Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Маляренка А.В.,

Нагорняка В.А., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом прокурора Дніпропетровського ра йону Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської райдержадміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держкомзему у Дніпропетровському районі, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чернова Олена Іванівна, про визнання нікчемними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави

за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2011 року прокурор Дніпропетровського району звернувся до суду в інтересах держави в особі Дніпропетровської райдержадміністрації із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання нікчемними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави.

Позов мотивовано тим, що голова Дніпропетровської РДА ОСОБА_10. спільно із директором ПП АН «9 ярдів» ОСОБА_7 у період часу із березня 2008 року по червень 2008 року здійснив розтрату земельних ділянок, розташованих на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, надавав дозволи на складання технічної документації та передавав у власність громадянам земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за відсутності таких звернень у порядку ст. 118 ЗК України з метою подальшого перепродажу.

Щодо ОСОБА_10. та ОСОБА_7 порушено кримінальну справу.

З цих підстав позивач посилався на нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 2, 000 га, розташованої на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, від 17 лютого 2009 року, укладеного між ОСОБА_3, від імені і за дорученням якої діяла ОСОБА_8 (продавець), та ОСОБА_4 (покупець), необхідність скасування виданого на ім'я ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку та її повернення у власність держави.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2014 року, визнано нікчемним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2, 00 га, розташованої на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, від 17 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_9 як представником ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Скасовано державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 19 вересня 2008 року, виданий на підставі розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації № 3321-р від 28 липня 2008 року на ім'я ОСОБА_3 Ухвалено повернути указану земельну ділянку у власність держави в особі Дніпропетровської райдержадміністрації. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд апеляційної інстанції дотримується таких вимог з урахуванням ст. 303 ЦПК України.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Горьківської сільради Дніпропетровського району Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Дніпровської РДА № 3321-р від 28 липня 2008 року. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 видано 19 вересня 2008 року.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2009 року ОСОБА_3, від імені і за дорученням якої діяла ОСОБА_8, продала, а ОСОБА_4 купила вказану земельну ділянку. Довіреність видана ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_8, посвідчена нотаріально 0 2 вересня 2008 року. Зазначена довіреність внесена до Єдиного реєстру довіреностей.

Відповідно до п. а) ст.17 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень місцевих державних адміністрацій належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених законом.

Однак суди при розгляді справи не звернули уваги на те, що ст. 122 ЗК України, на яку у позові послався прокурор та застосували суди при вирішення спору, на час виникнення спірних правовідносин регулювала повноваження органів влади та місцевого самоврядування щодо надання земельних ділянок у постійне користування тільки юридичним особам.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано було у ст.118 ЗК України. Відповідно до ч. ч. 6-10 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачалися етапи, процедура передачі у власність громадянина земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» голови місцевих державних адміністрацій набувають повноважень з моменту призначення.

З копії вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2014 року вбачається, що 12 лютого 2008 року ОСОБА_10 призначено на посаду голови Дніпропетровської РДА.

Відповідно до п. 7 ст. 13 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» до відання місцевих державних адміністрацій належить вирішення питань використання землі. Згідно з п. 2) ст. 21 цього закону місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Саме голова місцевої державної адміністрації очолює, представляє відповідну місцеву державну адміністрацію та несе відповідальність за виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень.

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2014 року ОСОБА_10. визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а ОСОБА_7 - у вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 364 КК України.

З вироку вбачається, що головою Дніпропетровської РДА 24 червня 2008 року видано розпорядження № 2642 «Про надання дозволу на складання технічної документації про відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства», згідно з яким і ОСОБА_11 одержала такий дозвіл. Зазначене розпорядження надано до ДП «Дніпррпетровський науково-дослідний і проектний інститут землеустрою».

28 липня 2008 року головою Дніпропетровської РДА видано розпорядження №3321-р «Про передачу земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства», на підставі якого ОСОБА_11 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку.

Правова підстава виникнення у ОСОБА_11 права власності на земельну ділянку - розпорядження Дніпропетровської РДА від 24 червня 2008 року - не скасована з урахуванням рішення Конституційного Суду Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009.

02 вересня 2008 року ОСОБА_11 уповноважила ОСОБА_8 бути її представником як власника земельної ділянки розміром 2,0 га з правом розпоряджатися вказаною земельною ділянкою .

Судами не встановлено, чи мала право Дніпропетровська РДА, від імені якої діяв її голова, розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення з огляду на п. а) ч. 3 ст.22 ЗК України та п. 12 Перехідних положень ЗК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та чи у межах повноважень голови РДА видано розпорядження щодо земельної ділянки на ім'я ОСОБА_11, оскільки вказані обставини мають значення для вирішення питання щодо недобросовісності набувача.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, при зверненні з позовом прокурор не зазначив норму закону, якою передбачено визнання правочину між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 нікчемним. Не навели такої норми і суди у мотивувальних частинах судових рішень.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Враховуючи викладене, ухвалені із порушенням норм процесуального права оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Д.О. Остапчук