Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/5861/14Головуючий у 1-й інстанції Дмитрієва М.М.
Справа №22-ц/778/2063/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку в спільній власності, поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку в спільній власності, поділ майна подружжя в натурі

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який у подальшому уточнила та в якому на підставі ст. ст. 57, 60, 70-71 СК України просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6.; визнати за ОСОБА_4. право власності на 3/5 часток у спільній власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати автомобіль CHEVROLET LACETTI 196, легковий седан, KL 1 NF 1961 CK 520339, державний номер НОМЕР_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6. розділивши його наступним чином: вказаний автомобіль залишити ОСОБА_2 з виплатою ОСОБА_4 грошової компенсації в сумі 23 900,0 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначала, що 18.09.1998 року вона вступила до зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_6, який у подальшому був розірваний рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2012 року. Від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу мешкає разом з ОСОБА_4 Під час шлюбу подружжям було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Любіченковським О.О. 04.10.2004 року за реєстровим № 1280, зареєстрована державним реєстратором у реєстрі правочинів 04.10.2004 року, витяг № 166993 на ім'я ОСОБА_6 Вказана квартира придбана у тому числі за 10 000 грн., які належали особисто ОСОБА_4 та були отримані від продажу належної їй до шлюбу квартири АДРЕСА_2. 04.10.2004 року за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 3638, та 48 000 грн., які були отримані в кредит та сплачені за час спільного життя подружжя, тобто є спільною власністю позивача та відповідача. ОСОБА_4 зазначає, що відповідно до вкладених нею особистих грошей та спільних коштів, частки в спільній сумісній власності на спірну квартиру складають: ОСОБА_4 - 3/5 частки квартири, ОСОБА_2 - 2/5 частки квартири. Додатково зазначала, що 19.08.2011 року подружжям був придбаний автомобіль: CHEVROLET LACETTI 196, легковий седан, KL1NF1961CK520339, державний номер НОМЕР_1, згідно договору №112149-Y00239 за 120800 грн. При укладенні договору подружжям було сплачено авансовий внесок у розмірі 30 200 грн., на решту коштів був укладений кредитний договір № 2739-007/11Р від 26.08.2011 року. За час спільного життя подружжя за вказаним кредитним договором було сплачено грошових коштів у розмірі 17600 грн., що разом з авансовим внеском складає 47800 грн. ОСОБА_4 зазначає, що оскільки частка внесених нею коштів по відношенню до загальної вартості автомобіля є незначною, то при розподілі автомобіля, як неподільної речі, він має бути залишений ОСОБА_2 з виплатою на користь ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 1/2 частки спільно внесених за нього коштів, що складає 23 900,0 грн.

01.11.2014 року у зв'язку з укладенням шлюбу змінилось її прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4».

Не погоджуючись із зазначеним первісним позовом, ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4, в якому на підставі ст.ст. 318, 319, 358, 386, 391 ЦК України просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2, визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності кожного на 1/2 частку в спільній власності на квартиру АДРЕСА_1, поділити квартиру АДРЕСА_1 в натурі пропорційно визначеним ідеальним часткам - по 1/2 частині кожному зі сторін справи, виділивши ОСОБА_4 кімнату, площею 12,37 кв.м, ОСОБА_2 - кімнату, площею 12,34 кв.м, залишивши в спільному користуванні кімнату, площею 14,55 кв.м, кухню, ванну кімнату, туалет та коридор.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4 про визнання автомобіля CHEVROLET LACETTI 196, легковий седан, KL 1 NF 1961 CK 520339, державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2, розділивши його наступним чином: вказаний автомобіль залишити ОСОБА_2 з виплатою ОСОБА_4 грошової компенсації в сумі 23 900,0 грн., то ОСОБА_6 з цією частиною первісних позовних вимог погодився у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом ОСОБА_6 зазначав, що під час шлюбу подружжям була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Любіченковським О.О. 04.10.2004 року за реєстровим № 1280, зареєстрована державним реєстратором у реєстрі правочинів 04.10.2004 року, витяг №166993 на ім'я ОСОБА_6 Вказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а отже підлягає поділу між подружжям у рівних частинах, зокрема, по 1/2 частині квартири кожному. ОСОБА_6 зазначає, що на даний момент залишається невирішеним питання про порядок користування квартирою. Позивач (відповідач за первісним позовом) зазначає, що квартира складається з трьох кімнат - двох окремих кімнат, площею 12,34 кв.м та 12.37 кв.м і однієї спільної - 14,55 кв.м. У зв'язку з цим кожній з сторін може належати на праві особистої приватної власності по окремій кімнаті, що мають однакову площу, а спільну кімнату залишити в спільному користуванні, як і інші приміщення спільного користування (кухня, ванна, туалет, коридор).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2015 року первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку в спільній власності, поділ майна подружжя задоволено повністю.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/5 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнано автомобіль CHEVROLET LACETTI 196, легковий седан, KL 1 NF 1961 CK 520339, державний номер НОМЕР_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину автомобіля CHEVROLET LACETTI 196, легковий седан, KL 1 NF 1961 CK 520339, державний номер НОМЕР_1.

