Справа №484/634/15-ц 09.06.2015 09.06.2015 09.06.2015
Провадження № 22-ц/784/1383/15 Суддя по 1 інстанції - Максютенко О.А.
Категорія 19 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

9 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

за участю:

· позивачки ОСОБА_2,

· відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення коштів,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 20 000 грн., безпідставно отриманих за неукладеним договором.

В обгрунтування позову зазначала, що 20 вересня 2014 року на підтвердження домовленостей про майбутнє укладення договору купівліпродажу житлового будинку № 6 по вул. Моргуненка с. Кримка Первомайського району Миколаївської області передала відповідачці 20 000 грн., оформивши це розпискою.

Однак, укладення договору в належній формі не відбулося, а відповідачка не повертає отримані нею кошти, які позивачка вважає авансовим платежем.

Посилаючись на викладене, позивачка просила задовольнити позов, а також повернути понесені нею судові витрати.

Заперечуючи проти позову та посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 220 ЦК України, відповідачка вважала, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки вони домовилися щодо усіх істотних умов договору та виконали його. Зокрема, вона повністю отримала від позивачки обумовлену суму коштів та видала їй довіреність на розпорядження нерухомим майном, а позивачка з цього часу проживає в належному їй будинку.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з відповідачки на користь позивачки 20 000 грн. авансу, а також понесені нею судові витрати: 243,60 грн. судового збору та 500 грн. витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12 липня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_5, належить житловий будинок № 6 по вул. Моргуненка В.С. в с. Кримка Первомайського району Миколаївської області.

У вересні 2014 року сторони усно домовилися про укладення в майбутньому в належній формі договору купівлі - продажу вказаного житлового будинку за 25 000 грн.

20 вересня 2014 року на виконання домовленостей про придбання вказаного житлового будинку, позивачка передала ОСОБА_3 20 000 грн., про що остання видала розписку, зазначивши в ній про залишок боргу в сумі 5 000 грн. (а.с. 38). На листку розписки внизу ОСОБА_2 власноручно дописала, що претензій до житлового будинку не має, а борг в сумі 5 000 грн. обіцяє повернути до кінця жовтня місяця.

Натомість ОСОБА_6 передала в користування позивачці вказаний житловий будинок, а також видала на її імя довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 18 вересня 2014 року, якою уповноважила позивачку належно оформити та зареєструвати за нею житловий будинок та земельну ділянку за вказаною адресою, а також і продати їх. Строк дії довіреності до 18 вересня 2017 року, без права передоручення іншим особам (а.с. 2).

Зазначені обставини справи сторонами не оспорюються.

Відповідно до вимог ст.657 ЦК України договір купівлі продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації , є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Отже, вимоги щодо встановленої законом форми договору дотримано не було. До того ж, в матеріалах справи відсутні докази про належність відповідачці права власності на вказаний житловий будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що договір купівлі - продажу житлового будинку між сторонами укладений не був, оскільки не було додержано обовязкової для цього нотаріальної форми.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У частині 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину.

Оскільки договір купівлі продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, сторони не уклали, тому передана позивачкою відповідачці грошова сума в розмірі 20 000 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачці.

У тих випадках, коли сторони домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони видавалися, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, вони вважаються авансом.

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував її доводи про дійсність угоди, виходячи з підстав, передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України, є безпідставними.

Зазначене положення не застосовується до правочинів щодо нерухомого майна, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Так, частиною 2 ст. 220 ЦК України передбачено, що якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладеної усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів, відповідно до ст. ст. 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162 цс/12, яка є обовязковою для застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги також не впливають на правильність висновку суду першої інстанції щодо необхідності повернення коштів, сплачених на виконання неукладеного правочину.

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення районного суду слід залишити без змін відповідно до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: