Справа № 466/981/15 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/4207/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.О.,

з участю позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач за первісним та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2, вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи рішення місцевий суд не врахував його матеріальне становище, яке значно погіршилось та матеріальне становище відповідача ОСОБА_3, оскільки суд не з"ясував доходи останньої.

Стверджує, що на даний час не працює, крім цього, його рідний брат є інвалідом 2-ї групи загального захворювання і потребує, в тому числі його матеріальної допомоги, про що він повідомляв у суді.

Також суд не врахував, що він перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_5, з якою у них є спільна дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка також потребує його утримання.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_3 за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2014 року в розмірі не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка буде індексуватись відповідно до закону.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтею 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом не предявив суду доказів в підтвердження зміни матеріального становища, в тому числі довідку про перебування його брата ОСОБА_7, як інваліда 2-ї групи на його утриманні, при цьому, вказав, що і відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом не представила суду докази, які б могли вплинути на збільшення розміру аліментів.

Виходячи за наявних матеріалів справи та досліджених судом першої інстанції доказів, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду.

Оскільки апелянт оскаржує та не погоджується фактично з рішенням районного суду лише в частині відмови в задоволенні первісного позову, тому за правилами ст. 303 ЦПК України, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в іншій частині не перевіряється.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29.12.2011 року.

Від шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає з матір»ю ОСОБА_3 та знаходиться на її утриманні (а.с. 19-20).

У ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

З матеріалів справи встановлено, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09.04.2014 року по справі № 466/965/14 з позивача по первісному позову ОСОБА_2 стягуються аліменти в користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров»я когось із них, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи встановлено, що звертаючись із позовною заявою позивач ОСОБА_2 покликався на необхідність зменшення розміру аліментів визначених попереднім судовим рішенням з підстав зміни сімейного стану та матеріального становища (а.с. 1-2).

Аналізуючи наведені норми закону, наявні матеріали справи та роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача про зменшення розміру аліментів є обгрунтованим, оскільки докази на підтвердження такого відсутні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебуває у цивільному шлюбі з іншою жінкою ОСОБА_5, з якою у них є дитина ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3).

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_2 30.01.2015 року звільнений з роботи за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 4 копія трудової книжки).

Колегія суддів звертає увагу на те, що обставини народження дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у цивільному шлюбі із ОСОБА_5 існували на момент ухвалення судом рішення від 09 квітня 2014 року про стягнення з позивача в користь відповідача аліментів на утримання дочки ОСОБА_8, тому, в силу вимог ч. 1 ст. 192 СК України, не можуть бути правовою підставою для зменшення розміру присуджених аліментів.

Не приймається до уваги судом і покликання апелянта ОСОБА_2 на те, що його брат хворіє та потребує у тому числі його матеріальної допомоги і догляду, оскільки зазначена обставина не впливає на обовязок та розмір утримання, що його повинен надавати батько своїй малолітній дитині.

В свою чергу, колегія суддів бере до уваги те, що на даний час апелянт не працює, проте, є здоровою працездатною особою, будь-яких обмежень у працевлаштуванні немає, на обліку в центрі зайнятості як безробітний не перебуває, а відтак на підставі належних та допустимих доказів не довів того, що він не в змозі працевлаштуватися та сплачувати аліменти у розмірі, визначеному у рішенні Шевченківського районного суду м. Львова від 09.04.2014 року.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не подано.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин