АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1589/15 Доповідач - Храпак Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря: Дідух М.Є. та

сторін представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

у липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири в м. Тернополі по проспекту С.Бандери 86/31, укладеного 06.08.2012 між відповідачами і посвідченого нотаріусом в реєстрі за № 4163. В обґрунтування позову зазначає, що спірний правочин є фіктивним, укладеним за відсутності дійсних намірів сторонами правочину. Даний правочин був здійснений з метою уникнення можливості задоволення за рахунок проданої частки квартири вимог позивачки про стягнення з відповідача ОСОБА_3 за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2012 року 121200 гривень.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним, як фіктивного правочину, договору дарування 1/3 частини квартири № 31 в м. Тернополі по проспекту С.Бандери, 86 від 06.08.2012 року, посвідченого в реєстрі за № 4163 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела обставини, на які посилається в обґрунтування позовних вимог щодо фіктивності спірного правочину.

Колегія суддів повністю погоджується з вказаним висновком.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

В пункті 24 Постанови № 9 від 06.11.2009 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними Пленум Верховного Суду України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу усіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передане майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс15.

Судом встановлено, що 06.08.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування 1/3 ідеальної частки квартири в м. Тернополі по проспекту Ст.Бандери 86/31 і посвідчений даний договір приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про що значиться запис в реєстрі за № 4163.

Надалі, 10.08.2012 року, право власності ОСОБА_5 на подаровану частку в квартирі, було зареєстроване в електронному реєстрі прав власності, що стверджується інформаційною довідкою з державного реєстру за №399966680 від 02.07.2015 року.

Згідно з п.8 вказаного договору дарувальник передав, а обдаровувана прийняла ключі та технічну документацію квартири, 1/3 частка якої дарується, до нотаріального посвідчення цього договору.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Тернопільській області ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, якщо майно було передано, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Крім цього, позивач не довела суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, є фіктивним, оскільки укладений з метою ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення грошових коштів в користь позивачки, з огляду на те, що на момент укладення договору, і на час розгляду даної справи відсутнє рішення, яке б набрало законної сили, про стягнення з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача будь-яких коштів. Крім цього, судом першої інстанції було встановлено, що воля ОСОБА_3 щодо відчуження квартири в м. Тернополі по проспекту С.Бендери 86/31 своїй дочці ОСОБА_5 була ще задовго до виникнення спору між сторонами, оскільки ОСОБА_3 ще 27.07.2007 року склав заповіт про передачу ОСОБА_5 належної йому частки у спірній квартирі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

Ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого cуду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7