АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4550/15 Головуючий: 1 інстанції Справа: № 614/319/14-ц Гуляєва Г.М. Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» на ухвалу Борівського районного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року позивач ПАТ КБ «Акцент-Банк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору № б/н від 21.07.2008 року відповідач ОСОБА_2 отримав в банківській установі кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 24 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банківська установа свої договірні зобовязання за кредитним договором б/н від 21.07.2008 року, укладеним з позичальником ОСОБА_2, виконала в повному обсязі, надавши останньому кредит у встановленому договором розмірі, проте позичальник ОСОБА_2 узяті на себе зобовязання належним чином не виконує й умови кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитом, а також сплати відсотків за користування кредитними коштами порушує, у звязку з чим виникла значна кредитна заборгованість, загальний розмір якої станом на 05.12.2013 року становить 22 458,42 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 3 000,00 грн., заборгованості по процентам за користування кредитними коштами в розмірі 10 982,78 грн., заборгованості з комісії за користування кредитом в розмірі 6 930,00 грн., а також штрафів: 500,00 грн. (фіксована частина) та 1 045,64 грн. (процентна складова), нарахованих банком за порушення позичальником ОСОБА_2 своїх кредитних зобовязань.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальник ОСОБА_2 в добровільному порядку повертати банківській установі запозичені кредитні кошти не бажає, позивач - ПАТ «Акцент-Банк» просив суд у примусовому порядку стягнути з останнього на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.07.2008 року в загальному розмірі 22 458,42 грн., а також судові витрати, понесені ним по справі.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 11 квітня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.07.2008 року в загальному розмірі 22 458,42 грн.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі.

22 квітня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просив розстрочити виконання рішення Борівського районного суду Харківської області від 11 квітня 2014 року строком на 2 роки шляхом стягнення суми боргу рівними частками в розмірі 934,00 грн. щомісячно.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_2 посилався на те, що на даний час він є безробітним та знаходиться у скрутному матеріальному становищі, а тому не має можливості сплатити всю суму заборгованості у шестимісячний строк.

Ухвалою Борівського районного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Розстрочено виконання рішення Борівського районного суду Харківської області від 11 квітня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Акцент-Банк» суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.07.2008 року в загальному розмірі 22 458,42 грн. на 18 місяців.

Не погодившись із таким процесуальним рішенням районного суду, позивач ПАТ «Акцент-Банк» в апеляційній скарзі просить скасувати зазначену вище ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу з розглянутого питання, якою відмовити боржнику ОСОБА_2 в задоволенні його заяви про розстрочку виконання судового рішення за її безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт - ПАТ «Акцент-Банк» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про розстрочку виконання судового рішення.

Зокрема, апелянт вказує на те, що відповідачем ОСОБА_2 не було надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність передбачених законом підстав для розстрочки виконання судового рішення. Крім того, апелянт вказує й на те, що боржником ОСОБА_2 не було здійснено навіть часткового виконання рішення суду, ухваленого по справі, а відтак суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване процесуальне рішення, взагалі не приділив уваги захисту інтересів стягувача.

Перевіривши законність і обгрунтованність оскаржуваної ухвали районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Акцент-Банк» підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення Борівського районного суду Харківської області від 11 квітня 2014 року, суд першої інстанції виходив із того, що в даному випадку мають місце підстави для задоволення заяви боржника ОСОБА_2, позаяк законодавством передбачена така можливість.

Однак, із таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цей висновок не відповідає матеріалам справи та суперечить закону.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України, розглядаючи справу, брав до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сімї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

При цьому закон окремо наголошує на тому, що заява державного виконавця чи сторони може бути задоволена лише у виняткових випадках, за наявності реально існуючих обставин, що утруднюють виконання судового рішення та свідчать про доцільність і необхідність надання відстрочки, розстрочки, зміни чи встановлення способу і порядку його виконання.

Таким чином, обставинами, що утруднюють виконання рішення суду, можуть бути тільки ті обставини, які насправді існують, та які безпосередньо не дозволяють виконати судове рішення в обсязі, в строки та у порядку, визначених у ньому.

Як розяснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року N 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст. 373 ЦПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сімї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, відповідач ОСОБА_2 звертаючись до суду з заявою про розстрочку виконання рішення Борівського районного суду Харківської області від 11 квітня 2014 року, жодних доказів на підтвердження своєї неплатоспроможності чи скрутного матеріального становища та наявності реально існуючих обставин, що утруднюють виконання цього судового рішення та свідчать про доцільність і необхідність розстрочення його виконання не представив, однак суд першої інстанції на це уваги не звернув, у звязку з чим безпідставно задовольнив заяву останнього за відсутності для цього будь-яких правових підстав.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, ухвала Борівського районного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року не може бути визнана обґрунтованою й такою, що постановлена з додержанням вимог процесуального закону, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України та виходячи із засад доцільності та необхідності захисту інтересів, насамперед, стягувача, права якого підтверджені судовим актом, скасувати цю ухвалу районного суду та постановити нову ухвалу з розглянутого питання, якою відмовити в задоволенні заяви боржника ОСОБА_2 про розстрочку виконання ним рішення Борівського районного суду Харківської області від 11 квітня 2014 року, за її безпідставністю.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» - задовольнити.

Ухвалу Борівського районного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про розстрочку виконання рішення Борівського районного суду Харківської області від 11 квітня 2014 року - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту її проголошення, є остаточною й відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: