Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивував тим, що 21 травня 2012 року між ним та відповідачами було укладено договір позики та договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав позику в розмірі 2 275 446 грн й зобов'язався повернути вказану суму коштів в обумовлений строк, а ОСОБА_2 виступила поручителем за належне виконання умов договору позики.

Зазначаючи про невиконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми позики до теперішнього часу, ОСОБА_1 просив позов задовольнити та стягнути суму боргу з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 2 275 446 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року зазначене рішення міськрайонного суду скасовано й в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при розгляді даної справи були порушені права товариства з обмеженою відповідальністю «Хімпроменерго» (далі - ТОВ «Хімпроменерго»), яке не було залучено до участі у справі.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що 21 травня 2012 року між сторонами було укладено договір позики та договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 2 275 446 грн, а останній в свою чергу зобов'язався повернути вказану суму позики в строк до 31 грудня 2012 року.

У відповідності до вищезазначеного договору, ОСОБА_2 виступила поручителем за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договором позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844138/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844139/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843240/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843245/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи розписки від 21 травня 2012 року, ОСОБА_3 у присутності поручителя ОСОБА_2 отримав обумовлену договором позики суму коштів.

Проте зазначені положення законодавчих актів та обставини справи, судом апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 212 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> враховані не були, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірені.

Так обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав про те, що за договором позики передав у борг 2 275 446 грн саме ОСОБА_3

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> не дослідив усі письмові докази, зокрема сам договір позики і розписку, не дав належної оцінки з цього приводу доводам сторін та дійшов передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для їх задоволення.

При цьому, апеляційний суд взагалі не вмотивував та не обґрунтував висновок щодо порушення прав ТОВ «Хімпроменерго», пославшись лише на те, що ОСОБА_3 отримував позику з метою сплати коштів за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі цього товариства, укладеного із ОСОБА_5

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України й взагалі не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко