Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - виконавчий комітет Житомирської міської ради в якості органу опіки та піклування, про зміну місця проживання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 30 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити з ним місце проживання сина ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 11 березня 2004 року по 19 травня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого мають сина ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказував, що після розлучення їх син за рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 травня 2010 року залишений на вихованні з матір'ю. Зазначав, що з квітня 2014 року син став проживати з ним та успішно закінчив 4-й клас Житомирського екологічного ліцею № 24. Вказував, що він фінансово і матеріально забезпечений, проживає разом зі своїми батьками та сином, якому створені всі комфортні умови в психологічно здоровому кліматі, забезпечений одягом, харчуванням, приладдям для навчання, іграшками. Крім того, син сам бажає проживати з ним. Жодних перешкод у спілкуванні з відповідачкою він не чинить.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 30 квітня 2015 року, позов задоволено.

Змінено місце проживання дитини ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, визначене рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 травня 2010 року (справа № 2-683).

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, для подальшого утримання і виховання разом із батьком ОСОБА_1

У касаційній скарзіОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що в інтересах дитини слід визначити її місце проживання з батьком. При цьому судами було враховано думку дитини.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, при цьому зазначив, що позивачем надано відповідні докази того, що існують виключні обставини, за яких дитина може бути розлучена з матір'ю.

Проте погодитись повністю з висновком апеляційного суду не можна.

Судами установлено, що з 11 березня 2004 року по 19 травня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 травня 2010 року булорозірвано шлюб між сторонами та залишенонеповнолітню дитину для подальшого виховання при матері - ОСОБА_2

ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 зареєстрована у АДРЕСА_2.

З квітня 2014 року ОСОБА_4 проживає з батьком, а до цього часу проживав разом з матір'ю.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 характеризуються з позитивного боку, що підтверджується характеристиками з їх місць проживання.

За висновком Житомирського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Житомирської міської ради від 22 липня 2014 року ОСОБА_4 зростає в сім'ї, де встановлені доброзичливі взаємовідносини з усіма членами родини. Міжособистісні стосунки між батьком та дитиною доброзичливі і гармонійні. Батько активно займається повноцінним розвитком дитини та створює для нього максимально комфортні умови проживання. ОСОБА_4 усвідомлено та зважено прийняв рішення щодо спільного проживання з батьком.

Як убачається з акту обстеження житлово-побутових умов від 21 серпня 2014 року, батько ОСОБА_4 створив належні умови для проживання та виховання його сина.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 150 СК України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір᾽ю.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-СІІ) та чч.7, 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з урахуванням інтересів дитини.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, норми закону до уваги не взяв, належним чином доводів ОСОБА_2 не перевірив; не звернув увагу на те, що висновки органів опіки та піклування щодо обох батьків є позитивними, сторони обоє піклуються про свого сина, не встановив виключні обставини, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір᾽ю, чим порушив принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Висновок суду ґрунтується на припущеннях, що відповідно до ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Оскільки апеляційним судом, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, не враховані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 30 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик