Ухвала

іменем україни

05 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 15 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 квітня 2007 року за його згоди між дружиною позивача та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого вони передали у власність сину грошові кошти у розмірі 40 тис. доларів США зі строком повернення до 2010 року, а у випадку неможливості повернення у визначений строк відповідач зобов'язався повернути борг після продажу придбаного майна. Вказані грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, а тому він має право на стягнення Ѕ частки грошових коштів. 27 листопада 2014 року дружина позивача померла. На його вимогу повернути Ѕ частку боргу, відповідач відповів відмовою. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив позов задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 15 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а вказані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судами встановлено, що відповідно до розписки від 24 квітня 2007 року, складеної ОСОБА_5, останній отримав від ОСОБА_6 для придбання автомобіля і житла грошові кошти у розмірі 40 тис. доларів США. Вказані грошові кошти відповідач зобов'язався повернути не пізніше 2010 року. У випадку неможливості повернути вказані кошти, останній зобов'язався у добровільному порядку продати придбане ним майно та розрахуватися з кредитором.

Договір позики було укладено щодо грошових коштів, які перебували у спільній сумісній власності подружжя. Позивач має право на частку цих грошових коштів.

За змістом ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, відповідач просив застосувати строк позовної даності, у зв'язку з чим відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі та на давши їм належну оцінку, вірно виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач, оскільки кінцевим терміном виконання зобов'язання (повернення позики) визначено 31 грудня 2010 року, а з позовом ОСОБА_4 звернувся до суду 23 квітня 2015 року, тобто після спливу позовної давності.

В матеріалах справи відсутні докази про зміну, зокрема збільшення, тривалості позовної давності відповідно до ст. 259 ЦК України.

Встановлено, що місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи і дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Наведені у касаційній скарзі доводи ґрунтуються на припущеннях та висновків судів не спростовують.

Таким чином, судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому їх слід залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 15 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська