Номер провадження: 22-ц/785/2489/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року по справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 про обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України,-

встановила:

У грудні 2014 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівнику Товариства з обмеженою відповідальністю «Центростиль» - ОСОБА_4.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що на виконанні у відділу примусового виконання рішень перебуває виконавче провадження по виконанню постанови про стягнення з ТОВ «Центростиль» на користь Держави виконавчого збору у розміру 5511937,66 грн..

Заявник зазначив, що керівником ТОВ «Центростиль» є ОСОБА_4.

З метою запобігання залишення керівником ТОВ «Центростиль» ОСОБА_4 території України та недопущення ускладнення виконання рішення суду просив задовольнити подання.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року у задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою суду, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника ТОВ «Центростиль» ОСОБА_4 до виконання зобовязань, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст ухвали, яка оскаржена, доводи апеляційної скарги та заяви, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи у задоволенні подання державного виконавця щодо обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з відсутності обґрунтованих підстав для задоволення подання, оскільки виконання рішення суду стосується юридичної, а не фізичної особи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішення, рішенням іншого органу (посадової особи) до виконання зобовязань.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межи України - до виконання зобовязань за рішенням.

Пунктом 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» передбачено, що підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є дія неврегульованих зобовязань.

На стадії виконання судового рішення обмеження права особи на виїзд за кордон здійснюється в порядку, передбаченому ст. 377-1 ЦПК України. За поданням державного виконавця, погодженим із начальником відділу державної виконавчої служби, судом вирішується питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

Застосування тимчасового обмеження права особи на виїзд за межі України (за кордон) слід вважати доцільним у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобовязання, покладеного на неї рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Подання державного виконавця повинно бути обґрунтованим, тобто містити зазначення обставин, що підтверджують необхідність обмежити право особи на виїзд за межі України.

Відкриття виконавчого провадження не може розглядатись як достатня підстава для застосування судом саме такого заходу, як обмеження права особи на виїзд за межі України.

У разі розгляду заяви про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України відповідно до ст. 377-1 ЦПК України доказуванню підлягають факти ухилення боржника від виконання рішення суду, можливість виїзду за межі України з метою ухилення від виконання рішення суду, в тому числі наявність закордонного паспорта громадянина України, вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення суду відповідно до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» тощо.

Відповідно до положення ч.ч.2, 3 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи в провадженні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області перебуває виконавче провадження по виконанню постанови, виданої 10.02.2012 року відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про стягнення з ТОВ «Центростиль» на користь держави виконавчого збору у розмірі 5511937,66 грн. (а.с.2).

Державним виконавцем Козюк О.М. у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» 13.06.2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.3).

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо повідомлення боржника у визначеному законодавством порядку про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, до подання державного виконавця щодо обмеження ОСОБА_4 у праві виїзду за межі України не надано жодного документу, який би містив інформацію про стан виконання рішення боржником та ухилення боржника від виконання рішення суду.

За змістом ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України вирішення питання про тимчасове обмеження конституційного права за поданням державного виконавця за відсутності останнього не є виправданим, оскільки саме він зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного зясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обовязків учасників спірних правовідносин, підлягає зясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобовязання у повному обсязі або частково.

Таким чином, сама по собі наявність невиконання зобовязання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно було зазначено, що державним виконавцем не надано належних доказів для задоволення подання.

Крім того, державним виконавцем не було зазначено в чому саме полягає ухилення ОСОБА_4, яка є керівником юридичної особи боржника, від виконання рішення суду.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції розглянув подання без участі державного виконавця, чим позбавив його можливості надати суду свої пояснення, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки як вбачається з матеріалів справи справа у суді апеляційної інстанції знаходиться в провадженні з 26 січня 2015 року, призначалася до розгляду на 25.03.2015 року, на 29.04.2015 року, на 10.06.2015 року, та державний виконавець, який належним чином був повідомлений про усі судові засідання жодного разу до суду не зявився та не надав своїх пояснень, що свідчить про відсутність інтересу до зазначеної апеляційної скарги.

Інші доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, ухвала суду відповідає вимогам чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 2 п. 1, 312 ч. 1 п. 1, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_2