Ухвала

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - дирекція телерадіопрограм управління справами Верховної Ради України, про визнання відомостей недостовірними, зобов'язання спростувати недостовірні відомості та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - дирекція телерадіопрограм управління справами Верховної Ради України, в якому, з урахування уточнених позовних вимог, просив визнати недостовірними відомості, зобов'язати ОСОБА_4 спростувати поширені ним недостовірні відомості шляхом зачитування резолютивної частини рішення з трибуни Верховної Ради України на найближчому пленарному засіданні після набрання рішенням суду законної сили, а також стягнути 20 тис. грн моральної шкоди.

Позивач посилався на те, що 13 квітня 2014 року під час 36-го пленарного засідання Верховної Ради України ОСОБА_4 поширив щодо нього недостовірні відомості із застосуванням образливих висловлювань, що завдало шкоди його діловій репутації. Крім того, оприлюднення відомостей призвело до моральних страждань, порушення його нормального ритму життя, необхідності докласти додаткових зусиль для захисту своєї репутації. ОСОБА_3 зазначав, що ОСОБА_4 у своєму виступі з трибуни Верховної Ради України заявив наступне: «Я считаю, что мы сегодня должны серьезно говорить о том, что такие главы администраций, как ОСОБА_3, у меня складывается впечатление, что это дебило-психопат, заявляет о том, на мероприятии, посвященном Дню Победы, о том, что Гитлер правильно сделал, когда пришел на нашу землю освобождать наш народ Украины. От кого? От коммунистов! Это сделает и говорит только тот человек, который либо недоумок, либо конченый уже отморозок, который говорит о том, что наши деды и прадеды, проливая кровь, освобождали от этой нечисти нашу землю». Виступаючи, ОСОБА_4 зазначив, що позивач публічно підтримав вторгнення Гітлера на територію України. Разом з тим, на думку ОСОБА_3, такі твердження не відповідають дійсності. Позивач ніколи у своєму житті не заявляв, що Гітлер вчинив правильно, почавши вторгнення на Україну. Він ніколи не підтримував дії Гітлера публічно або приватно, ніколи не виправдовував фашистів та нацистів, жодного подібного випадку не існує і не може існувати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 13 квітня 2014 року ОСОБА_4 під час 36-го пленарного засідання Верховної Ради України було наведено наступне висловлювання: «Я считаю, что мы сегодня должны серьезно говорить о том, что такие главы администраций, как ОСОБА_3, у меня складывается впечатление, что это дебило-психопат, заявляет о том, на мероприятии, посвященном Дню Победы, о том, что Гитлер правильно сделал, когда пришел на нашу землю освобождать наш народ Украины. От кого? От коммунистов! Это сделает и говорит только тот человек, который либо недоумок, либо конченый уже отморозок, который говорит о том, что наши деды и прадеды, проливая кровь, освобождали от этой нечисти нашу землю».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанцій, правильно виходив з того, що вищенаведені висловлювання не містять фактичних даних, викладені з використанням мовних засобів не у стверджуючій формі, а як припущення, а саме з використанням словосполучень «я считаю», «у меня складывается впечатление», а тому суд дійшов висновку про те, що вони є оціночним судженням, які спростуванню не підлягають. Враховуючи відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7 в частині визнання інформації недостовірною та її спростування, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 12 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Вирішуючи спір, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що поширена відповідачем під час виступу на пленарному засіданні Верховної Ради України інформація є оціночним судженням та не підлягає спростуванню. Також суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Крім того, у ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схвалено 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, указується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи політичної партії, членом якої він є, значно ширша, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана