Ухвала

іменем україни

06 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Гримич М.К., Євтушенко О.І.,

Мартинюка В.І., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди у зв'язку з невиконанням рішення суду, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2012 року на її користь з ОСОБА_4 стягнуто 48 620 грн, які до цього часу не було сплачено. 13 березня 2014 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Вказувала, що внаслідок неповернення відповідачем коштів вона позбавлена можливості придбати власне житло та мати постійне місце проживання, що приносить додаткові незручності. Посилаючись на ст. 625 ЦК України та з урахуванням уточнень, остаточно просила стягнути з ОСОБА_4 3 % річних від простроченої суми у розмірі 2 107 грн 30 коп., 5 863 грн 49 коп. інфляційних втрат, 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 13 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 17 грудня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись положення ст. 625 ЦК України, оскільки грошові кошти, стягнуті на підставі судового рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2012 року на користь позивача, не є грошовим зобов'язанням у розумінні положень ст. 509 ЦК України.

Проте погодитися з таким висновком не можна.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Судами встановлено, що 20 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено, з дотриманням норм ст. 635 ЦК України, попередній договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого позивачем сплачено авансовий внесок у сумі 8 тис. доларів США. У випадку невнесення решти коштів до 30 квітня 2008 року ОСОБА_4 зобов'язувалась повернути авансовий внесок з вирахуванням оплати за проживання, комунальних послуг та нанесених збитків, якщо такі матимуть місце. У січні 2008 року ОСОБА_4 повернула 2 тис. доларів США, у зв'язку з відмовою позивача від подальшого укладення договору купівлі-продажу.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2012 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму авансу в розмірі 48 тис. грн та 620 грн судових витрат. Зазначене рішення набрало законної сили 23 жовтня 2013 року та скасовано не було.

Відділом державної виконавчої служби Новоушицького районного управління юстиції в примусовому порядку з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто 6 088 грн 20 коп., що підтверджується постановами про закінчення виконавчого провадження від 13 березня 2014 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює договори та інші правочини.

Враховуючи норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Вищезазначене зобов'язання зводиться до сплати грошей, а отже, є грошовим зобов'язанням.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 та від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, які в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Відмовляючи у позові, суд на порушення положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин, які виникли між сторонами у справі, та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню.

Такі порушення міг усунути апеляційний суд в силу наданих йому чинним ЦПК України повноважень, проте на порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги та не зазначив конкретних обставин та фактів, які б спростовували доводи щодо застосування ст. 625 ЦПК України відносно суми авансового внеску.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги, скасування ухвали суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 17 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.К. Гримич

О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

О.В. Ступак