Автомобіль CHEVROLET LACETTI 196, легковий седан, KL 1 NF 1961 CK 520339, державний номер НОМЕР_1 залишено у власності ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію у розмірі 23 900,0 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 2 336,0 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку в спільній власності, поділ майна подружжя в натурі задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/5 частин квартири АДРЕСА_1

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 699,0 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права на 3/5 спірної квартири, про часткове задоволення позову ОСОБА_2 - визнання права на 2/5 частин спірної квартири та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 за кожною із сторін справи.

ОСОБА_4 подала апеляційному суду через свого представника за довіреністю (а.с.178) ОСОБА_10 письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 (а.с.174).

У судове засідання 04.06.2015 року повідомлені апеляційним судом належним чином (а.с.185-186) сторони у цій справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причину неявки сторін у цій справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю сторін за присутністю представників останніх - ОСОБА_10 (а.с.178) та ОСОБА_3 (а.с.176).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи повністю первісний позов ОСОБА_4 та частково зустрічний позов ОСОБА_2 щодо поділу майна подружжя у вигляді квартири АДРЕСА_1, керувався ст. ст. 57, 60, 70-72 СК України, ст.ст. 10 -11, 58, 60-64, 88, 151, 208- 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із того, що ОСОБА_4 у суді доведено належними та допустимими доказами у цій справі, що при придбанні цієї квартири за 58 000,0 грн. під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2004 року (а.с.49) нею безпосередньо було внесено також її особисті кошти у сумі 10000,00 грн., які вона отримала у цей же день від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_2 (а.с.14), що має істотне значення, а тому ідеальна частка останньої у майні у вигляді зазначеної квартири, яка в цілому є спільною сумісною власністю подружжя, може бути збільшена до 3/5 часток відповідно до розміру внеску; звідси, ідеальна частка ОСОБА_2 у цій квартирі складає решту - 2/5 частин цієї квартири.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_4 змінено прізвище на «ОСОБА_4» 01.11.2014 року у зв'язку із укладенням шлюбу із ОСОБА_11 (свідоцтво про шлюб, копія).

04.10.2004 року, тобто під час шлюбу (з 18.09.1998 року - а.с.3 по 16.07.2012 року - а.с.4) сторонами у цій справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які мають спільну дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в силу вимог ст. 60 СК України було придбано у спільну сумісну власність подружжя за 58 000,0 грн. та оформлено на ім'я ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Любіченковським О.О. 04.10.2004 року за реєстровим № 1280 (а.с. 49).

Згідно із ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 57 ч. 7 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

ОСОБА_4, обґрунтовуючи свої первісні позовні вимоги у цій частині щодо поділу квартири на ідеальні частки між колишнім подружжям, зазначала, та судом першої інстанції було правильно встановлено, що частина грошових коштів у сумі 10 000,0 грн., за які у тому числі 04.10.2004 року подружжям було придбано вищезазначену спірну квартиру, належала ОСОБА_4. на праві особистої приватної власності.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, вищезазначені 10 000,0 грн. особистих коштів ОСОБА_4 отримала саме 04.10.2004 року у день придбання спірної квартири від продажу у цей же день іншої квартири - АДРЕСА_2, яка була її особистою приватною власністю (а.с.14).

Належним допустимим доказом цього є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (а.с.14).

Заява ОСОБА_4 нотаріусу від 04.10.2004 року при придбанні подружжям спірної квартири (а.с.90) свідчить лише про згоду останньої, як дружини на придбання її чоловіком ОСОБА_2 вищезазначеної спірної квартири, на умовах, зазначених у договорі купівлі-продажу від 04.10.2004 року (а.с.83-84), які їй відомі.

Проте, вищезазначені заява та договір взагалі не містять інформації щодо правового режиму коштів, за які була придбана спірна квартира (спільні сумісні подружжя, особисті приватні дружини чи чоловіка тощо).

Таким чином, цей факт мав встановити та правильно встановив саме суд першої інстанції у цій справі.

Твердження ОСОБА_4 про внесення нею особистих грошових коштів у сумі 10 000,00 грн. під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2004 року знайшли своє підтвердження під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції.

Натомість, ОСОБА_2 та представником останнього - ОСОБА_3 під час розгляду цієї справи не було надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів, які б спростовували вказані вище твердження ОСОБА_4 та встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи щодо правового режиму коштів, за які було придбано подружжям під час шлюбу вищезазначену спірну квартиру.

Судом першої інстанції було правильно встановлено те, що до 04.10.2004 року (дати придбання подружжям спірної квартири), у подружжя були відсутні в натурі свої грошові кошти на загальну суму 58 000,0 грн.

Більша їх частина (10 000,0 грн. + 31 845,60 грн.) були набуті безпосередньо у день перед укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири 04.10.2004 року:

- 10 000,00 грн. в особисту приватну власність ОСОБА_4 при вищенаведених правильно встановлених судом першої інстанції обставинах;

- 31845,60 грн. у спільну сумісну власність подружжя на підставі кредитного договору № 9-27-К/Р від 04.10.2004 року (а.с.69-71), укладеного подружжям в особі ОСОБА_2 із АКІБ «УкрСиббанк», за умовами якого ОСОБА_2 отримав у день покупки спірної квартири для придбання останньої грошові кошти в іноземній валюті в сумі 6000,0 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 04.10.2004 року складало 31845,60 грн.

Враховуючи наведені вище обставини та приписи СК України, суд першої інстанції мав право визначити ідеальні частки сторін у цій справі у спірній квартирі: 3/5 - для ОСОБА_4 та відповідно, 2/5 - для ОСОБА_2 із наступним визнанням права власності за сторонами на останні у цій квартирі.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги деякі безпідставні посилання суду першої інстанції на статті СК України (ст. 70 ч. 2 тощо) в обґрунтування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині.

Оскільки, хоча цей є порушенням норм процесуального права судом першої інстанції у цій справі, проте останні не призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті в оскаржуємій частині.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі в оскаржуємій частині відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуємій частині, а лише відображають позицію останнього у цій справі, викладену ОСОБА_2 в його зустрічному позові та у запереченнях на первісний позов ОСОБА_4, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини цієї справи та розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Як вбачається із змісту первісного позову ОСОБА_4 (а.с.1), остання не просила суд першої інстанції визнати право власності на будь-яку ідеальну частку вищезазначеної спірної квартири за ОСОБА_2, а лише за собою на 3/5 частки.

Тому, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 2/5 частки вищезазначеної спірної квартири в порядку задоволення зустрічного позову останнього, за яким ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на ? частку цієї квартири, суд першої інстанції не міг вийти та не вийшов за межі заявлених у цій справі сторонами первісних та зустрічних позовних вимог.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції в оскаржуємій частині рішення суду першої інстанції, а саме: того, що ідеальні частки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, слід визначити рівними при вище встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах та що 10 000,0 грн. особистих коштів, отриманих ОСОБА_4 від продажу 04.10.2004 року іншої квартири, що належала їй на праві особистої приватної власності, були використані за іншим цільовим призначенням, ніж покупка вищезазначеної спірної квартири.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, які були наявні у матеріалах цієї справи на час ухвалення судом першої інстанції рішення в оскаржуємій частині у цій справі, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі у повному обсязі, останній не має права на компенсацію за рахунок ОСОБА_4 судових витрат у вигляді судового збору 873,80 (а.с.159), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 лютого 2015 року в оскаржуємій частині у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.