Справа № 236/1582/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Бєлоусова А.Є.

при секретарі Колесник О.І.,

за участі:

представника позивача адвоката ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

співвідповідача ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Красний Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, треті особи ВРЕР ДАІ м. Словянськ, м. Красний Лиман та Словянського району (Центр № 1417 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Красний Лиман, м. Словянська та Словянського району при УДАІ ГУ МВСУ в Донецькій області), ОСОБА_5, про визнання недійсними договору купівлі-продажу автомобіля, скасування його державної реєстрації, зобовязання повернути майно,

В С Т А Н О В И В:

14.04.2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, в якій він просить визнати обєктом спільної сумісної власності гараж в кооперативі «Світлофор» та легковий автомобіль «HYUNDAI ELANTRA», провести розподіл цього майна в натурі, визнавши за ним право власності на гараж та залишивши ОСОБА_2 автомобіль зі стягненням з неї компенсації за частину автомобіля.

27.04.2015 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_6 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, в якому просить визнати обєктом спільної сумісної власності гараж в кооперативі «Світлофор» та літній будиночок для відпочинку, провести розподіл цього майна в натурі, визнавши за нею право власності на гараж та залишивши ОСОБА_6 літній будиночок зі стягненням з нього грошової компенсації; вказує, що спірний автомобіль не може бути визнаний обєктом спільної сумісної власності, оскільки його було продано в жовтні 2014 року за спільною згодою подружжя.

05.05.2015 року ОСОБА_2 збільшила заявлені нею позовні вимоги, просить визнати обєктом спільної сумісної власності мотор для човна, залишити це майно у власності ОСОБА_6 та стягнути з нього грошову компенсацію за частину вартості цього майна.

06.05.2015 року ОСОБА_6 подав уточнену позовну заяву, в якій просив додатково визнати недійсним недійсними договір купівлі-продажу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA» (як такий, що вчинений без згоди одного з співвласників обєкта купівлі-продажу) та скасувати його державну реєстрацію, зобовязати співвідповідача ОСОБА_4 повернути придбане майно ОСОБА_2, а ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 отримані за автомобіль грошові кошти.

Ухвалою суду від 14.05.2015 рокурозєднано у самостійні провадження вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про розподіл спільного сумісного майна подружжя та вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсними договору купівлі-продажу автомобіля, скасування його державної реєстрації, зобовязання повернути майно.

Позивач ОСОБА_6 був своєчасно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримав заявлені позовні вимоги повністю та просив їх задовольнити, уповноважив представляти свої інтереси у справі адвоката ОСОБА_1.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог; наголосив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з жовтня 1994 року по листопад 2014 року, за час подружнього життя придбали спільне майно, в тому числі легковий автомобіль марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1; при розгляді в суді справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя позивач дізнався, що відповідач в жовтні 2014 року продала вказаний автомобіль ОСОБА_4, при цьому ОСОБА_6 як співвласник майна не надавав своєї згоди на цей правочин; з огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх порушених майнових прав до суду, вважає укладений договір купівлі-продажу недійсним, просить скасувати державну реєстрацію спірного автомобіля на імя ОСОБА_4 та повернути сторони угоди до первісного стану.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог ОСОБА_6, зазначила, що у вересні 2014 року ще перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем, саме тоді спільно з ним було прийнято рішення щодо необхідності продажу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA» через потребу в додаткових грошових коштах для здійснення підприємницької діяльності та навчання у вищому закладі освіти старшого сина подружжя; автомобіль за ціною 95 000 грн. був проданий ОСОБА_4, з родиною якої подружжя ОСОБА_6 тривалий час перебувало у дружніх відносинах; під час передачі автомобіля покупцеві та перереєстрації цього майна на нового власника ОСОБА_6 присутнім не був, однак відповідач передала йому половину отриманих за правочином коштів, що можуть підтвердити свідки. Письмовий договір купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не укладали, відповідач на той час намагалася зберегти родину і довіряла своєму колишньому чоловіку ОСОБА_6. У звязку з цим ОСОБА_2 не вбачає законних підстав для задоволення вимог позивача, зазначає, що спірним майном подружжя розпорядилось за спільною згодою та в інтересах сімї, яка на той час ще існувала.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала позицію ОСОБА_2, вважала за необхідне в задоволенні позову відмовити повністю; вказала, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі; правочин щодо купівлі-продажу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA» відповідав волі і волевиявленню обох з подружжя ОСОБА_2; наголосила на існуванні в українському законодавстві презумпції згоди другого з подружжя на вчинення угод відносно спільного сумісного майна.

Співвідповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог ОСОБА_6, зазначила, що автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» придбала в жовтні 2014 року у ОСОБА_2 за ціною 95000 грн., позивач знав про наміри відповідача продати автомобіль не заперечував проти такого правочину, отримав від ОСОБА_2 половину коштів за укладеною угодою.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позивача; пояснив, що його дружина ОСОБА_4 придбала автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» у ОСОБА_2 в жовтні 2014 року; кошти на оплату правочину давав дружині особисто, його родині потрібен був ще один автомобіль, оскільки два інші використовуються в підприємницькій діяльності для перевезення товарів і часто перебувають в технічно несправному стані; ОСОБА_6 був поінформований про купівлю-продаж автомобіля.

Представник ВРЕР ДАІ м. Словянськ, м. Красний Лиман та Словянського району (Центр № 1417 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Красний Лиман, м. Словянська та Словянського району при УДАІ ГУ МВСУ в Донецькій області) був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, проте для участі в судовому засіданні не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень проти задоволення позовних вимог не висунув.

Вислухавши пояснення сторін, їхніх представників та третіх осіб, показання свідків, дослідивши подані сторонамиписьмові матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини, відповідні їм правовідносини та прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_6 з наступних підстав.

ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зареєстрували між собою шлюб 15.10.1994 року в Краснолиманському відділі РАЦС Донецької області, актовий запис № 231 (а. с. 10). Вказаний шлюб було розірвано рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12.11.2014 року у справі № 236/2023/14-ц, яке набрало законної сили 24.11.2014 року (а. с.10). Зазначеним судовим рішенням встановлено, що шлюбні відносини подружжя ОСОБА_2 та їхнє спільне проживання фактично припинились з липня 2014 року.Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У вересні 2010 року подружжям ОСОБА_2 було придбанолегковий автомобіль марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, який було зареєстровано в територіальному органі ДАІ на імя ОСОБА_2, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 143).

Відповідно до ст. ст. 355, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного із них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 пояснила, що автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» був придбаний подружжям за кошти, які вона отримала від заняття підприємницькою діяльністю, та в інтересах сімї. Отже, суд вбачає підстави для визнання зазначеного майна обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вбачається факт його перереєстрації на підставі довідку-рахунку серії ВІА 323108 від 21.10.2014 року на імя ОСОБА_4 (а.с.142,145,146).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Таким чином, істотними умовами договору купівлі-продажу можна вважати найменування товару, вид товару, його ціну, момент передачі майна у власність іншій стороні. В судовому засіданні із пояснень ОСОБА_2 та ОСОБА_4 встановлено досягнення ними згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, а отже, суд вважає, що вказані особи уклали між собою 21.10.2014 року договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не завдаючи при цьому шкоди правам інших осіб і не порушуючи їхніх інтересів. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

П.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України ратифікована Законом України від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ст. 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Предметом договору купівлі-продажу, укладеного 21.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 став автомобіль «HYUNDAI ELANTRA». Згідно з наданими в судовому засіданні поясненнями вказаних осіб сторони договору дійшли згоди про оцінку вартості майна у 95000 грн. Нормами ст. 7 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»від 27.03.2014 року № 1165-VII встановлювали розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в жовтні 2014 року на рівні 1218 грн. Зіставляючи ці величини, аналізуючи зміст оціночного поняття «цінне майно», вжитого законодавцем в ст. 65 СК України, суд приходить до висновку, що вказаний автомобіль є цінним майном, відчуження якого потребує письмової згоди другого з подружжя, яка в даному випадку не надавалася.

Позивач ОСОБА_6 в судовому засіданні 02.11.2015 року в своїх поясненнях підтвердив відсутність своєї згоди на укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA».

Суд не бере до уваги посилання відповідачів на ту обставину, що ОСОБА_6 неодноразово висловлював намір відносно продажу спірного автомобіля, оскільки такий намір зовсім не означав його згоди на укладення договору саме з певним покупцем і саме за певною ціною. Зазначене не свідчить про ознайомлення та згоду позивача з усіма істотними умовами договору купівлі-продажу, погодженими між ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Суд критично оцінює пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо обставин передачі ОСОБА_2 половини отриманих за договором купівлі-продажу автомобіля грошових коштів позивачеві, враховуючи близькі дружні відносини цих осіб з ОСОБА_2 та наявність у них очевидного майнового інтересу у вирішенні спору судом на користь останньої.

Допитаний в судовому засіданні 14.08.2015 року свідок ОСОБА_7 пояснив, що був присутнім під час укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу та передачі спірного автомобіля новому власникові, на прохання покупця здійснював огляд технічного стану зазначеного транспортного засобу; вказав, що бачив, як ОСОБА_2 передавала гроші невідомому чоловікові, але не зміг ідентифікувати того чоловіка саме як ОСОБА_6, не зміг назвати суму переданих коштів.

Суд оцінює показання свідка ОСОБА_7 з урахуванням правової позиції, викладеної в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справпро визнання правочинів недійсними», згідно з якою «…не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину».

Суд не вважає покупця ОСОБА_4 добросовісним набувачем спірного автомобіля, зважаючи на те, що вона перебуває у дружніх стосунках з ОСОБА_2, достовірно знала про придбання вказаного транспортного засобу позивачем і відповідачем як подружжям під час шлюбу.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень(ст. 60 ЦПК України). Суд вважає, що відповідачами не доведено наявності згоди ОСОБА_6 на здійснення правочину стосовно купівлі-продажу спірного автомобіля «HYUNDAI ELANTRA».

Суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля як угода щодо розпорядження спільним майном подружжя був оформлений з порушенням вимог ст. 65 СК України, продаж спільного автомобіля відбувся без письмової згоди ОСОБА_6, який є його співвласником. Ця обставина відповідно до ст. 215 ЦК України є недодержанням стороною угоди вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, з огляду на це, вказаний правочин не може вважатися правомірним.Отже, для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 щодо визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля є правові підстави.

Згідно з п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, зокрема,договори купівлі-продажу транспортних засобів. Отже, визнаючи недійсним договір купівлі- продажу автомобіля, укладений 21.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, суд вважає за необхідне скасувати також державну реєстрацію легкового автомобіля марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на імя ОСОБА_4.

Нормами ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути у натурі другій стороні все одержане на виконання цього правочину.

Як встановлено із змісту пояснень співвідповідача ОСОБА_4, спірний автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» на теперішній час перебуває в її володінні та зберігається за адресою Донецька область, м. Красний Лиман, вул Сумська,15. Із правових позицій, висловлених Пленумом Верховного Суду України у п. 10 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9,вбачається, щоналежним способом захисту цивільних прав в даному випадку є застосування реституції, передбаченої ст. 216 ЦК України.Враховуючи викладене,суд, встановлюючи недійсність правочину, зобов'язує кожну із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Ухвалою суду від 25.05.2015 року було визначено суму судового збору, яка підлягала доплаті позивачем ОСОБА_6 у звязку із заявленням вимог немайнового характеру щодо визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації автомобіля на іншу особу, в розмірі 487,20 грн. згідно із ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в чинній на той час редакції). Позивач сплатив вказану суму судового збору, що підтверджено квитанцією від 25.05.2015 року (а.с. 47).

До судових витрат також належать витрати на правову допомогу. Між позивачем ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги (а.с.144).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Адвокат ОСОБА_1 надав до суду акт виконаних робіт, що містить розрахунок витрат на правову допомогу (а.с. 120). Суд, виходячи з тривалості розгляду справи за позовом ОСОБА_6 та обсягу виконаної адвокатом роботи, бере до уваги витрати в розмірі 974,40 грн., повязані зі складанням уточненої позовної заяви від 05.05.2015 року, витрати в розмірі 1948,80 грн., повязані з участю в судовому засіданні 14.05.2015 року, витрати в розмірі 974,40 грн., повязані з участю в судовому засіданні 30.07.2015 року,витрати в розмірі 487,20 грн., повязані з участю в судовому засіданні 14.08.2015 року, витрати в розмірі 487,20 грн., повязані з участю в судовому засіданні 06.10.2015 року (всього в межах суми 6820,80 грн.). Згідно з квитанцією № 0017 від 05.05.2015 року позивач ОСОБА_6 фактично сплатив за надання правової допомоги адвокатом кошти в сумі 5000,00 грн.(а.с. 119). Отже, суд приходить до висновку щодо необхідності відшкодування на користь позивача з іншої сторони саме такої суми витрат на правову допомогу.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України до судових втрат також належать витрати сторін та їх представників, повязані з явкою до суду. Позивачем ОСОБА_6 в судовому засіданні 02.11.2015 року надано для залучення до матеріалів цивільної справи проїзний документ - залізничний квиток ИУ 214 від 27.10.2015 року за маршрутом «Челябінськ Москва» на імя ОСОБА_6 вартістю 3848,5 російських рублів (а.с.128-129). Позивач пояснив, що на теперішній час живе та працює в Челябінській області, РФ, має змогу приїздити в Україну у відпустку відвідати батьків в м. Красний Лиман один раз на півроку тривалістю два тижні. Позивач раніше неодноразово викликався для участі в розгляді справи, його явка визнавалась судом обовязковою, проте ОСОБА_6 прибув лише 02.11.2015 року,під час перебування у відпустці в м. Красний Лиман. Суд з огляду на це не вважає витрати ОСОБА_6 на придбання вказаного залізничного квитка такими, що повязані виключно з його явкою для участі в судовому засіданні.

Розподіляючи понесені позивачем судові витрати між співвідповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4, суд враховує правову позицію, висловлену в п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно з якою солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачене. Таким чином, суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6понесені ним витрати щодо сплати судового збору в розмірі 243,60 грн. та понесені ним витрати на отримання правової допомоги в розмірі 2500,00 грн., а також стягує з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6понесені ним витрати щодо сплати судового збору в розмірі 243,60 грн. та понесені ним витрати на отримання правової допомоги в розмірі 2500,00 грн..

Керуючись ст.ст. 203,215,319,355,368,369 ЦК України, ст.ст. 60,63,65 СК України, ст.ст. 3,4,10, 11, 15, 60, 74,88, 208,209, 212-216,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, треті особи ВРЕР ДАІ м. Словянськ, м. Красний Лиман та Словянського району (Центр № 1417 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Красний Лиман, м. Словянська та Словянського району при УДАІ ГУ МВСУ в Донецькій області), ОСОБА_5, про визнання недійсними договору купівлі-продажу автомобіля, скасування його державної реєстрації, зобовязання повернути майно задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений 21.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі довідку-рахунку серії ВІА 323108 від 21.10.2014 року.

Скасувати державну реєстрацію легкового автомобіля марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на імя ОСОБА_4, яка була здійснена ВРЕР ДАІ м. Словянськ, м. Красний Лиман та Словянського району (Центром № 1417 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Красний Лиман, м. Словянська та Словянського району при УДАІ ГУ МВСУ в Донецькій області).

Зобовязати ОСОБА_4 повернути придбаний нею легковий автомобіль марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, за визнаним недійсним договором купівлі-продажу на підставі довідку-рахунку серії ВІА 323108 від 21.10.2014 року ОСОБА_2;

Зобовязати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_4 95000 (девяносто пять тисяч) гривень 00 копійок вартості, згідно з якою останньою було придбано легковий автомобіль марки «HYUNDAI ELANTRA», 2010 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, за визнаним недійсним договором купівлі-продажу на підставі довідку-рахунку серії ВІА 323108 від 21.10.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 понесені ним витрати щодо сплати судового збору в розмірі 243(двісті сорок три) гривні 60 копійок та понесені ним витрати на отримання правової допомоги в розмірі 2500 (дві тисячі пятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 понесені ним витрати щодо сплати судового збору в розмірі 243(двісті сорок три) гривні 60 копійок та понесені ним витрати на отримання правової допомоги в розмірі 2500 (дві тисячі пятсот) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд Донецької області до Апеляційного суду Донецької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 20 листопада 2015 року.

Суддя -