Справа № 333/2888/14-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2015р. м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Борвікової А.І., при секретарі Колесник А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, ухваленого по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, зобовязання вчинити певні дії , -

В С Т А Н О В И В:

Комунарським районним судом м. Запоріжжя від 21.10.2014р. ухвалено заочне рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, зобовязання вчинити певні дії, за яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуте майно останнього, а саме: грошові кошти у сумі 4307 грн. 56 коп., інфляційні витрати у сумі 581 грн. 52 коп., проценти за користування у часі безпідставно набутими грошовими коштами позивача у сумі 376 грн. 91 коп., судові витрати у сумі 243 грн. 60 коп., а усього у сумі 5509 грн. 59 коп.; зобовязано ОСОБА_3 надати ОСОБА_2 у письмовій формі змістовний та конкретизований звіт щодо виконання доручення про надання правової допомоги останньому з 01.07.2010 р. по 16.09.2011 р.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду від 21.10.2014р., вказавши, що із вказаним заочним рішенням суду він не згоден повністю, оскільки має місце порушення судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи і наданим доказам.

Так, суд розглянувши справу у його відсутності, порушив вимоги ст. 169 ЦПК України, оскільки судової повістки про виклик до судового засідання відповідач не отримував. В порушення положень ст. 127 ЦПК України, позовна заява із доданими до неї документами відповідачу не направлялася.

Далі зазначив, що про незаконність заочного рішення суду від 21.10.2014 р. свідчить наступне.

Розмір оплати за надані ОСОБА_2 послуги правового характеру залежав від досягнутого у суді результату ( наслідків розгляду судом цивільної справи), про що ОСОБА_2 було складено та передано відповідну розписку від 09.04.2010 р. Однак через певний час в односторонньому порядку ОСОБА_2 відмовився від послуг відповідачів. Так як розгляд справи не було закінчено, питання оплати не піднімалось.

Надана ОСОБА_2 довідка від 16.09.2011 р. про сплачені ним грошових коштів за надання правової допомоги в сумі 5150,00 грн не є належним доказом. Особою, що видала довідку, вказаний ОСОБА_4 Між тим ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 вказану довідку не видавали. Його підпис чи підпис ОСОБА_4 на довідці від 16.09.2011 р. відсутні. Їхні печатки, якими завіряють свої підписи, теж відсутні на довідці від 16.09.2011 р. Фізична особа не видає довідки і не правомочна їх видавати. Тому відповідачі взагалі не могли скласти та видати довідку від 16.09.2011 р.

Належним доказом сплати грошей може бути будь-який платіжний документ, оформлений відповідно до діючого законодавства або розписка фізичної особи.

Вважає, що вказана довідка була підроблена ОСОБА_2 чи іншою особою і використовується ОСОБА_2 з наміром незаконного отримання грошей. ОСОБА_2 не надав суду жодних доказів того, що зазначена довідка від 16.09.20 підписана та (або) видана саме ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_4 звернувся до Комунарського РВ ЗМУ із заявою про вчинені ОСОБА_2 кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 358 та ч. 4 ст. 358 КК України, які полягають у підробленні та використанні завідомо підробленого офіційного документа - довідки від 16.09.2011 р.

Зміст довідки від 16.09.2011 р. не містить інформації, кому ОСОБА_2 сплатив 5150 грн.

Крім того, ОСОБА_2 з відповідачами не укладався договір доручення в розумінні глави 68 ЦК України.

ОСОБА_2 не передавав відповідачам довіреність на вчинення від імені ОСОБА_2 будь-яких юридичних дій. Оригінал нотаріально посвідченої довіреності від 07.10.2010 р., постійно знаходився у ОСОБА_2 Зміст довіреності від 07.10.2010 р. ОСОБА_2 не передбачає сплату грошей ОСОБА_2 за надані послуги правового характеру. Таким чином, зазначає відповідач, відсутній договір доручення, який по своїй суті за приписами ст.ст. 208, 1000 ЦК України потребує обовязкової письмової форми, відсутні платіжні документи, які б підтверджували сплату ОСОБА_2 ОСОБА_1 чи ОСОБА_4 будь-якої винагороди за виконану роботу. Складена ОСОБА_4 довідка-розрахунок про обсяг та вартість наданої ним особисто ОСОБА_2 правової допомоги свідчить про те, що ОСОБА_2 заборгував гроші в сумі 9590 грн. 40 коп. і ця сума боргу майже вдвічі перевищує суму, яка зі слів ОСОБА_2 сплачена ним та яку він вимагає повернути.

Довідку-розрахунок про обсяг та вартість наданої ОСОБА_2 правової допомоги складено ОСОБА_4 у відповідності з приписами ст. 1002 ЦК України,

постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 р. «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави»,

постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»,

рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа № 1-23/2009).

Чинним законодавством України не встановлено граничних розмірів оплати за надані послуги правового характеру, які визначаються сторонами у договорі доручення.

Натомість встановлено граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу.

При розгляді судом цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» про стягнення збитків та моральної шкоди відповідачі діяли як представники ОСОБА_2, а не як особи, які надають правову допомогу в порядку ст. 56 ЦПК України.

Закон України «Про безоплатну правову допомогу» набрав чинності після того, як ОСОБА_2 відмовився від надання послуг відповідачами, а тому застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Крім того, ОСОБА_2 пропустив трирічний строк позовної давності для звернення де суду із вказаним позовом, при розгляді справи у суді першої інстанції ОСОБА_4 у письмовій формі буле заявлено про застосування до позовних вимог ОСОБА_2 позовної давності.

Відповідач просить суд задовольнити заяву про скасування заочного рішення та призначити справу до судового розгляду в загальному розгляду.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заяву про перегляд заочного рішення підтримав, просив суд її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 просив суд задовольнити заяву про перегляд заочного рішення.

Позивач ОСОБА_2 просив суд у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовити.

Відповідно до ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився у судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається мають істотне значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до судового засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом, про причини неявки суд не повідомили.

Зазначеним заочним рішенням суду від 21.10.2014р. у задоволенні позову до відповідача ОСОБА_1 відмовлено повністю.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заявником не доведено поважності причини неявки у судове засідання та не надано доказів, які мають суттєве значення для вирішення справи, у звязку з чим заява про перегляд заочного рішення задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 231, 232 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 21.10.2014р. відмовити.

Розяснити заявнику, що заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому ст. 296 ЦПК України.

Суддя: А.І. Боровікова