справа №619/1367/14-ц
провадження №2/619/81/15
РІШЕННЯ

іменем України

10 червня 2015 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибок Є.А.
за участюсекретаря судового засіданняМолотко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Шудріков Ігор Олексійович про визнання правочинів недійсними, поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності -

встановив

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Шудріков Ігор Олексійович, в якому після уточнення просила: визнати недійсними з моменту вчинення наступні правочини: посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шудріковим І.О. за реєстром №645 іпотечний договір, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 07 жовтня 2013 року; посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шудріковим І.О. за реєстром №669, 670 від 14 жовтня 2013 року договори про задоволення вимог іпотеко держателя, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; договори купівлі-продажу від 25 жовтня 2013 року, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_6. та посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шудріковим І.О. за реєстром №715 та №716; договори дарування від 26 жовтня 2013 року, укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шудріковим І.О. за реєстровим №728 та №729; скасувати: свідоцтво про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_2 у с. Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області від 12 лютого 2014 року, видане державним реєстратором Реєстраційної служби Дергачівського районного управління юстиції Харківської області; державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_2 у с. Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області, проведену державним реєстратором Реєстраційної служби Дергачівського районного управління юстиції Харківської області на підставі Свідоцтва про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_2 у с. Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області від 12 лютого 2014 року, що видане державним реєстратором Реєстраційної служби Дергачівського районного управління юстиції Харківської області; державну реєстрацію права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 Дергачівського району Харківської області від 26 жовтня 2013 року, проведену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шудріковим І.О.; визнати за ОСОБА_3 право власності в спільному майні подружжя в розмірі 2/3 частини: житлового будинку АДРЕСА_4 с. Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області; земельної ділянки по АДРЕСА_3 Дергачівського району Харківської області на якій розташовані житловий будинок №4 та усі наявні надвірні господарські будівлі та споруди. Спільне рухоме майно просила розподілити наступним чином: автомобілі НОМЕР_1 та «Mitsubishi L 200» р/н НОМЕР_2 залишити у власності ОСОБА_4, а автомобілі НОМЕР_3 та «Mercedes-Benz GL 320 cdi» р/н НОМЕР_4 залишити у власності ОСОБА_3

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що предметом оскаржених нею правочинів є житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 623,40 м2 та земельна ділянка із кадастровим номером НОМЕР_10 загальною площею 0,7500 га, розташовані за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 які були відчужені без її згоди, як співвласниці у спільному сумісному майні подружжя, що потягло позбавлення її права на частку у цьому майні. ОСОБА_3 твердить про нікчемність оскаржених правочинів з тих підстав, що їх укладення відповідачами було спрямоване на незаконне заволодіння нерухомим майном, а саме: зазначеним житловим будинком та земельною ділянкою, та їх удаваність, що тягне їх недійсність. У позові ОСОБА_3 просить суд, вирішуючи спір про поділ спільного сумісного майна подружжя, відступити від принципу рівності часток подружжя на її користь з огляду на те, що їх спільні малолітні діти залишилися проживати з неї, як матір'ю.

ОСОБА_4 подав зустрічний позов про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, в якому після уточнень просив визнати: квартиру №18, загальною площею 60,3 м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, загальною площею 297,0 м2 по АДРЕСА_7 в м. Харкові; земельну ділянку площею 0,0540 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_8; автомобіль «Mercedes-Benz ML 320 cdi 4 matic», 2008 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_11, кузов НОМЕР_12, державний номерний знак НОМЕР_5; автомобіль «Mercedes-Benz GL 320 cdi», 2007 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_13, кузов НОМЕР_14, державний номерний знак НОМЕР_4; автомобіль «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, колір білий, двигун НОМЕР_15, кузов НОМЕР_16, державний номерний знак НОМЕР_2, спільною сумісною власністю подружжя. Провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та виділити у власність ОСОБА_3: квартиру №1, загальною площею 297,0 м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8; земельну ділянку, площею 0,0540 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_8; автомобіль «Mercedes-Benz ML 320 cdi 4 matic», 2008 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_11, кузов НОМЕР_12, державний номерний знак НОМЕР_5. Провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та виділити у власність ОСОБА_4: квартиру №18, загальною площею 60,3 м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_9; автомобіль «Mercedes-Benz GL 320 cdi», 2007 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_13, кузов НОМЕР_14, державний номерний знак НОМЕР_4; автомобіль «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, колір білий, двигун НОМЕР_15, кузов НОМЕР_16, державний номерний знак НОМЕР_2. Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_4: земельну ділянку, яка розташована за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 загальною площею 0,7500 га, кадастровий номер НОМЕР_17; житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 623,40 м2, житловою площею 194,70 м2, з надвірними будівлями: сторожка літ. «В»; зливна яма літ. «Г»; зливна яма літ. «Д»; зливна яма літ. «Є»; зливна яма літ. «Ж»; огорожа №1- №2, літня кухня літ. «Б»; майстерня літ. «Б-1»; сарай літ. «З»; навіс літ. «Й»; вбиральня літ. «К»; котельня літ. «Л»; сарай літ. «Н»; навіс літ. «О»; гараж літ. «П»; сарай літ. «Р»; навіс літ. «С»; сарай «Т»; навіс літ. «У»; навіс літ. «X»; баня літ. «Ф»; мансарда літ. «Фмнс»; тамбур літ. «ф»; ганок літ. «ф1»; тераса літ. «ф2»; балкон літ. «ф3»; басейн літ. «ф4»; зливна яма літ. «Ч», яка розташована за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_10

Позовні вимоги щодо складу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що його було набуто ним за час перебування у шлюбі із ОСОБА_3, що тривав з 29.01.1993 року до 09.04.2012 року. Земельну ділянку та житловий будинок із надвірними будівлями, що знаходяться у с. Черкаська Лозова, Дергачівського району Харківської області по АДРЕСА_11, вважає особистою приватною власністю, посилаючись на те, що земельну ділянку набув у власність у процесі приватизації, а житловий будинок побудував за грошові кошти свого батька ОСОБА_6, які вважав особистими. На підтвердження належності грошових коштів ОСОБА_6 до матеріалів справи додав копії договорів позики, договору кредиту, укладених ОСОБА_6 із фізичними та юридичними особами, копії розписок про отримання коштів, квитанцій про повернення грошових коштів позикодавцям тощо. Крім того, ОСОБА_4 наполягав на тому, що ОСОБА_6 брав безпосередню фінансову та трудову участь у будівництві спірного житлового будинку із надвірними будівлями, на підтвердження чого надав суду копії договорів підряду на будівництво будинку та господарських будівель, укладених його батьком ОСОБА_6 із підрядною будівельною організацією, кошторисних документів та документів щодо ходу виконання відповідних будівельних робіт. ОСОБА_4 стверджував, що, фактично, набував спірні нерухомі об'єкти для проживання батька та за його власні кошти. Поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, просив провести у натурі, виділивши кожному із подружжя визначене рухоме та нерухоме майно.

До початку розгляду справи по суті ОСОБА_6 подав зустрічний позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якому просив визнати за ОСОБА_6 право власності на: 1) житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 623,40 м2, житловою площею 194,70 м2, з надвірними будівлями: сторожка літ. «В»; зливна яма літ. «Г»; зливна яма літ. «Д»; зливна яма літ. «Є»; зливна яма літ. «Ж»; огорожа №1- №2, літня кухня літ. «Б»; майстерня літ. «Б-1»; сарай літ. «З»; навіс літ. «Й»; вбиральня літ. «К»; котельня літ. «Л»; сарай літ. «Н»; навіс літ. «О»; гараж літ. «П»; сарай літ. «Р»; навіс літ. «С»; сарай «Т»; навіс літ. «У»; навіс літ. «X»; баня літ. «Ф»; мансарда літ. «Фмнс»; тамбур літ. «ф»; ганок літ. «ф1»; тераса літ. «ф2»; балкон літ. «ф3»; басейн літ. «ф4»; зливна яма літ. «Ч», яка розташована за адресою: Харківська область АДРЕСА_12; 2) на 2/3 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 загальною площею 0,7500 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_17; 3) на 1/3 частку земельної ділянки, яка розташована за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 загальною площею 0,7500 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_17.

ОСОБА_6 у зустрічному позові наполягає на тому, що приймав фінансову участь у придбанні ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, а також за власний кошт будував спірний житловий будинок із надвірними будівлями і спорудами. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилається на неодноразові факти позики ним грошових коштів у третіх осіб шляхом укладання відповідних угод позики, кредитних угод із цією метою, копії яких додає до позову. В якості однієї із підстав виникнення права власності на спірний житловий будинок ОСОБА_6 наводить власну фінансову та трудову участь у його будівництві, на підтвердження чого надав до суду копії договорів підряду №3105 від 31.05.2004 року та №2812 від 28.12.2007 року, предметом яких є виконання підрядником робіт із будівництва житлового будинку із надвірними господарськими будівлями і спорудами за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 разом із копіями кошторисної документації та актами про виконані роботи. ОСОБА_6 також наполягає на тому, що є єдиним постійним мешканцем вказаного житлового будинку, який утримує і доглядає його, сплачуючи вартість комунальних та експлуатаційних послуг та обов'язкових зборів і платежів за земельну ділянку, на якій будинок розміщено.

ОСОБА_3 подала до суду письмові заперечення проти зустрічного позову ОСОБА_6, в яких просила відмовити у його задоволенні з тих підстав, що ним повідомлені завідомо недостовірні відомості, так як у ОСОБА_6 немає інших доходів ніж його пенсія, до того ж він деякий час був формальним власником нерухомого майна, що є предметом позову, та не зареєстрований належним чином у спірному будинку. Спірні земельні ділянки були придбані ОСОБА_4 та правочини належним чином посвідчені нотаріусом. Тому є хибними твердження ОСОБА_6 про існування правовідносин між ним та ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Заява ОСОБА_6 до БТІ про згоду зареєструвати право власності на сина є штучним доказом, виготовленим після звернення ОСОБА_3 до суду, та зазначена заява незаконно посвідчена сільським головою. Також ОСОБА_3 просила застосувати позовну давність, оскільки ОСОБА_6 пропущено строк звернення до суду.

У судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_6, при цьому задовольнити його зустрічний позов повністю. Справу просив розглядати у його відсутність.

У судове засідання відповідач ОСОБА_5 та третя особа Шудріков І.О. не з'явилися, подали до суду заяви, в яких просили справу розглядати у їх відсутність.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_7 заперечував проти задоволення позову ОСОБА_3 посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_12 просили задовольнити позов ОСОБА_3, з підстав, які зазначені у позовній заяві.

У судовому засіданні представник ОСОБА_6 - ОСОБА_13 просила задовольнити зустрічний позов ОСОБА_6 з підстав, які зазначені в зустрічній позовній заяві.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили, що ними були відчужені ОСОБА_4 відповідні земельні ділянки, при цьому кошти вони отримали від ОСОБА_6 через ОСОБА_4

У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 розповів, що дійсно займав грошові кошти ОСОБА_6 на придбання земельних ділянок.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_15 розповів, що возить дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, при цьому останній не проживає з ОСОБА_3 з січня 2010 року.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_16 розповів, що ОСОБА_4 з ОСОБА_3 не проживає з січня 2010 року.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_17 розповіла, що з 2002 року по 2012 рік вона працювала нянею дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, при цьому останній не проживає з ОСОБА_3 з січня 2010 року та тільки приїжджав до дітей.

Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_18, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 29 січня 1993 року одружилися, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за №88.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_19, ОСОБА_18 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року, його батьками є: батько - ОСОБА_4, мати - ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_20, ОСОБА_19 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, її батьками є: батько - ОСОБА_4, мати - ОСОБА_3

Згідно заочного рішення Київського районного суду міста Харкова від 09 квітня 2012 року, зміненого рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 серпня 2014 року, розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Згідно рішення Київського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2014 року, зміненого рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2014 року, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнено аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовів ОСОБА_20 та ОСОБА_4, відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 з наступних мотивів.

Із матеріалів справи суд встановив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який на даний час розірвано.

Суд зважає на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Водночас, згідно із вимогами статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спір про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд визначає коло об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлює їхню вартість, а також джерело і час їх придбання.

За час перебування у шлюбі колишнім подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 придбано у власність рухоме та нерухоме майно.

Судом встановлено, що 16.06.2001 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_21 чотирикімнатну квартиру котеджу АДРЕСА_13 що має чотири житлові кімнати площею 63,80 м2, загальною площею 297,0 м2 та приватизовану земельну ділянку до неї площею 0,05396 га із цільовим призначенням - для обслуговування квартири №1 котеджу №1. Договір купівлі-продажу квартири від 16.06.2001 року, укладений між ОСОБА_21, як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем, посвідчено державним нотаріусом Першої Харківського району та області державної нотаріальної контори 16.06.2001 року та зареєстровано в реєстрі за №1-909. Харківське міжміське бюро технічної інвентаризації 02.10.2001 року посвідчило, що квартира, котедж АДРЕСА_14 у цілому зареєстрована за ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.06.2001 року, про що видало Реєстраційне посвідчення, записане у реєстрову книгу №4 за реєстровим №972/1.

Земельна ділянка площею 0,0540 га, із кадастровим номером НОМЕР_21 та визначеним цільовим призначенням - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, розташована за адресою: Харківська область АДРЕСА_15 належить ОСОБА_3 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 07.05.2012 року та зареєстрованого за №04743. Вказана земельна ділянка, на якій розміщена квартира АДРЕСА_16 увійшла до меж міста Харкова, затверджених постановою Верховної Ради України від 06.09.2012 року №5215-VI «Про зміну і встановлення меж міста Харкова, Дергачівського і Харківського районів Харківської області».

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.04.2013 року №211 «Про зміну та впорядкування адрес об'єктам нерухомого майна на території, що включена до меж міста Харкова» у Київському районі міста Харкова змінено та впорядковано адреси об'єктам нерухомого майна на території, що включена до меж міста Харкова, зокрема, згідно із Додатком №1 до цього рішення адресу: АДРЕСА_17

Згідно звіту про оцінку майна, виконаного суб'єктом оціночної діяльності - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_22 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності, зареєстрований ФДМ України за НОМЕР_22 від 30.09.2014 року) 23.02.2015 року щодо квартири АДРЕСА_18 загальною площею 297,0 м2, розташованого на земельній ділянці площею 0,5396 га, за адресою: АДРЕСА_8, вартість майна - чотирикімнатної квартири АДРЕСА_18, загальною площею 297,0 м2, розміщеного на земельній ділянці площею 0,5396 га за адресою: АДРЕСА_8 становить 4188500,00 грн. Оцінкою майна та майнових прав є процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. Звіт про оцінку майна виконаний сертифікованим суб'єктом оціночної діяльності із дотриманням вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001 року №2658-ІІІ, з огляду на що суд відповідно до вимог ст.ст. 57, 58 ЦПК України оцінює його як належний і допустимий доказ із питань вартості спірного майна.

Судом також досліджено Свідоцтво про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Харківської міської ради 07.08.2001 року, реєстраційний номер №2-01-196407, згідно із розпорядженням від 07.08.2001 року №4404, яке посвідчує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як член його сім'ї, мають на праві спільної сумісної власності квартиру №18 загальною площею 60,3 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9. В якості підстави набуття права власності на квартиру у свідоцтві зазначено її приватизацію згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Квартира №18, розташована за адресою: АДРЕСА_9, 23.08.2001 року зареєстрована у міському бюро технічної інвентаризації на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та записана у реєстрову книгу за №І-2-1021.

Суд встановив, що між подружжям відсутня згода щодо вартості майна, яке підлягає поділу. Вартість спільного сумісного майна подружжя, що підлягає поділу, є обставиною, що має значення для вирішення цієї справи. З метою вирішення цього питання, що потребує спеціальних знань щодо оцінки майна та майнових прав, призначив судові оціночні експертизи. Ухвалою Дергачівського районного суду від 07.07.2014 року призначено судова оціночна експертиза для з'ясування обставин, які мають значення для справи, зокрема для визначення вартості спільного сумісного майна подружжя, що підлягає поділу, і потребує спеціальних знань із питань оцінки майна.

Згідно висновку судової оціночної експертизи №9937 за цією цивільною справою, складеного 17.11.2014 року старшим судовим експертом лабораторії будівельно-технічних досліджень Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса Посашковим О.О., ринкова вартість квартири АДРЕСА_19 у м. Харкові становить 766850,00 грн.

Згідно даних автоматизованого обліку УДАІ ГУ МВС України у Харківській області, викладених у листі Управління ДАЇ ГУ МВС України у Харківській області від 07.07.2014 року вих. №11570/14 встановлено наявність у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 транспортних засобів. За ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані на праві власності наступні транспортні засоби: автомобіль «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, колір білий, двигун НОМЕР_15, кузов НОМЕР_16, державний номерний знак НОМЕР_6 - зареєстровано на ім'я ОСОБА_4 29.01.2008 року (із відміткою про заміну номерного знаку 18.03.2008 року) згідно зі Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_23; автомобіль «Mercedes-BenzML 320 cdi 4 matic», 2008 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_11, кузов НОМЕР_12, р/н НОМЕР_5 - зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 10.06.2008 року згідно зі Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_24; автомобіль «Mercedes-BenzGL 320 cdi», 2007 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_13, кузов НОМЕР_14, р/н НОМЕР_4 - зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 04.12.2007 року (із відміткою про перереєстрацію при видачі дубліката свідоцтва 05.12.2012 року) згідно зі Свідоцтвом про реєстрацію ТЗ НОМЕР_25

Ухвалами Дергачівського районного суду Харківської області від 07.07.2014 та 11.12.2014 року призначалися судові оціночні експертизи (авто товарознавчі) для з'ясування обставин щодо ринкової вартості майна, яке набуте подружжям під час шлюбу та підлягає поділу, що потребувало спеціальних знань з питань оцінки майна.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №9938 за цією цивільною справою, складеного 07.10.2014 року судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса Поздняковим Г.О., ринкова вартість автомобіля НОМЕР_7, на дату оцінки, складає 632266,65 грн.; ринкова вартість автомобіля НОМЕР_8, на дату оцінки, складає 216403,30 грн.

Згідно висновку судової авто товарознавчої експертизи №14257 за цією справою, складеного 31.03.2015 року судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса, ринкова вартість автомобіля НОМЕР_9, на дату оцінки, складає 660631,20 грн.

Вказані висновки експертів містять докладний опис проведених досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом, з огляду на що суд із врахуванням вимог ст.ст. 143, 144, 147 та ст.66 ЦПК України приймає їх в якості належних та допустимих письмових доказів із питання визначення вартості спірного майна.

Факт придбання вказаного нерухомого та рухомого майна під час перебування у шлюбі сторонами не заперечується, письмові домовленості з приводу майна у матеріалах справи відсутні.

Суд враховує, що згідно із вимогами статті 60 СК України основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Виходячи із змісту цієї ж статті законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Суд також приймає до уваги, що квартиру АДРЕСА_20 та квартиру АДРЕСА_21 у м. Харкові набуто подружжям 16.06.2001 року та 07.08.2001 року відповідно, за цих часів сімейні відносини, в тому числі, і майнові регулювалися Кодексом законів про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року №2006-VII (у редакції зі змінами станом на 19.10.2000 року), оскільки згідно з п. 1 розд. VII «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. За статтями 16, 17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року №697-XII, ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Передбачалося, що подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Подружжя не заперечує виникнення саме спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_22 площею 297,0 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_8, оскільки жоден із подружжя не спростовує, що при придбанні цієї нерухомості вони виходили з рівності їх часток.

Правовідносини з приводу квартири №18 площею загальною площею 60,3 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_9, регулюються нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року №2482-ХІІ (у редакції зі змінами станом на 28.09.2000 року), згідно яких передача займаних квартир (будинків) здійснювалася в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку) (ч.2 статті 8). Приватизована квартира належить кожному із подружжя на прав спільної сумісної власності, проте не включається до об'єктів спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу за нормами сімейного законодавства, оскільки відповідно до вимог статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України не входить до складу спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, приватизована подружжям квартира на праві спільної сумісної власності підлягає поділу відповідно до загальних вимог цивільного законодавства. Згідно із вимогами статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Врахувавши те, що вказане майно не може бути поділене між співвласниками у натурі пропорційно до розмірів їх часток, суд дійшов висновку, що особа, яка отримала майно, вартість якого є меншою, ніж вартість частки у спільному майні, має право на компенсацію недоодержаного.

Суд, дослідивши обставини щодо набуття подружжям рухомого та нерухомого майна у власність за час перебування у шлюбі, на підставі вимог ст.ст. 60, 69, СК України та ч.3 ст.368, ч.ч.2 та 3 ст.325 ЦК України, визначив обсяг спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу.

До об'єктів спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 суд відносить: автомобіль «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, колір білий, двигун НОМЕР_15, кузов НОМЕР_16, р/н НОМЕР_2, вартістю 216403,30 грн.; автомобіль «Mercedes-Benz ML 320 cdi 4 matic», 2008 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_11, кузов НОМЕР_12, р/н НОМЕР_5, вартістю 660631,20 грн.; автомобіль «Mercedes-Benz GL 320 cdi», 2007 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_13, кузов НОМЕР_14, р/н НОМЕР_4, вартістю 632266,65 грн.; квартиру (чотирикімнатна), котедж №1 загальною площею 297,0 м2, розміщену на земельній ділянці, площею 0,0540 га, кадастровий номер НОМЕР_21 розташовану за адресою: АДРЕСА_8, вартістю 4188500,00 грн.

При цьому автомобіль НОМЕР_1 суд не відносить до об'єктів спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3, оскільки він був зареєстрований в органах ДАІ за ОСОБА_4 не в період зареєстрованого шлюбу.

Суд зазначає, що квартира №18 загальною площею 60,3 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_9, вартістю 766850,00 грн., належать ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними, як співвласниками, відповідно до вимог статті 372 ЦК України, згідно із частками у праві спільної сумісної власності, що є рівними.

Встановивши коло об'єктів спільної сумісної власності подружжя, суд здійснює поділ майна подружжя за правилами, встановленими ст.ст. 69, 70, 71 та 72 С К України, а також ст. 372 ЦК України. Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначаються статтею 71 СК України. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Суд приймає до уваги, що необхідною умовою здійснення поділу є попереднє визначення часток.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд виходить з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна, як це передбачено у ч.2 ст.364 ЦК України.

Суд відхиляє вимоги ОСОБА_3, яка просила суд відійти від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя у розмірі ? частини, збільшивши її до 2/3. Відступ від рівності часток ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що спільні із ОСОБА_4 малолітні діти - ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишилися проживати з нею, як матір'ю, після розлучення батьків. Зазначала, що утримання, догляд та духовний і фізичний розвиток дітей потребує значних матеріальних та фінансових затрат.

Відповідно до вимог ч.ч.2 та 3 ст.70 СК України суд при вирішенні спору про поділ майна може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Закріплено, що частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, за рішенням суду, якщо з нею, ним проживають, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Водночас, Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спору про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року роз'яснив судам про можливість відступу від засад рівності часток подружжя, при вирішенні спору про поділ майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за умови врахування обставин, що мають істотне значення для справи, інтересів неповнолітніх дітей, у разі, якщо розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (пункт 30).

Суд дослідив докази у справі, які стосуються встановлення обставин щодо участі ОСОБА_4 у утриманні спільних малолітніх дітей подружжя та встановив, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27.02.2014 року з відповідача - ОСОБА_4 на користь позивачки - ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян на одну дитину, щомісячно, починаючи з 16.01.2014 року до досягнення дітьми повноліття.

В матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_4 приймав фінансову участь у забезпеченні інтересів дітей, неодноразово за власною ініціативою переховуючи на користь їх матері - ОСОБА_3 грошові кошти із поточних рахунків, відкритих на його ім'я у ПАТ «ПриватБанк», у розмірі 56000,00 грн. за період з 01.01. 2012 року по 31.12.2012 року; 83325,00 грн. за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року та 41500,00 грн. за період з 01.01.2014 року до 28.04.2014 року, що разом за період з 2012 року до квітня 2014 року складає 180825,00 грн. Загалом за період 27 місяців на кожну дитину відповідачем сплачено допомогу у розмірі, орієнтовно 3350,00 грн. Зазначене підтверджується довідкою ПАТ «ПриватБанк» від 28.04.2014 року вих. №810, та не заперечується позивачем у відзиві ОСОБА_3 від 07.07.2014 року на зустрічний позов ОСОБА_4

При цьому, суд зазначає, що факт проживання дітей із одним із подружжя не може слугувати підставою для відступлення від засад рівності часток у спільному сумісному майні подружжя при його поділі судом. Статтею 173 СК України встановлено роздільність майна батьків та дітей.

Під час судового розгляду у справі не доведено суду, що розмір аліментів та матеріальної (фінансової) допомоги з боку відповідача - ОСОБА_4 є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей та їх лікування. У матеріалах справи відсутні докази потреби у додаткових витратах на дітей, ухилення відповідача від сплати аліментів чи надання додаткової допомоги, спроб позивачки звернутися за отриманням та стягненням допомоги у примусовому порядку. Факт надходження як аліментів, так і додаткових коштів від ОСОБА_4 на утримання, догляд, розвиток і виховання дітей ОСОБА_3 не заперечується.

Під час провадження у справі не було встановлено обставин, які б стали підставою для відступу від рівності часток при поділі майна сторін, та слугували б підставою для збільшення частки позивачки у спільному сумісному майні подружжя одного із подружжя.

Згідно із вимогами ч.1 ст.70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Засади рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності аналогічно врегульовані у ч.2 ст.372 ЦК України, згідно з якими, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Матеріали справи доказів наявності домовленості колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 чи шлюбного договору, укладеного між ними, з питання визначення часток у їх праві спільної сумісної власності, як подружжя, не містять.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що частки колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять ? частину у цьому праві кожного з них на наступне рухоме та нерухоме майно: квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_23 квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,0540 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_8; автомобіль «Mercedes-Benz ML 320 cdi 4 matic», 2008 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_11, кузов НОМЕР_12, р/н НОМЕР_5; автомобіль «Mercedes-Benz GL 320 cdi», 2007 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_13, кузов НОМЕР_14, р/н НОМЕР_4; автомобіль «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, колір білий, двигун НОМЕР_15, кузов НОМЕР_16, р/н НОМЕР_2.

Сутність поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

При поділі кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному майні.

Статтею 71 СК України встановлені способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин 4 та 5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Беручи до уваги те, що до кола об'єктів спільної сумісної власності, входять неподільні речі, згоди сторін на присудження грошової компенсації та її внесення на депозитний рахунок суду немає, то суд дійшов висновку про неможливість присудження кожному із подружжя в особисту власність конкретних речей, як об'єктів нерухомості, так і цінних рухомих речей - транспортних засобів.

При вирішенні спору про поділ спільного сумісного майна подружжя суд дослідив вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсними правочинів щодо відчуження житлового будинку літ. «А-1» із надвірними будівлями за адресою: Харківська область АДРЕСА_12 та земельної ділянки, площею 0,7500 га за цією ж адресою, а саме: іпотечного договору від 07.10.2013 року, за реєстром №645, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 14.10.2013 року, за реєстром №669, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14.10.2013 року, за реєстром №670, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; договору купівлі-продажу від 25.10.2013 року, за реєстром №715, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; договору купівлі-продажу від 25.10.2013 року, за реєстром №716, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4; та договору дарування від 26.10.2013 року, за реєстром №728, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і договору дарування від 26.10.2013 року, за реєстром №729, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, та дійшов висновку, що ці договори, крім договорів дарування є відплатними, а позивачка наполягає на тому, що особи, які вчиняли відчуження спірного нерухомого майна: житлового будинку та земельної ділянки, фактично, не мали права його відчужувати.

ОСОБА_3 посилається на те, що вона не надавала ОСОБА_4 згоду на передачу в іпотеку нерухомого майна відповідно до вимог ст.ст. 63, 65 СК України, що, на думку, ОСОБА_3 свідчить про відсутність у ОСОБА_4 права на відчуження цього нерухомого майна. Недійсність усіх укладених у подальшому договорів стосовно цього майна, які позивач вважає нікчемними, обґрунтовано цією ж підставою, а саме, що і ОСОБА_26, і ОСОБА_6 не мали права відчужувати спірні житловий будинок та земельну ділянку за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_10 Інших підстав недійсності зазначених правочинів позивачкою не наведено.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи інтересів (ч. 1). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Суд враховує, що у ч.1 ст.16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Суд встановив, що вимоги позивача ОСОБА_3 носять речово-правовий характер, разом з тим, нею застосовано зобов'язально-правовий спосіб відновлення порушеного права. Суд враховує, що визнання правочину недійсним, як спосіб захисту права, застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст.203, ст.ст.215, 216 ЦК України), та має на меті застосування наслідків його недійсності (реституції). У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Однак, у речово-правових відносинах не застосовуються способи захисту прав, установлені для зобов'язальних правовідносин, навпаки, у речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України.

Вказане ускладнює захист порушених прав позивача, з огляду на обрання нею неналежного способу захисту права, що позбавляє їх ефективності й унеможливлює здійснення судом захисту порушених цивільних прав та інтересів учасників спірних відносин. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України, виклавши їх у листах «Про висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, укладених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 статті 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2013 року» та «Про аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України» від 01.02.2014 року та від 01.04.2014 року відповідно, а також Пленум Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_3, у частині визнання недійсними договору іпотеки від 07.10.2013 року та наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після нього, задоволенню не підлягає. Суд також відмовляє позивачу у задоволенні вимог про визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно, оскільки норми статей 215, 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третім особам.

Інші позовні вимоги відхиляються судом з мотивів їх необґрунтованості, оскільки ОСОБА_3 не наведено жодної підстави для скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, проведеної 26.10.2013 року та 12.02.2014 року відповідно.

Суд також відхиляє вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 про визнання особистою власністю на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 623,40 м2 житловою площею 194,70 м2 із надвірними будівлями, що розташовані за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 та на земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_10 загальною площею 0,7500 га, розташовану за цією ж адресою, з огляду на те, що ОСОБА_4 не доведено факт придбання нерухомості за особисті грошові кошти.

Доводи позивача щодо набуття спірного нерухомого майна за рахунок особистих грошових коштів, спростовуються поясненнями самого ж ОСОБА_4 щодо фінансової участі ОСОБА_6 у придбанні земельної ділянки, а також будівництві спірного житлового будинку.

Із матеріалів справи вбачається, що 20.11.2007 року ОСОБА_4 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_26, як власнику земельної ділянки площею 0,7500 га, розташованої за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 із визначеним цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №93. В якості підстав набуття права власності зазначено рішення ХІІІ сесії XXIV скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 09.12.2003 року «Про надання земельної ділянки для будівництва житлового будинку та господарчих споруд ОСОБА_4 у Черкаській Лозовій, по АДРЕСА_24 рішення XIX сесії XXIV скликання від 11.05.2004 року «Про зміну номера земельних ділянок по АДРЕСА_25 та договори купівлі-продажу земельної ділянки, укладені 26.03.2004 року НОМЕР_27 та НОМЕР_28. Згідно вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 26.03.2004 року, вбачається, що покупцем земельної ділянки площею 0,2500 га та земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованих в АДРЕСА_26 відповідно був особисто ОСОБА_4

На підставі зазначених документів 30.09.2013 року було проведено державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, як сформовану земельну ділянку, із врахуванням розробленої документації із землеустрою - технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості), виготовленої 01.01.2004 року.

Стосовно житлового будинку літ. «А-2» загальною площею 623,40 м2, розташованого за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 суд встановив, що право власності на нього було набуте як на новостворене внаслідок здійснення будівництва. Вказане підтверджується тим, що 20.08.2009 року Інспекцією архітектурно-будівельного контролю у Харківській області було видане Свідоцтво №20000207 про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, яким встановлено відповідність закінченого будівництва об'єкту - індивідуального житлового будинку загальною площею 623,40 м2, розташованого за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм, в зв'язку із чим підтверджено його готовність до експлуатації. У свідоцтві в якості замовника зазначено ОСОБА_4, вказано про відсутність проектувальника та підрядника під час здійснення будівництва житлового будинку та зазначено про ведення будівництва будинку господарчим способом, що повністю спростовує доводи щодо участі фінансової та трудової участі ОСОБА_6 у будівництві спірного житлового будинку на підставі договорів підряду.

Згідно із свідоцтвом про право власності на будинок, виданим 06.08.2010 року, на підставі рішення Черкасько - Лозівської сільської ради від 06.08.2010 року, посвідчено, що житловий будинок літ. «А-2» з господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 належить ОСОБА_4, про що КПТІ «ІНВЕНРОС» вчинено реєстраційний напис на право встановлювальному документі, записаний у реєстрову книгу №12, за реєстровим №1503 17.08.2010 року.

Згідно із ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може.

Суд, вирішуючи питання про визначення майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зважає на приписи ст.57 СК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто на дату набуття спірного майна у власність 20.11.2007 року та 17.08.2010 року відповідно, а саме у редакціях зі змінами станом на 22.12.2006 та 06.07.2010 року відповідно, які за змістом збігаються (є тотожними).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка вважалося: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Використання ОСОБА_6 позичених грошових коштів у третіх осіб на придбання спірної земельної ділянки та будівництво житлового будинку на ній, не підтверджує використання ОСОБА_4 грошових коштів з цією метою.

При розгляді зустрічних позовних вимог суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_4 у частині визнання його особистою приватної власністю спірного майна. Аналогічних вимог щодо іншого майна ОСОБА_4 не заявляв.

З огляду на встановлення судом та не заперечення сторонами факту набуття у власність ОСОБА_4 спірного нерухомого майна, а саме: земельної ділянки та житлового будинку за зазначеною адресою, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3; враховуючи відсутність доказів того, що вказане нерухоме майно було набуто ним на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також не доведення позивачем за зустрічним позовом - ОСОБА_4 факту набуття ним цього майна за кошти, що належали йому особисто,

Суд, розглянувши зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання права приватної власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 623,40 м2, житловою площею 194,70 м2 із надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 та право спільної часткової власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_10, загальною площею 0,7500 га, розташовану за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 у розмірі 2/3 частки дійшов висновку про їх відхилення у повному обсязі з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону (ст.215 ЦК); протиправному позбавленні права власності чи його обмеження (ст.321 ЦК); безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника (ст.387 ЦК); створення власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК) тощо.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою, суд з'ясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, із матеріалів справи судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_6, діючи добровільно, 26.10.2013 року подарував ОСОБА_4 як житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 623,40 м2, житловою площею 194,70 м2 з господарсько-побутовими будівлями, так і земельну ділянку площею 0,7500 га, кадастровий номер НОМЕР_10, розташовані за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_10 Вказане підтверджується договором дарування житлового будинку від 26.10.2013 року, укладеним між ОСОБА_6, як дарителем, та ОСОБА_4, як обдаровуваним, що був посвідчений приватним нотаріусом Шудріковим І.О. 26.10.2013 року та зареєстрований у реєстрі за №728 та договором дарування земельної ділянки від 26.10.2013 року, укладеним між тими ж особами, посвідченим приватним нотаріусом Шудріковим І.О. того ж дня та зареєстрованим у реєстрі за №729.

На підставі вказаних правочинів було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 623,40 м2, житловою площею 194,70 м2 з господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 та земельну ділянку площею 0,7500 га, кадастровий номер НОМЕР_10, розташовану за тією ж адресою, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.10.2013 року, індексні номери 11631121 та 11632436, із вказівкою номерів записів про право власності: 3076794 та 3077145 відповідно.

Доводи ОСОБА_6 щодо його участі у фінансуванні придбання земельної ділянки площею 0,7500 га, кадастровий номер НОМЕР_10 за адресою: Харківська область Дергачівський район АДРЕСА_5 у розмірі 2/3, та будівництві житлового будинку за цією ж адресою, свідчать про те, що його дії були спрямовані на утворення спільної часткової власності, проте не тягнуть виникнення права приватної власності на зазначені об'єкти.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 28 квітня 2015 року ОСОБА_3 було відстрочено сплату судового збору у розмірі 3654,00 грн. до ухвалення рішення у справі.

Так як позов ОСОБА_3 суд задовольняє частково, то з неї в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1827,00 грн. (3654:2=1827), а інша частина відстроченого судового збору у розмірі 1827,00 грн. підлягає стягненню в дохід держави з ОСОБА_4

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 59, 60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ухвалив

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину:

· квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_23

· квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

· земельної ділянки площею 0,0540 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_8;

· автомобіля «Mercedes-Benz ML 320 cdi 4 matic», 2008 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_11, кузов НОМЕР_12, р/н НОМЕР_5;

· автомобіля «Mercedes-Benz GL 320 cdi», 2007 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_13, кузов НОМЕР_14, р/н НОМЕР_4;

· автомобіля «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, колір білий, двигун НОМЕР_15, кузов НОМЕР_16, р/н НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину:

· квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_23

· квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

· земельної ділянки площею 0,0540 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_8;

· автомобіля «Mercedes-Benz ML 320 cdi 4 matic», 2008 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_11, кузов НОМЕР_12, р/н НОМЕР_5;

· автомобіля «Mercedes-Benz GL 320 cdi», 2007 року випуску, колір чорний, двигун НОМЕР_13, кузов НОМЕР_14, р/н НОМЕР_4;

· автомобіля «Mitsubishi L 200», 2008 року випуску, колір білий, двигун НОМЕР_15, кузов НОМЕР_16, р/н НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1827,00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 1827,00 грн. судового збору.

В іншій частині позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Є.А. Болибок