У Х В А Л А

Іменем України

15 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1

суддів Мацунича М.В., Панька В.Ф.

при секретарі Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2015 року по справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03.10.2008р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір про відкриття відновлюваної кредитної лінії №19-40/2008 /надалі договір/, відповідно до якого банк надав відповідачці у тимчасове користування кредитні ресурси шляхом відкриття на її картковий рахунок відновлюваної кредитної лінії з розміром ліміту овердрафта в сумі 12000,00 грн. з оплатою відсотків за користування. ОСОБА_2 зобовязувалася повернути кредитні ресурси до 02.08.2010 року і сплатити проценти за користування кредитом. Платіжна картка № 051969 відповідачем отримана 03.10.2008р.

10.11.2008 р. між ВАТ « Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір до зазначеного вище договору /надалі додатковий договір/, згідно якого з 10.11.2008 р. до повного погашення заборгованості встановлено кредитний ліміт 9000,00 грн.

В порушення умов договір про відкриття відновлюваної кредитної лінії №19-40/2008 від 03.10.2008р. відповідач зобовязання не виконала, в результаті чого станом на 10.08.2012р. виникла заборгованість в сумі 4649,38 грн., пеня 22320,63 грн., загальна сума богу 26970, 01 грн. Позивач звертався до відповідачки з вимогою сплатити заборгованість листом від 08.07.2010р., який остання отримала 14.07.2010р., однак до цього часу заборгованість не погашена.

Після уточнення позовних вимог на вирішення суду було поставлено питання про стягнення зазначеної суми позову, яка складалась із заборгованості за кредитом в сумі 2 207,9 грн., 15 627,47 грн. заборгованості по відсоткам за несанкціонований овердрафт, 9 134,64 грн. пені та судові витрати по справі.

Рішенням суду позовну заяву задоволено.

Відповідачка не погодилася з цим рішенням, порушила питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним зясуванням обставин справи.

В судовому засіданні апелянтка та її представник скаргу з наведених підстав підтримали.

Представник банку вважав, що підстав для задоволення скарги немає та пояснив, що сума пені за один рік становить 47 997, 95 грн, але позивачем заявлено вимоги лише про стягнення пені в сумі 9 134,64 грн.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги: відсотки та пеня нараховані неправомірно; суд незаконно відмовив у проведенні експертизи щодо нарахування цих платежів; стягнення відсотків та пені є подвійною відповідальністю, що є недопустимим; не враховано граничний розмір пені, визначений ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»; не застосовано строк позовної давності стосовно пені, який становить один рік; не зменшено розмір неустойки відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України.

Ці доводи є безпідставними.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п.6.1 Договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до п.2.3 Договору картка VISA CLASIK № 051969 /надалі картка ВІЗА/ надана банком на підставі договору про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки від 25.09.2008 р.

Відповідно до п.10.9 договору про відкриття карткового рахунку від 25.09.2008 р. тарифи банку і правила користування карткою, а також додаткові угоди до цього договору є невідємними частинами договору.

Відповідно до п.3.14 тарифів комісійної винагороди, які є додатком до договору від 25.09.2008 р. плата за несанкціонованим овердрафтом становить 40% в національній валюті.

Таким чином, стягнення відсотків за несанкціоноване використання кредиту та стягнення пені встановлено зазначеними договорами. Вони мають різну правову природу і тому стягнення їх не є подвійною відповідальністю за невиконання зобовязання.

Неправомірність нарахування суми пені та відсотків за несанкціоноване використання кредиту жодним аргументом не підтверджено. Це стосується і питання призначення експертизи по даному питанню, оскільки проведення такої можливе при розбіжності в розрахунках цих сум при наявності розрахунку відповідача. Останнім такого розрахунку в суді першої інстанції не надавалось і тому проведення експертизи по даному питанню не було необхідним. Це достатньо аргументовано в ухвалі суду першої інстанції, прийнятої по цьому питанню.

В суді апеляційної інстанції апелянтом було надано розрахунок, який нею було зроблено самостійно, але він не може бути прийнятим до уваги, оскільки цей розрахунок стосується річного строку, який вирахувано за період з 14.08.2011 р. по 13.08.2012 р., а розрахунковий період цього виду платежу слід вираховувати за період з 01.11.2013 р. по 31.10.2014 року: після скасування заочного рішення по цій справі від 5 червня 2013 р. позивачем до початку розгляду справи були уточнені позовні вимоги і на вирішення суду було поставлено питання про стягнення пені за період з 01.11.2013 р. по 31.10.2014 р./а.с.69/. Більш цього, клопотання про проведення експертизи ні апелянтом ні його представником не заявлялось.

Відповідно до преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. До таких осіб відповідачка не відноситься, відповідно, до вирішення даної справи цей Закон не може бути застосовано.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3.03.2012 р. «Про практику застосовування законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин зменшення пені провадиться на підставі заяви боржника. Такої заяви від відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції не надходило, а сума пені не перевищує суми заборгованості по кредиту разом з процентами за користування кредитом.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: