ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/582/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва

у складі : головуючого судді - Дубаса В.А.,

при секретарі - Ридзель О.В., Іващенко Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення з них на свою користь боргу за договором позики в сумі еквівалентній 100889,00 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі та неустойки в сумі 1764500,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідно до умов укладеного між сторонами у справі договору позики від 30.12.2010 року, відповідачі позичили у нього 52000,00 доларів США; 19.05.2011 року за договором про внесення змін і доповнень до договору позики відповідачі додатково позичили у нього 21150,00 доларів США, збільшивши загальну суму позичених за договором позики коштів до 73150,00 доларів США; відповідно до договору про внесення змін і доповнень, укладеного сторонами 18.01.2012 року, сума позичених коштів була збільшена до 94000,00 доларів США. Відповідач наполягав на тому, що неповернутими йому залишилися позичені відповідачам грошові кошти у сумі 75850,00 доларів США, у зв'язку з чим він просив суд стягнути з відповідачів гривневий еквівалент цієї суми, проценти за користування позикою в сумі 20776,00 доларів США, три проценти річних в сумі 4263,00 долари США, а також стягнути з відповідачів розраховану з урахуванням частково сплаченої ними передбачену умовами договору неустойку за порушення зобов'язань в сумі 1764500,00 грн. і сплачений позивачем судовий збір.

Ухвалою суду, яка занесена до журналу судового засідання, від 22.12.2014 року прийнято до спільного розгляду та об'єднано у одне провадження первісний позов із зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус КМНО Анохіна В.М. про визнання договору позики недійсним.

Обґрунтовуючи зустрічний позов ОСОБА_5, визнала факт укладання 30.12.2010 року з ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 договору позики, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 3364.

Однак, на думку ОСОБА_5, вказаний договір не містить умов передавання грошових коштів від позикодавця до позичальників, оскільки доказом того, що грошові кошти за договором позики не передавались є відсутність розписки з боку позичальників.

Отже, враховуючи те, що за вказаним договором ОСОБА_5 грошові кошти отримані не були, тому договір позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а відтак ОСОБА_5 просить суд на підставі ст.ст. 203, 1051 ЦК України визнати договір позики від 30.12.2010 року недійсним.

У судове засідання представник позивача ОСОБА_9 не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій первісний позов підтримав та просив суд його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка (а.с.60), особисто подав до канцелярії суду заяву про відкладення судового розгляду справи у зв»язку з необхідністю відвідати лікаря саме у день судового засідання, однак, суд не може задовольнити вказану заяву з наступних підстав. Представником ОСОБА_10 подано до канцелярії суду вказану заяву особисто в день судового засідання об 11 год. 02 хв. разом з копією довідки з Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району від 18.05.2015 року, з якої вбачається, що на час подання вказаної заяви до канцелярії він вже відвідав лікаря, окрім того ця довідка не є листком непрацездатності і не підтверджує об»єктивну неможливість участі у судовому засіданні. На підставі викладеного, суд ухвалив: визнати неявку у судове засідання призначене на 18.05.2015 року о 14 год. 30 хв. відповідача ОСОБА_3 та /або її представника ОСОБА_10 за відсутності поважних причин.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та третя особа ПН КМНО Анохіна В.М. в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Від представника відповідача ОСОБА_3 до канцелярії суду були подані письмові заперечення на позовну заяву про стягнення боргу за договором позики (а.с.31-34).

Суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних та доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов необхідно відхилити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.12.2010 року між позивачем ОСОБА_2, в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_11, з однієї сторони та відповідачами ОСОБА_3 (після укладення шлюбу - ОСОБА_4) ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з іншої сторони укладений договір позики, викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим № 3364.

Відповідно до умов договору позики від 30.12.2010 року позивач передав відповідачам 52000,00 доларів США, а відповідачі зобов'язався повернути ці кошти з розстроченням частинами не менш як по 1000,00 доларів США до 30 числа кожного місяця до 30.11.2011 року та здійснити остаточне повернення позики в термін до 30.12.2011 року.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, в п. 3 договору позики відповідачі стверджували, що отримали зазначені валютні цінності перед підписанням цього договору.

В п. 4 договору позики від 30.12.2010 року сторонами передбачена неустойка за прострочення відповідачами зобов'язань в розмірі 1500,00 грн. за кожен день прострочення, яким згідно п. 3 договору сторони погодилися вважати як недотримання строку остаточного повернення позики, так і прострочку будь-якого поточного повернення більш ніж на 14 днів.

З метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у відповідачів за договором позики, 30.12.2010 року вони передали позивачеві в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1, про що між ними був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною В. М. за № 3366.

19.05.2011 року до договору позики від 30.12.2010 року за реєстровим №3364 позивачем із відповідачами укладений договір про внесення змін і доповнень, відповідно до якого сторони збільшили суму позики до 73150,00 доларів США і розстрочили її повернення на строк до 30.12.2011 року.

Договір про внесення змін і доповнень від 19.05.2011 року викладений письмово і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Анохіною В. М. за реєстровим № 1287.

У п. 2 договору від 19.05.2011 року відповідачі стверджували, що зазначені в цьому договорі валютні цінності також отримали від позивача ще до його підписання.

Всі інші умови договору позики залишені сторонами без змін.

Про такі самі зміни розміру і строків погашення основного зобов'язання 19.05.2011 року був укладений сторонами та нотаріально посвідчений за реєстровим № 1288 договір про внесення змін і доповнень до іпотечного договору від 30.12.2010 за № 3366.

18.01.2012 року до договору позики від 30.12.2010 року за реєстровим № 3364 позивачем із відповідачами укладений договір про внесення змін і доповнень, відповідно до якого сторони збільшили суму позики до 94000,00 доларів США і передбачили повернення цих коштів відповідачами позивачеві частками: 5000,00 доларів США до 19.05.2011 року, сім платежів по 1000,00 доларів США не пізніше 30 числа кожного місяця до 30.11.2011 року включно, 1500,00 доларів США до 30.12.2011 року, п'ять платежів по 2000,00 доларів США не пізніше 30 числа кожного місяця до 30.05.2012 року, шість платежів по 1500,00 доларів США не пізніше 30 числа кожного місяця до 30.11.2012 року і залишок позики в сумі 61500,00 доларів США в термін до 30.12.2012 року.

Договір про внесення змін і доповнень від 18.01.2012 року викладений письмово і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Анохіною В. М. за № 68.

У зв'язку зі зміною порядку та строків повернення позики, із договором від 18.01.2012 року про внесення змін і доповнень, сторони в новій редакції виклали також зміст п. 2 договору позики від 30.12.2010 року, однак суттєві умови щодо отримання відповідачами вказаних в договорі валютних цінностей та умова про пільговий період в 14 днів прострочення поточних часткових повернень залишені сторонами без змін.

У п. 3 договору від 18.01.2012 року відповідачі додатково окремо зазначили, що вказані в цьому договорі валютні цінності отримали від позивача ще до його підписання.

Всі інші умови договору позики залишені сторонами без змін.

19.05.2011 року було укладено між сторонами і посвідчено нотаріально за реєстровим № 1288 договір про внесення змін і доповнень і до іпотечного договору від 30.12.2010 за № 3366.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при цьому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору.

Позивач зазначає, що на момент спливу строків повернення позики за договором від 30.12.2010 року відповідачі виконали свої зобов'язання з повернення йому позики лише частково і неповернутими залишилися 75850,00 доларів США.

Таким чином, протягом встановленого в договорі строку відповідачі повернули позивачеві суму, що дорівнює: 94000,00 доларів США - 75850,00 доларів США = 18150,00 доларів США.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Матеріали справи не містять доказів повного виконання відповідачами зобов'язань з повернення позивачу позики.

Водночас, представник відповідача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_10 в поданих суду письмових запереченнях позовні вимоги в частині основної суми боргу визнав, підтвердив їх наявність і погодився з їх розміром.

З огляду на це, розглядаючи цивільну справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів, що відповідає вимогам ст. 11 ЦПК України, з урахуванням норми ч. 1 ст. 61 ЦПК України, суд приймає твердження позивача про часткове повернення йому відповідачами позики на суму лише у 18150,00 доларів США.

Вказана сума за розміром відповідає передбаченим договором позики поточним поверненням відповідачами боргу по 29.02.2012 року на загальну суму 17500,00 доларів США та частковому в розмірі 650,00 доларів США поточному поверненню з призначених сторонами 2000,00 доларів США на 30.03.2012 року.

Суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідачів гривневого еквіваленту неповернутої частини позики в розмірі 75850,00 доларів США, що за курсом НБУ на день вирішення справи на рівні 2069,8242 грн. за 100 доларів США складає суму у 1569961 грн. 65 коп.

У заяві позивач вимагає стягнути з відповідачів на свою користь гривневий еквівалент процентів на рівні облікової ставки НБУ за увесь час користування ними позикою в період з моменту укладення договору позики (30.12.2010 року) по день звернення в суд із позовом 28.08.2014 року в розмірі 20776,00 доларів США.

Представник відповідача ОСОБА_3 у письмових запереченнях заперечував проти розміру розрахованих позивачем процентів за користування відповідачами позикою, посилаючись, зокрема, на пропуск строку позовної давності, і просив задовольнити цю вимогу частково - лише за останні три роки перед поданням позову, навів свій розрахунок, відповідно до якого стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають проценти в сумі лише 17871,00 доларів США.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договором позики від 30.12.2010 року не встановлені розмір і порядок одержання позивачем процентів за користування відповідачем позикою.

Однак, змінами, внесеними в п. 1 договору позики від 30.12.2010 року із укладеним сторонами 18.01.2012 року договором про внесення до нього змін і доповнень, сторони встановили, що позика є безвідсотковою.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідачів процентів за користування позикою і відмовляє в її задоволенні повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 3 договору позики від 30.12.2010 року відповідачі погодилися, що простроченням виконання їхніх зобов'язань за цим договором буде як недотримання строку остаточного повернення, так і прострочка будь-якого з поточних повернень більш ніж на 14 днів.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Останнім здійсненим на користь позивача платежем відповідачі лише частково на суму 650,00 доларів США виконали свій обов'язок зі сплати чергової частини боргу, передбаченої умовами договору на 30.03.2012 року в сумі 2000,00 доларів США.

Повністю це чергове часткове повернення боргу, а також наступні поточні повернення та остаточний розрахунок із позивачем відповідачі не здійснили, і з огляду на передбачений сторонами в договорі пільговий період прострочення в 14 днів, є такими що порушили виконання зобов'язання з 15.04.2012 року.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом, що встановлено ст. 625 ЦК України.

Три проценти річних за 31 день в період з 15.04.2012 року по 16.05.2012 року від неповернутої частини часткового поточного повернення, передбаченого сторонами на 30.03.2012 року, на суму 1350 доларів США складає 3,00 долари США; три проценти річних за 30 днів прострочення платежів наростаючим підсумком в сумі 3350,00 доларів США в період з 16.05.2012 року до 15.06.2012 року складають 8,00 доларів США; за 31 день в період до 16.07.2012 року від суми 5350,00 доларів США три проценти складають 13,00 доларів США; за 30 днів в період до 15.08.2012 року від суми 6850,00 доларів США три проценти складають 16,00 доларів США; за 31 день в період до 15.09.2012 року від суми 8350,00 доларів США три проценти складають 21,00 долар США; за 31 день в період до 16.10.2012 року від суми 9850,00 доларів США три проценти складають 25,00 доларів США; за 30 днів в період до 15.11.2012 року від суми 11350,00 доларів США три проценти складають 27,00 доларів США; за 31 день в період до 16.12.2012 року від суми 12850,00 доларів США три проценти складають 32,00 доларів США; за 30 днів в період до 15.01.2013 року від суми 14350,00 доларів США три проценти складають 35,00 доларів США; за 590 днів в період з 15.01.2012 року по день звернення позивача в суд із позовом 28.08.2014 року від всієї неповернутої частини позичених коштів в сумі 75850,00 доларів США три проценти складають 3678,00 доларів США. Загальна сума трьох процентів річних від неповернутої частини позики в період з початку прострочення відповідачами їхніх зобов'язань 15.04.2012 року по день звернення позивача в суд із позовом 28.08.2014 року складають 3 858,00 доларів США, що відповідно до встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до іноземних валют на день вирішення у справі на рівні 2069,8242 грн. за 100,00 доларів США складає 79853,81 грн.

Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

У п. 4 договору позики від 30.12.2010 року сторони встановили, що за прострочення виконання своїх зобов'язань відповідачі повинні сплатити на користь позивача неустойку у вигляді штрафу (пеню) в розмірі 1500,00 грн. за кожен день прострочення.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять його умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положення пункту 4 договору позики від 30.12.2010 року про неустойку відповідає ч. 1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Оскільки укладений сторонами договір позики від 30.12.2010 року є чинним, не розірваний, не визнаний в установленому порядку нікчемним чи недійсним, він підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням боржником зобов'язання.

Загальний розмір неустойки за 865 днів прострочення в період з 15.04.2012 року по день звернення позивача в суд 28.08.2014 року складає: 1500,00 ? 865 = 1297500,00 грн.

Однак, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про її стягнення лише частково виходячи з наступного.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_10 зазначав про сплив строку позовної давності за вимогами позивача про стягнення з відповідача неустойки та про необхідність її зменшення в порядку ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність в один рік, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема в Листі № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності», якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.

З огляду на це та керуючись ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги представника відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідачів неустойки.

При цьому суд виходить з того, що неустойка - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення і допоки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Правова природа неустойки така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується неустойка, окремо. Право на позов про стягнення неустойки за кожен день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, в разі пропущення кредитором річного строку з моменту початку порушення боржником його прав, неустойка може бути ним обрахована, а судом має бути задоволена вимога про її стягнення за останній рік невиконання боржником своїх зобов'язань в межах строку позовної давності за основним зобов'язанням.

З урахуванням викладеного, належна до стягнення з відповідачів на користь позивача неустойка повинна обраховуватися за період з 28.08.2013 року по 28.08.2014 року, тобто за останні 365 днів перед зверненням позивача в суд із позовом: 1500,00 ? 365 = 547500,00 грн.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус КМНО Анохіна В.М. про визнання договору позики недійсним не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Приписами, передбаченими ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається із заперечень відповідача ОСОБА_3 від 17.10.2014 року (а.с.31-34) вона також підтвердила факт укладання договору позики від 30.12.2010 року, також зазначала, що вона та інші відповідачі не мали можливості належним чином виконувати умови договору позики та взяті на себе зобов»язання, наслідком чого і стало виникнення заборгованості. Крім того, щодо розміру основної заборгованості ОСОБА_3 не заперечувала та підтверджувала її наявність, однак заперечувала проти стягнення пені та відсотків за виконання вказаного договору.

З викладеного вбачається, що договір позики від 30.12.2010 року був укладений належним чином, зазначені грошові кошти відповідачами були отримані, однак з певних причин вони не мали можливості належним чином виконувати умови вказаного договору та взяті на себе грошові зобов»язання, внаслідок чого виникла згадана вище заборгованість.

Суд не погоджується з доводами ОСОБА_5 наведеними у зустрічній позовній заяві з огляду на те, що як встановлено судом, договір позики був підписаний всіма сторонами, тобто за правилом ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, окрім того ОСОБА_5 не надано суду належних та допустимих доказів недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, що стало б підставою для визнання договору позики недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності підстав недійсності правочину, зокрема недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог частини 5 статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_8 (індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_1), ОСОБА_4 (індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_2), ОСОБА_5 (індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_4) на користь ОСОБА_2 (індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_3) гривневий еквівалент неповернутої частини позичених коштів за договором позики від 30.12.2010 року, договорів про внесення змін і доповнень від 19.05.2011 року та від 18.01.2012 року в сумі 1 569 961 (один мільйон п'ятсот шістдесят дев'ять тисяч дев'ятсот шістдесят одна) грн. 65 коп., трьох процентів річних за період з 15.04.2012 року по 28.08.2014 року в сумі 79 853 (сімдесят дев'ять тисяч вісімсот п'ятдесят три) грн. 81 коп. та неустойку в сумі 547 500 (п'ятсот сорок сім тисяч п'ятсот) грн. 00 коп., а всього - 2 197 315 (два мільйони сто дев'яносто сім тисяч триста п'ятнадцять) грн. 46 коп.

У задоволенні інших вимог первісного позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 (індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_1), ОСОБА_4 (індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_2), ОСОБА_5 (індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_4) на користь ОСОБА_2 (індивідуальний ідентифікаційний номер: НОМЕР_3) судові витрати в розмірі сплаченого судового збору в сумі 3 654 грн. 00 коп., а саме: по 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. з кожного з відповідачів у справі.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: