Справа № 357/8406/13 Головуючий у І інстанції Рябченко Л.А.
Провадження № 22-ц/780/2767/15 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 46 04.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

при секретарі: Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Білоцерківської міської ради Київської області, відділу Держземагенства у м. Біла Церква Київської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними і скасування рішення міської ради та державних актів на право власності на земельні ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до Білоцерківської міської ради Київської області, відділу Держземагенства у м. Біла Церква Київської області та ОСОБА_2, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 5 серпня 2005 року № 306 в частині надання дозволу ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки, визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0993 га та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0489 га, видані на ім`я ОСОБА_2, посилаючись на те, що рішенням Білоцерківської міської ради № 278 від 29 серпня 2000 року йому було надано право постійного користування земельною ділянкою розміром 320 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1, а розпорядженням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №316р від 27 квітня 2001 року - надано дозвіл на будівництво сараю-гаражу-літньої кухні на вказаній земельній ділянці. Технічний план на садибний будинок по АДРЕСА_1 позивач виготовив 30 січня 2006 року, а 28 січня 2010 року був виготовлений кадастровий план, де зазначено площу його земельної ділянки в розмірі 0,0491 га.

Звернувшись до Білоцерківської міської ради з заявою про приватизацію зазначеної земельної ділянки, позивач ОСОБА_3 дізнався, що вказану земельну ділянку вже приватизував відповідач ОСОБА_2 на підставі рішення Білоцерківської міської ради Київської області № 306 від 5 серпня 2005 року. Позивач ОСОБА_3 вважає, що рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 5 серпня 2005 року було прийняте з порушенням чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка на законних підставах перебуває в його користуванні з 2000 року і рішення щодо її вилучення не приймалось, що, на його думку, є підставою до визнання оспорюваного рішення та виданих на його підставі державних актів недійсними.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 грудня 2013 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним рішення Білоцерківської міської ради Київської області № 306 від 05 серпня 2005 року в частині безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 489 кв.м. для ведення садівництва та затвердження виготовленої технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку громадян України в межах Білоцерківської міської ради.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 313918, виданий ОСОБА_2 на підставі рішення Білоцерківської міської ради Київської області № 306 від 05 серпня 2005 року, на земельну ділянку площею 0,0489 га для індивідуального садівництва по АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позову, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішення виконавчого комітету від 29 серпня 2000 року про виділення позивачу для постійного користування спірної земельної ділянки не є підтвердженням його права користування земельною ділянкою. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та вказує про недопустимість в якості належного доказу у справі кадастрового плану, наданого позивачем.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Білоцерківської міської ради Київської області № 278 від 29 серпня 2000 року «Про впорядкування земельних відносин громадян» було вирішено оформити право постійного користування ОСОБА_3, проживаючому по АДРЕСА_2 на земельну ділянку площею 320 кв.м. по АДРЕСА_1, для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель міськземфонду (том 1, а.с.9).

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю 6 червня 2001 року ОСОБА_3 було надано дозвіл № 9 на виконання будівельних робіт з будівництва господарчих споруд (сарая-гаража-літньої кухні) по АДРЕСА_1 відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої за рішенням міськвиконкому № 316р від 27 квітня 2001 року (том 1, а.с.11, 10).

Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації був виготовлений технічний паспорт на садибний будинок (літня кухня, сарай, гараж, огорожа) по АДРЕСА_1 30 січня 2006 року та зареєстрований Білоцерківським МБТІ 7 листопада 2007 року (том 1, а.с.12-13).

13 листопада 2009 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до управління земельних ресурсів у м. Біла Церква про оформлення та видачу державного акта на право власності на вказану земельну ділянку (том 1, а.с.130).

Також встановлено, що у 2010 році було виготовлено кадастровий план земельної ділянки площею 0,0491 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (том 1, а.с.14).

На заяву позивача від 13 квітня 2010 року щодо приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 виконавчий комітет Білоцерківської міської ради надав відповідь № 0-0827 від 14 червня 2010 року, в якій йдеться про те, що власник домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 має державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0993 га та державний акт на земельну ділянку площею 0,0489 га., при цьому позивачу роз'яснено право звернення до суду з метою вирішення спору з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками (том 1, а.с.15).

На заяву ОСОБА_3 від 21 травня 2012 року про надання інформації щодо земельної ділянки, яку приватизував ОСОБА_2, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради повідомив, що рішення про вилучення земельної ділянки з користування ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 не приймалося, а копії документів, що стосуються видачі останньому державних актів, виконавчий комітет не має можливості надати, як і надати межі земельної ділянки домоволодінь АДРЕСА_1 (том 1, а.с.16-17).

15 червня 2012 року управління Держкомзему у м. Біла Церква повідомило ОСОБА_3 про відсутність інформації щодо реєстрації правовстановлюючих документів на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та неможливість надати копії правовстановлюючих документів чи інформацію щодо земельних прав, зареєстрованих за ОСОБА_2 без його згоди (том 1, а.с.18).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що при виготовленні технічної документації про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки площею 0,0489 га по АДРЕСА_1 від 8 червня 2004 року, погодження меж із суміжним користувачем земельної ділянки - ОСОБА_3 здійснено не було, і ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку, якою на відповідних правових підставах користується позивач, з користування якого спірна земельна ділянка не вилучалася.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

У відповідності до договору дарування від 4 червня 2003 року ОСОБА_2 на праві власності належить жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (том 1, а.с.53).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Білоцерківської міської ради № 306 від 5 серпня 2005 року «Про передачу земель у власність громадян, надання в оренду та про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю, внесення змін та доповнень у попередні рішення» затверджено виготовлену «Технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку громадянам України в межах Білоцерківської міської ради», а також площі, переданих у власність земельних ділянок громадянам, зокрема, у власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 489 кв.м. для індивідуального садівництва, яка розташована по АДРЕСА_1 (том 1, а.с.65).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 30 січня 2006 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 313918 (том 1, а.с.19).

У наданій технічній документації із землеустрою міститься копія акту про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 8 червня 2004 року (том 1, а.с.117) та кадастрові плани земельних ділянок розміром 0,0993 га та 0,0489 га (том 1, а.с.118-119), в яких не зазначено суміжним землекористувачем ОСОБА_3 та земельну ділянку по АДРЕСА_1, якою він користується.

Згідно листа управління Держкомзему у м. Біла Церква Київської області від 15 червня 2012 року у вказаному управлінні відсутня інформація щодо реєстрації будь-яких правовстановлюючих документів (державного акту на право власності на земельну ділянку, державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди) на земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 у м. Біла Церква (том 1, а.с.18).

Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної міської (сільської, селищної) ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Оскільки під час складання акту про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 погодження меж із користувачем суміжної земельної ділянки ОСОБА_3 здійснено не було, то рішення Білоцерківської міської ради Київської області № 306 від 28 серпня 2005 року в частині надання дозволу на приватизацію земельної ділянки та виготовлення державних актів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 не може вважатися таким, що не порушує права інших осіб.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що підстав для припинення права користування земельною ділянкою ОСОБА_3 не встановлено, рішення про її вилучення не ухвалювалося, а сторонами не доведено яким саме чином позивача позбавлено права користування земельною ділянкою, на якій зведені об'єкти будівництва відповідно до затвердженої проектної документації, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про визнання незаконним рішення міської ради про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 489 кв.м. для індивідуального садівництва, яка розташована по АДРЕСА_1 Київської області та виданого на його підставі державного акту серії ЯБ № 313918.

Доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, як підставу для відмови в позові, колегією суддів відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 у жовтні 2012 року звернувся до суду за захистом порушеного відповідачем ОСОБА_2 права на користування спірною земельною ділянкою, що підтверджується копією ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2012 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Звернення позивача до суду з вищевказаним позовом у жовтні 2012 року перервало перебіг строку позовної давності, який обчислюється з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права у червні 2010 року, в зв»язку з чим звернення позивача до суду з даним позовом у червні 2013 року вчинене в межах строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України. Доказів на підтвердження того, що позивач дізнався про порушення свого права раніше, ніж з листа Білоцерківської міської ради Київської області від 14 червня 2010 року, матеріали справи не містять.

Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що рішення виконавчого комітету від 29 серпня 2000 року про виділення позивачу в постійне користування спірної земельної ділянки не дає йому права на користування нею, оскільки це рішення прийняте у визначеному діючим на той час земельним законодавством порядку, на час розгляду справи є чинним і ніким не скасованим.

Інші докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду, якщо вони призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно відповідно до норм діючого матеріального права.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга відповідача не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: