Справа № 645/1870/15-ц
Провадження № 2/645/1167/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 червня 2015 р. м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Федорової О.В.

секретаря судового засідання Петленко І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк"

про визнання недійсним пунктів кредитного договору,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним п. 4 (включаючи п.п. 4.1. - 4.6.) кредитного договору від 04.04.2008 року № HAE2GK01270154 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" та про визнання недійсним п. 8.1. кредитного договору від 04.04.2008 року № HAE2GK01270154 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк".

Позовні вимоги мотивовані тим, що окремі умови кредитування, які встановлені кредитним договором, зокрема п. 4. (включаючи п.п. 4.1. - 4.6.) та п. 8.1., не відповідають вимогам законодавства про захист прав споживачів.

Позивач стверджує, що умови п. 4 та п. 8.1. кредитного договору, які встановлюють обов'язок Позичальника сплатити Банку винагороду за резервування ресурсів є незаконними, оскільки порушують вимоги п. 3.6. "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", що затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за № 541/13808 (надалі - Правила).

На думку позивача резервування ресурсів є дією, яку банк здійснює на власну користь, а отже, відповідно до п. 3.6 Правил, банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

В судовому засіданні представники позивача Тетельбаум Д.М. та Рязанцева О.В., які діють на підставі довіреності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, посилаючись на вільне волевиявлення сторін при укладенні кредитного договору та дію принципу свободи договору. Крім того, представник відповідача стверджує, що п. 3.6. Правил не є предметом регулювання договірних відносин сторін при укладенні кредитного договору.Також представник відповідача стверджує, що положення п. 3.6. Правил дотримані ПАТ КБ "ПриватБанк" шляхом ознайомлення з ними позивача у письмовій формі під час підписання кредитного договору.

Під час судового засідання 27.04.2015 року представник позивача заявив клопотання про витребування у відповідача доказів, а саме оригінал документу "Графік погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору від 04.04.2008 року № HAE2GK01270154 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк")" для огляду у судовому засіданні та належним чином засвідчену копію для долучення до матеріалів справи. Клопотання обґрунтовувалося тим, що згідно з умовами п. 4 та п. 8.1. кредитного договору, дійсність яких оспорюється позивачем, саме в зазначеному документі вказані суми зарезервованих ресурсів, суми винагород за резервування ресурсів, суми, на які нараховується винагорода та строки сплати винагороди за резервування ресурсів.

При цьому представник позивача стверджував, що позивачем під час укладення договору вказаний документ не підписувався.

Клопотання було задоволено судом. Витребувано у відповідача оригінал документу "Графік погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору від 04.04.2008 року № HAE2GK01270154 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк")" для огляду у судовому засіданні та належним чином засвідчену копію для долучення до матеріалів справи.

Під час наступних судових засідань 13.05.2015, 25.05.2015 та 02.06.2015 року витребуваний документ відповідачем наданий не був.

В судовому засіданні 02.06.2015 року представник відповідача наголосив, що документ "Графік погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору від 04.04.2008 року № HAE2GK01270154 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк")" фактично між сторонами не підписувався, а отже не існує.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

04.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було підписано кредитний договір № HAE2GK01270154.

Згідно з п.п. 4.1. кредитного договору, для виконання зобов'язань за даним Договором Банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у Графіку погашення кредиту (Додаток 2 до даного Договору).

Згідно з п.п. 4.2. кредитного договору, за надане право, зазначене у статті 4.1. Договору, Позичальник сплачує Банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному в статті 8.1. Договору.

Згідно з п.п. 4.3. кредитного договору, нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (Додаток 2 до Договору).

Згідно з п.п. 4.4. кредитного договору, при останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума, вказана у Графіку погашення кредиту (Додаток 2 до Договору).

Згідно з п. 8.1. кредитного договору, Банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 04.04.2008 р. по 03.04.2023 р. включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 31496,80 доларів США (Тридцять одна тисяча чотириста дев'яносто шість доларів США 80 центів) на наступні цілі: у розмірі 25000,00 доларів США (Двадцять п'ять тисяч доларів США 00 центів) на придбання нерухомості, а також 6496,80 доларів США (Шість тисяч чотириста дев'яносто шість доларів США 80 центів) на сплату страхових платежів, зі сплатою ... винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів тощо. ... Щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 310,63 доларів США згідно Графіку погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору) для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Отже п. 4 Резервування ресурсів (включаючи п.п. 4.1. - 4.6.) та п. 8.1. кредитного договору встановлюють обов'язок Позичальника сплачувати винагороду за резервування ресурсів на умовах, які встановлені в Графіку погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору).

Судом встановлено, що резервування ресурсів здійснюється банком на підставі "Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків", яке затверджено Постановою Правління Національного банку України від 06 липня 2000 р. № 279, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03 серпня 2000 р. за № 474/4695 (надалі - Положення).

Вказане Положення було чинним на дату підписання кредитного договору.

Згідно з п. 1.1. вказаного Положення, резерв для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків (далі - резерв під кредитні ризики) є спеціальним резервом, необхідність формування якого обумовлена кредитними ризиками, що притаманні банківській діяльності. Створення резерву під кредитні ризики - це визнання витрат для відображення реального результату діяльності банку з урахуванням погіршення якості його активів або підвищення ризиковості кредитних операцій.

Згідно з ч. 4 п. 1.5. вказаного Положення, банки зобов'язані створювати та формувати резерви для відшкодування можливих втрат на повний розмір чистого кредитного ризику за основним боргом, зваженого на відповідний коефіцієнт резервування, за всіма видами кредитних операцій у національній та іноземних валютах.

Отже, судом встановлено, що резервування ресурсів здійснюється банком на виконання вказаного Положення та має на меті страхування власних кредитних ризиків, що притаманні банківській діяльності.

Оскільки кредитний договір між позивачем і відповідачем є споживчим, до нього застосовуються норми законодавства про захист прав споживачів, зокрема статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" Права споживача в разі придбання ним продукції у кредит.

На виконання статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за № 541/13808, затверджені "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", надалі - Правила. Отже, вказані Правила є складовою частиною законодавства про захист прав споживачів, обов'язковою для виконання банками.

Відповідно п. 3.6. Правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Ствердження представника відповідача в письмових запереченнях про те, що п. 3.6. Правил не регулює договірні відносини сторін при укладенні кредитного договору, є необґрунтованим, оскільки п. 3.6. частини 3 Правил, у системному зв'язку з самою частиною 3 зазначених Правил, яка має назву "Вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору", є таким, що забороняє банку встановлювати саме в кредитному договорі платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Отже, вимоги частини 3 Правил, в тому числі п. 3.6. підлягали обов'язковому застосуванню та виконанню відповідачем під час укладення кредитного договору з позивачем.

Разом з тим, суд критично ставиться до твердження представника відповідача в письмових запереченнях про те, що кредитний договір був укладений на підставі вільного волевиявлення сторін, та до посилання відповідача на принцип свободи договору, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 15 закону України "Про захист прав споживачів", споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Отже, законодавство про захист прав споживачів пов'язує можливість свідомого і компетентного вибору споживача саме з одержанням перед укладенням договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію.

Згідно з ч. 2 ст. 11 закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредитування.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.01.2015 року у справі № 645/9731/14ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанк", яке набрало законної сили, встановлений факт порушення з боку ПАТ КБ "ПриватБанк" прав позивача на отримання перед укладенням договору інформації про умови кредитування, передбачених ч. 2 ст. 11 та ч. 1 ст. 15 закону України "Про захист прав споживачів".

Таким чином, з урахуванням обставин справи та приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України, суд вважає доведеною обставину ненадання відповідачем перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про умови кредитування, що позбавило позивача можливості вільного, свідомого та компетентного вибору необхідних йому кредитних послуг, виходячи з приписів ч. 1 ст. 15 закону України "Про захист прав споживачів".

Крім того, посилаючись на свободу договору, Відповідач не враховує, що однією зі сторін договору є споживач, а отже на правовідносини за договором споживчого кредиту поширюються вимоги та обмеження спеціальних норм законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до п. 3.2. Рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/201, одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відповідно до ст. 150 Конституції, рішення Конституційного суду України є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Отже, зважаючи на те, що споживач є особою, необізнаною в галузі кредитних відносин, то положення ст. 11 та ч. 1 ст. 15 закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, є такими, що обмежують принцип свободи договору, направлені на захист прав споживача з метою підвищення його обізнаності про умови кредитування та забезпечення свідомого та вільного вибору споживачем кредитних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим, як було зазначено вище, відповідачем не було виконано ухвалу суду про витребування доказів - оригіналу Графіку погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору від 04.04.2008 року № HAE2GK01270154 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк"). При цьому обидві сторони підтвердили в судовому засіданні 02.06.2015 року, що цей додаток до кредитного договору фактично між сторонами не укладався.

Таким чином, з урахуванням обставин справи та приписів ч. 1 ст. 61 ЦПК України, суд вважає доведеною обставину, що Графік погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору від 04.04.2008 року № HAE2GK01270154 між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк") не укладався.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 2 закону "Про захист прав споживачів", законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

На виконання статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за № 541/13808, затверджені "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", надалі - Правила.

Отже, вказані Правила разом з Законом України "Про захист прав споживачів" є складовою частиною законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з п. 3.2. зазначених Правил, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Отже, законодавством про захист прав споживачів для договорів споживчого кредиту графік платежів визнано істотною умовою договору.

Крім того, Графік погашення кредиту визнаний сторонами істотною умовою договору безпосередньо в п. 8.9. кредитного договору, в якому встановлено, що невід'ємним додатком до даного договору є, зокрема, Додаток №2 Графік погашення кредиту за Кредитним договором № HAE2GK01270154 від 04.04.2008 року.

Саме на Відповідача, як на банківську установу, покладено законодавством про захист прав споживачів обов'язок скласти і надати споживачу для узгодження та підписання Графік погашення кредиту.

Відповідач, не надавши позивачу для узгодження та підписання Графік погашення кредиту, порушив вимоги п. 3.2. Правил та п. 8.9. кредитного договору.

Тим самим були порушені права позивача як споживача кредитних послуг. Порушення прав позивача полягає, зокрема, в наступному.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Позивач був позбавлений права на інформацію про умови кредитування, передбачену п. 3.2. "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями пункту 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, враховуючи те, що Графік погашення кредиту (Додаток 2 до Кредитного договору) між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" не підписувався, суд дійшов висновку, що п. 4 (включаючи п.п. 4.1. - 4.6.) та п. 8.1. кредитного договору від 04.04.2008 року № НАЕ2GК01270154 є неукладеними, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача про визнання недійсними вказаних пунктів кредитного договору є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідачем подана заява про застосування позовної давності. З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахуванням викладеного, та зважаючи, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ "ПриватБанк" про визнання недійсними п. 4 (включаючи п.п. 4.1. - 4.6.) та п. 8.1. кредитного договору від 04.04.2008 року № НАЕ2GК01270154 відмовлено з тих підстав, що вказані пункти договору є неукладеними, суд відхиляє заяву відповідача про застосування строку позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позову.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 57, 60, 61, 79, 88, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ПриватБанк" про визнання недійсними п. 4 (включаючи п.п. 4.1. - 4.6.) та п. 8.1. кредитного договору від 04.04.2008 року № НАЕ2GК01270154, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, через Фрунзенський районний суд м. Харкова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Федорова О.В.