Справа № 362/2809/14-ц Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/5343/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 46 24.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та Захист» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2014 року у справі за позовом Васильківського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Васильківської районної державної адміністрації Київської області до Васильківської міської ради Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування та державних актів на земельні ділянки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року позивач заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування та державних актів на земельні ділянки, посилаючись на те, що прокуратурою в порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів проведено перевірку щодо законності відведення земельних ділянок і встановлено, що рішенням Васильківської міської ради № 05.63-55-V від 28 вересня 2010 року затверджено відповідачам проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, на підставі якого їм видано державні акти на право власності на земельні ділянки. Водночас передача земельних ділянок у власність громадян відбулася з порушенням вимог ЗК України, а Васильківська міська рада вийшла за межі наданих законом повноважень. Так, спірні земельні ділянки знаходяться на території Глевахівської селищної ради за межами населеного пункту, а передача земельних ділянок за межами населених пунктів вказаної категорії земель є компетенцією обласної адміністрації, а не міської ради. Крім того, земельна ділянка передана ОСОБА_3 за рахунок земель спортивного майданчика, тобто земель рекреаційного призначення, а оскільки земельна ділянка фактично передана для будівництва та обслуговування жилого будинку, це суперечить ст. 21 ЗК України та виключає можливість використання таких земель за призначенням. Просив визнати незаконним та скасувати рішення Васильківської міської ради № 05.63-55-V від 28 вересня 2010 року в частині затвердження проекту землеустрою відповідачам, визнати недійсними державні акти відповідачів на право власності на земельні ділянки та скасувати їх державну реєстрацію; витребувати на користь Київської обласної державної адміністрації спірні земельні ділянки та визнати за нею право державної власності, повернути спірні земельні ділянки до земель запасу Глевахівської селищної ради за межами населеного пункту.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2014 року позов прокурора задоволено, визнано недійсним та скасовано рішення Васильківської міської ради в частині затвердження проекту землеустрою відповідачам, визнано недійсними державні акти та скасовано їх державну реєстрацію, передано до земель запасу Васильківської районної державної адміністрації спірні земельні ділянки.

ПАТ «СК «Добробут та захист» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції його прав як нового власника однієї із земельних ділянок, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2014 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що на момент подання позовної заяви, а саме 31 січня 2014 року між ПАТ «СК «Добробут та захист» та ОСОБА_3 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно із яким отримав у власність належну йому земельну ділянку, а тому ПАТ «СК «Добробут та захист» був належним відповідачем у вказаній справі. Вказував, що заміна позивача Київської обласної державної адміністрації на Васильківську районну державну адміністрацію не відповідає вимогам ЦПК України і не входить до передбаченого ст. 31 ЦПК України права на заміну предмету або підстави позову. Посилався на пропущення прокурором строку позовної давності, оскільки спірне рішення прийняте 28 вересня 2010 року, а позовну заяву подано 23 червня 2014 року. Також вважав, що даний спір мав розглядатися в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що Васильківською міською радою оспорюване рішення прийнято з порушенням вимог п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки міська рада розпорядилася земельними ділянками, які розташовані на території Глевахівської селищної ради за межами населеного пункту, а тому дане рішення та видані на його підставі державні акти на право власності на земельну ділянку мають бути визнані недійсними, а спірні земельні ділянки підлягають поверненню до земель запасу.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що рішенням Васильківської міської ради № 05.63-55-V від 28 вересня 2010 року були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та виготовлені державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами №№ НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9.

Згідно листа Управління Держземагентства у Васильківському районі від 15 травня 2014 року № 2362/01-1, згідно проекту встановлення та зміни межі селища Глеваха Васильківського району Київської області, земельні ділянки із даними кадастровими номерами знаходяться на території Глевахівської селищної ради за межами населеного пункту. Впродовж 2005-2012 років проекти землеустрою щодо зміни адміністративних меж Глевахівської селищної ради та міста Васильків до Управління не надходили.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 173 ЗК України, межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про основи містобудування» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, в тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно із Класифікатором об'єктів адміністративно-територіального устрою України ДК 014-96, затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 09 грудня 1997 року № 78, код КОАТУУ Глевахи , а м. Васильків - , отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що із кадастрових номерів, присвоєних земельним ділянкам відповідачів, вбачається, що спірні земельні ділянки розміщені на території Глевахівської селищної ради за межами м. Васильків, і дані обставини доводами апеляційної скарги не спростовані.

В судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції представник Васильківської міської ради визнав позов, погоджуючись, що затвердження проекту із землеустрою відповідачам щодо відведення земельних ділянок у власність прийнято з порушенням вказаних вище вимог закону.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Враховуючи вищезазначені вимоги закону та ту обставину, що земельні ділянки, які є предметом оспорюваного рішення, розташовані поза межами населеного пункту - м. Васильків, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про незаконність прийнятого рішення Васильківської міської ради № 05.63-55-V від 28 вересня 2010 року, як такого, що не відповідає положенням п.12 Перехідних положень та ст. 12 ЗК України.

Вимоги позивача в частині визнання недійсними державних актів на право власності на землю, виданих на підставі оспорюваного рішення, були обґрунтовано задоволені судом першої інстанції з огляду на вимоги ст. 155 ЗК України.

Доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в даній частині також не спростовано.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що заміна Київської обласної державної адміністрації на Васильківську районну державну адміністрацію відбулася із порушенням ЦПК України, оскільки прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі того або іншого органу, а тому дані обставини висновків суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги, що позивачем пропущений строк для подачі позову до суду, оскільки пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності з 15 січня 2012 року, встановлено, що позов про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, може бути подано протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції заяви про застосування спливу позовної давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК України подано не було.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги про порушення судом юрисдикційної підсудності.

За змістом ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

П. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324 та глави 30 ЦК України земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

У п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснено, що земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 Цивільного кодексу України, статті 2, 5 Земельного кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються у порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК України та інші), крім спорів, передбачених частиною 1 статті 16 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» № 1559 від 17 листопада 2009 року, про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК України), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК України).

Враховуючи, що прокурором оспорюється рішення органу місцевого самоврядування щодо затвердження проекту землеустрою, відповідно, виник спір про право та підстави набуття права на земельну ділянку, який належить до компетенції загальних судів.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що 31 січня 2014 року між ПрАТ «Страхова компанія «Добробут та захист» та ОСОБА_3 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким ОСОБА_3 передає у власність іпотекодержателю предмет договору іпотеки, а саме земельну ділянку пл. 0,1000 га., кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_10.

Право власності ПрАТ «Страхова компанія «Добробут та захист» на дану земельну ділянку зареєстровано 31 січня 2014 року, тобто до моменту ухвалення рішення (а. с. 111 - 115).

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Разом із тим, оскільки питання витребування земельних ділянок судом не вирішувалось, і земельна ділянка із кадастровим номером НОМЕР_4 знаходиться у володінні ПрАТ «Страхова компанія «Добробут та захист», апелянтом не доведено, що рішення суду першої інстанції про скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державних актів громадян та передачі їх земельних ділянок до земель запасу взагалі будь-яким чином порушує права, свободи чи інтереси страхової компанії.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Добробут та Захист» відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.