ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/919/15-ц р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2015 року смт. Золочів

Золочівський районний суд Харківської області в складі:

Головуючого - судді Шабас О. С.,

при секретарі Бойко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Золочівського районного суду Харківської області позовну заяву ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

03 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Золочівського районного суду Харківської області з вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просила визнати незаконним проведене 22 липня 2015 року на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України звільнення ОСОБА_1 з посади технолога виробництва Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, поновити її на цій посаді, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку 1419,60 гривень, заробітну плату за час вимушеного прогулу 4480 гривень, моральну шкоду - 5000 гривень, судові витрати на правову допомогу - 1000 гривень.

Свої вимоги мотивує тим, що з 01 квітня 2014 року вона працювала на посаді технолога на ФОП ОСОБА_2, до її роботи з боку керівництва не було нарікань. Проте 22 липня 2015 року з невідомих їй причин вона була викликана до директора ОСОБА_3 який повідомив їй що вона звільнена за власним бажанням, в той час як відповідної заяви вона не подавала та не мала наміру взагалі звільнятися. Зауважила, що таким ставленням та поведінкою окрім порушення її трудових прав, ще було допущено нанесення їй моральної шкоди, через перенесене нервове потрясіння, порушення нормального перебігу життя, що вимагало від неї додаткових зусиль для його організації, побоювання втрати кваліфікації та досвіду праці.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали з наведених мотивів, просили задовольнити.

ОСОБА_3, що у судовому засіданні діяв в якості представника відповідача на підставі довіреності від 22 квітня 2013 року та в якості третьої особи на стороні відповідача, проти позовних вимог заперечував. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що позивач дійсно була прийнята на посаду технолога на ФОП ОСОБА_2 з 01 квітня 2014 року, нарікань на її роботу не було. Проте незадовго до її звільнення на підприємство почали надходити скарги щодо якості продукції, з цією метою директором підприємства ОСОБА_3 було ініційовано внутрішню перевірку. Перевірка виявила серйозні недоліки у роботі технолога ОСОБА_1, яка відповідала за те, у якій кількості компоненти потрапляють у хліб. Тобто було порушено баланс компонентів хлібу в бік зниження деяких складових, в той час як залишків не лишалося, тобто була виявлена недостача продукції. Не бажаючи кримінального переслідування, ОСОБА_3 вирішив, що достатньо буде лише звільнення позивача, для чого викликав її до себе, повідомивши вказану новину. Позивач в свою чергу, також не бажаючи кримінального переслідування та розголосу, погодилася написати заяву про звільнення за власним бажанням. Таким чином, вона була звільнена, проведений остаточний розрахунок, проте через деякий час будучі вже звільненою, відмовилася підписувати заяву про звільнення за власним бажанням, обманувши директора. ОСОБА_3 зауважив, що доводи позивача про спричинення їй моральної шкоди нічим не обґрунтовані, так як навпаки підприємство через недостачу, відповідно, й погіршення якості продукції, зазнало втрат через підрив репутації на ринку хлібної продукції. Одночасно вказавши, що вимоги про стягнення судових витрат на правову допомогу необґрунтовані. Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі вказав, що на йому думку вона має бути стягнута за вирахуванням податків, т.я. відповідач є податковим агентом, та має сплачувати податки від доходів позивача.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З наданої суду копії трудової книжки та копії трудового договору судом встановлено, що 01 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено трудовий договір та в той же день позивач була прийнята на посаду технолога виробництва до ФОП ОСОБА_2

Наказом №1 ФОП ОСОБА_2 від 22 липня 2015 року ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. В наказі зазначено, що підставою звільнення послугувала відповідна заява ОСОБА_1 від 22 липня 2015 року.

Представником відповідача надано письмовий розрахунок сум, що мали б бути сплачені відповідачу при звільненні, розрахунок сум приведений станом на 28 жовтня 2015 року (період з 22.07.2015 року по 28.10.2015року), сума компенсації за невикористану відпустку дорівнює 1419,60 гривень, компенсації за час вимушеного прогулу дорівнює 4559,76 гривень, що за вирахуванням податків становить суму 3667,88 гривень.

В судовому засіданні сторони визнали той факт, що заяви про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 не писала, а була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України без відповідної заяви.

При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного Кодексу, Податкового Кодексу України, судом також прийнято до уваги п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується право від незаконного звільнення, право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 38 Кодексу Законів про працю України обумовлює розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Так, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Стаття 40 цього ж кодексу коментує розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Стаття 47 Кодексу законів про працю України встановлює обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Стаття 235 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Стаття 23 ЦК України передбачає можливість відшкодування моральної шкоди. Так особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 ЦК України передбачені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, так моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих).

Підпункт 168.1.1 пункту 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України встановлює, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Останній абзац п. 6 Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказує, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відтак, аналізуючи виниклі правовідносини на предмет дотримання наведених вимог законодавства, суд доходить висновку, що між сторонами з 01 квітня 2014 року існували трудові відносини, що були оформлені трудовим договором.

Так, відповідно до вимог ст. 38 Кодексу законів про працю України підставою для звільнення має стати заява працівника, в якій викладені обставини, через які працівник за власним бажанням має намір розірвати трудовий договір. Тобто подання відповідної заяви має передувати такому звільненню та фактично ї є єдиною підставою для звільнення працівника відповідно до положень ст. 38 Кодексу законів про працю України волевиявлення працівника на розірвання договору.

Водночас 22 липня 2015 року ОСОБА_1 була звільнена з формулюванням «на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України з посади технолога виробництва Фізичної особи підприємця ОСОБА_2», хоча судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідної заяви про звільнення за власним бажанням з викладенням відповідних причин позивач не подавала. Позивач підкреслила, що взагалі не мала наміру на звільнення. Представник відповідача пояснив у судовому засіданні, що позивач була звільнена за таких підстав через те, що директор пожалів її та не став порушувати кримінального провадження стосовно розкрадання майна хлібзаводу. Фактично вона була звільнена, так як керівництво втратило до неї довіру.

Відтак, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання звільнення ОСОБА_1, проведеного 22 липня 2015 року на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, незаконним є обґрунтованими, так як підстави та умови, за яких було проведено звільнення, не відповідали закону, в звязку з чим задовольняє позовні вимоги в цій частині, а ОСОБА_1 має бути поновленою на роботі як незаконно звільнена, відповідно до положень ст. 235 Кодексу законів про працю України.

Підстав для перегляду причин звільнення суд не вбачає, оскільки в розумінні положень ст.ст. 10, 59, 60 ЦПК України не надано доказів наявності інших причин для звільнення позивача.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд доходить висновку, що позивач та відповідач перебували у трудових правовідносинах, моральна шкода виникла у ОСОБА_1 внаслідок винної поведінки відповідача - порушення трудових прав із боку роботодавця. Відповідно, ОСОБА_1 зазнала моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбувалися в її свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення її трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків, а також вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Через таку поведінку з боку відповідача позивача до того ж мучили побоювання втрати кваліфікації та досвіду праці, вона пережила нервове потрясіння. Відтак, протиправність дій роботодавця по звільненню ОСОБА_5 судом встановлена, як і причинний зв'язок протиправної поведінки роботодавця ФОП ОСОБА_2 і моральної шкоди, що настала.

Керуючись положеннями ст.ст. 23, 1167 ЦК України та ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, принципами виваженості та справедливості суд визначає, суму у 2000 гривень адекватною та достатньою перенесенням стражданням, частково задовольняючи вимоги позивача в цій частині.

Щодо уточнених вимог про стягнення заборгованості за невикористану відпустку суд, в розумінні положень ст.47,116, 235 Кодексу законів про працю України, погоджується із приведеним відповідачем розрахунком та встановлює, що станом на момент звільнення позивача ФОП ОСОБА_2 мав сплатити ОСОБА_1 компенсацію за не використану відпустку у сумі 1419,60 гривень. Крім того, враховуючи встановлення незаконності звільнення позивача та ті ж положення матеріального закону, на її користь має бути стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу з 22 липня 2015 року.

Так, з наданого відповідачем розрахунку вбачається, що заробітна плата позивача за період з 22 липня 2015 року по 28 жовтня 2015 року (дата останнього уточнення позовних вимог позивачем) становить 4559,76 гривень (1400 гривень * 2 розмір щомісячної заробітної плати позивача, за повні місяці - серпень та вересень 2015 року + 486,96 гривень заробітна плата за 8 днів липня + 1272,80 гривень заробітна плата за 20 днів жовтня 2015 року). Суд погоджується з приведеним відповідачем розрахунком заборгованості. В той же час, оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення 4480 гривень заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, стягує суму заявлену позивачем - 4480 гривень.

Щодо доводів відповідача про необхідність вирахування податків з сум, що підлягають стягненню з нього, суд виходить з того, що відповідно до положень Податкового кодексу України справляння і сплата прибуткового податку і інших обов'язкових платежів з громадян є відповідно обов'язком роботодавця, тому стягує суму заборгованості без відповідних вирахувань. Відповідні вирахування податку мають бути вчинені роботодавцем в ході виконання рішення суду.

Положення ст. 79 ЦПК України до судових витрат відносять витрати на правову допомогу.

Враховуючи задоволення судом позовних вимог, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на оплату правової допомоги на суму 1000 гривень (що із розрахунку кількості годин витрачених на складення позовної заяви, судові засідання та ознайомлення з матеріалами справи представником позивача адвокатом ОСОБА_4 не перевищує граничний розмір такої компенсації згідно вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»). Доводи представника відповідача про відсутність підстав для компенсації відповідних судових витрат, суд вважає такими, що не ґрунтується на законі.

Одночасно, враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору та часткове задоволення судом позовних вимог, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задоволеної частини вимог на суму 682 гривні 08 копійок.

Керуючись вказаними нормами матеріального закону та ст.ст. 10,11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним проведене 22 липня 2014 року на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України звільнення ОСОБА_1 з посади технолога виробництва Фізичної особи підприємця ОСОБА_2.

Поновити ОСОБА_1 на посаді технолога виробництва Фізичної особи підприємця ОСОБА_2.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку 1419,60 гривень;

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу 4480 гривень;

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2000 гривень;

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу - 1000 гривень;

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір - 682 гривні 08 копійок;

Рішення в частині стягнення заробітної плати підлягає негайному виконанню в межах платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Золочівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення

Головуючий суддя: Шабас О. С.,

.