АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7713/2015 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача Антоненко Н.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Слащуку А.С.

за участю представника позивача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Заслухавши доповідь судді, пояснення особи, яка бере участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6перебували у шлюбі з 25.02.2005 по 16.09.2011. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Виходячи з положень ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» щодо рівності прав і обов'язків батька і матері відносно своїх дітей, ст. 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, а також необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_4 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Інші сторони у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином (ас. 77 - 78), заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не подали, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов висновків, які відповідають встановленим обставинам справи, та правильно застосував норми матеріального права.

Предметом спору у даній справі є надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини у супроводі матері без згоди (дозволу) на це батька.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Частина 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Крім того, відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України та виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у

ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Правильно встановлено судом першої інстанції, що доказів на підтвердження того, що позивач зверталася до відповідача з метою отримання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дітей за кордон, суду не надано, що не дає підстав вважати, що ОСОБА_6 відмовляється від надання відповідної згоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 повідомила ОСОБА_6 про те, що вона має намір оздоровити їх малолітніх дітей у Єгипті, Швейцарії та Іспанії, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем в порушення вимог п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України та виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, не надано суду в порядку ст.ст. 10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у зазначені нею держави. ОСОБА_3 з тим, з наданих суду представником позивача пояснень вбачається, що ОСОБА_5 відвідує зазначені країни під час перебування її у відрядженні.

З огляду на викладене правильним є висновок суду першої інстанції про те, що за таких обставин та у відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди ОСОБА_6 як батька малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виїзд дитини за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду виключно за наявності належних та допустимих доказів на підтвердження країни перебування, часу перебування та умов перебування у відповідній країні, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_5

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що мати дітей спроможна забезпечити належний рівень відпочинку та оздоровлення дітей або будь-яких об'єктивних та достовірних даних на підтвердження інших обставин, які б дали суду підстави вважати, що ОСОБА_5 як мати малолітніх дітей діє в їх інтересах, а не у власних інтересах, суду у передбаченому ст.ст. 10, 60 ЦПК України порядку не надано. Інші доводи, на які посилається позивач та її представник як на підставу своїх заперечень проти позову, не стосуються суті даного спору.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І.Шкоріна