвердженні проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 від 20.12.2005 року вбачається, що для даної земельної ділянки були визначені містобудівні обмеження та умови, одним з яких було при розробці проекта відведення земельної ділянки організувати під»їзд до неї.

З рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2013 року по спору між сторонами вбачається, що позивачу було відмовлено в задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання не чинити перешкод позивачу у доступі до її земельної ділянки, знесенні воріт, безперешкодного допуску працівників уповноважених організацій по виконанню робіт з облаштування доріг.

З листа ДП »Інститут генерального плану міста Києва» від 18.12.2013 року вбачається, що позитивний висновок позивачу на відведення земельної ділянки у приватну власність для ведення садівництва від 23.08.2005 року виданий за умови вирішення питання організації під»їзду до ділянки.

Враховуючи, що станом на день виготовлення даного листа позивач не вирішила питання організації під»їзду до зазначеної ділянки, свій висновок № 1834 від 23.08.2005 року інститут відкликав.

/ т. 1, а.с. 64 - 68; 72 - 74; 85 - 86; 107- 126 /

Судом встановлено і не спростовується позивачем, при передачі відповідачам у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 у м. Києві Київська міська рада не встановлювала жодних обмежень для цього ні при прийнятті рішення, ні в подальшому.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов»язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково і є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.3 ст.319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Враховуючи викладене вище, правові позиції Верховного Суду України щодо даного предмету спору, вимог закону щодо рівності прав власників, суд вважає, що діями відповідачів права позивачки порушені не були, а тому підстави для задоволення її вимог у цій частині відсутні.

Що стосується вимог позивачки про визнання недійсною технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі/на місцевості/ для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, суд виходить з наступного.

Відповідно до та п.п.1 та 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

З цього випливає, що за правилами недійсності правочинів не можна

визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами.

Поняття та види правочині визначено ст.202 ЦК України, згідно з якою правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Тобто, в розумінні вимог даної норми закону технічна документація з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі/на місцевості/ не є правочином, який може визнаватися недійсним у порядку, визначеному ст.ст.203, 215 ЦК України.

Таким чином, і в цій частині вимоги позивача є безпідставними.

Відповідно до ст.21 Закону України « Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки до Державного кадастру вносяться на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок та на підставі технічної документації із землеустрою щодо становлення/відновлення/меж земельної ділянки в натурі /на місцевості/.

Згідно з п.109 постанови Кабінету міністрів України №1051 від 17.10.2012 року « Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» державна реєстрація земельних ділянок здійснюється з заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, Органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи, власника земельної ділянки або органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у разі формування земельних ділянок..

Державна реєстрація земельної ділянки проводиться на підставі документів, визначених п.110 даної постанови.

Відповідно до п.п.8, 9 ст.24 Закону на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику видається витяг з Державного земельного кадастру.

Інформація про відповідачів, як власників земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Києві була внесена до Державного земельного кадастру відповідно до інформації про земельні ділянки в межах міста Києва, зареєстровані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради /КМДА/ до 01.01.2013 року відповідно до рішення Київської міської ради № 715/8999 в зв»язку з припиненням повноважень виконавчого органу Київської міської ради з ведення Державного земельного кадастру в м. Києві.

Відповідно до ч.1 ст.193 ЗК України державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Згідно зі ст.ст.202, 204 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Ведення Державного земельного кадастру здійснюється відповідно до закону.

Таким законом є Закон України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч.10 ст.24 Закону України « Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки може бути скасована лише в разі поділу чи об»єднання земельних ділянок і якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини власника.

Таким чином, з врахуванням викладеного вище, дії відповідача - Головного управління Держземагенства у м. Києві при державній реєстрації земельної мідянки за кадастровим номером НОМЕР_1 за відповідачами відповідають вимогам закону, а тому вимоги позивачки і в цій частині суд вважає безпідставними.

Порядок проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку визначено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868.

Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку, визначеному ч.1 ст.15 Закону та включає в себе: прийняття і перевірку документів, що подаються для

державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви

про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до ст. 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься лише запис про скасування державної реєстрації прав, однак кадастровий номер скасовуватися при цьому не може.

Судом встановлено, що державна реєстрація права власності відповідачів на земельну ділянку АДРЕСА_1 була проведена Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві на підставі поданої ними заяви від 19.06.2013 року.

Виходячи з цього,суд вважає, що Рішення Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві від 12.07.2013 року №3910381 про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_3 є законним, будь-яких порушень при здійсненні реєстрації допущено не було, а тому відсутні підстави і для задоволення вимог позивачки і в цій частині.

Крім того, законності дій державного реєстратора при здійсненні державної реєстрації права власності відповідачів на земельну ділянку не оспорює і позивач.

За таких обставин і в цій частині відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 81,ч.ч.1,2,3 ст.116, ч.ч.6-9 ст.118, 125, 126, ч.3 ст.152, ч.1 ст.155, 181-186, 202, 204 Земельного кодексу України, ст.ст. 21,24 Закону України « Про Державний земельний кадастр», ст.ст.15,18, 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановою Кабінету міністрів України №1051 від 17.10.2012 року « Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», ст. 15,16,319, 321, 328 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 209,212-215, 218,223 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Головного управління Держземагенства в м. Києві, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, Товариства з обмеженою відповідальністю »Консалтинг-Кадастр-Інвест» про визнання недійсними технічної документації із землеустрою, Свідоцтв про право власності на земельні ділянки,скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки та зняття її з державної реєстрації, скасування кадастрового номера земельної ділянки в Державному земельному кадастрі відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку

для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя