Ухвала

іменем україни

18 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 29 квітня 1992 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. У 2012 році сторони припинили фактично шлюбні стосунки, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, збереження шлюбу, на його думку, неможливе. Крім того, він із серпня 2014 року проживає однією сім'єю з іншою жінкою. Просив розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем.

Рішенням Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2015 року позов задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований 29 квітня 1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у відділі реєстрації актів цивільного стану у м. Нікополі Дніпропетровської області, про що у книзі реєстрації актів про шлюб зроблено запис за № 317.

Після розірвання шлюбу громадянину ОСОБА_3 залишено прізвище «ОСОБА_3», громадянці ОСОБА_4 - «ОСОБА_4».

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності правових підстав, передбачених ст. ст. 105, 110, 112 СК України, для розірвання шлюбу між сторонами у справі, оскільки, як зазначив суд, між ними відсутнє взаєморозуміння та починаючи із 2012 року відсутні шлюбні відносини, позивач втратив почуття кохання до дружини, фактично створив нову сім'ю, із серпня 2014 року проживає з іншою жінкою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що від шлюбу, який існує тривалий час із квітня 1992 року, сторони мають двох дітей; під час розгляду справи відповідач ОСОБА_4 пояснила, що шлюбні відносини між нею та позивачем припинилися лише 11 серпня 2014 року і не дивлячись на це вона кохає свого чоловіка.

Однак із вказаними висновками апеляційного суду погодитися не можна виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4>).

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова), проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Крім того, вищевказана постанова містить положення про те, що рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

На порушення вимог ст. ст. 212, 303, 304, 309, 316 ЦПК України апеляційний суд не зазначив конкретних обставин і фактів, які б спростовували доводи позову та висновки суду першої інстанції про наявність підстав, передбачених ст. ст. 105, 110, 112 СК України, для розірвання шлюбу, адже позивач фактично створив нову сім'ю та проживає з іншою жінкою.

Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою положення ч. 1 ст. 24 СК України, згідно з якою шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Зазначені апеляційний судом обставини про те, що від шлюбу, який існує тривалий час, із квітня 1992 року, сторони мають двох дітей; під час розгляду справи відповідач ОСОБА_4 пояснила, що шлюбні відносини між нею та позивачем припинилися лише 11 серпня 2014 року і не дивлячись на це вона кохає свого чоловіка, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, виходячи із положень ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Усупереч ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і не сприяв здійсненню їхніх прав, а саме: не вжив заходів щодо примирення подружжя відповідно до приписів ч. 1 ст. 111 СК України, у зв'язку із чим не відклав розгляду справи та не надав сторонам строку на примирення відповідно до вимог ч. 5 ст. 191 ЦПК України.

За таких обставин передчасним є висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Ступак