АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/289/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Євтушенко П.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЗахарової А. Ф.
суддівОхріменко Н. І. , Фетісової Т. Л.
при секретаріВосколович Ж. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Науменко Тетяна Миколаївна про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання правочину недійсним,-

Вивчивши матеріали справи, вислухавши ОСОБА_6 та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, також ОСОБА_7, її представника, які заперечували на доводи апеляційної скарги, судова палата, -

в с т а н о в и л а :

В квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Науменко Тетяна Миколаївна про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання правочину недійсним.

Позивач посилався на те, що йому на праві власності належало 87/100 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. 05.02.2011 року, за реєстровим номером 1-125, зареєстрованого 10.05.2011 року КП «ЧООБТІ» згідно з витягом про державну реєстрацію прав №29896255.

Згідно з довідкою КП «ЧООБТІ» від 25.05.2011 року вищезазначений житловий будинок належав також третім особам - ОСОБА_8 - 13/200 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого держнотконторою 24.08.1982 року №2-2892 та ОСОБА_9 - 13/200 часток на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого держнотконторою 24.08.1982 року №2-2892. Будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 495 кв.м., що підтверджується актом погодження меж землекористування та планом розподілу земельної ділянки.

Правоустановчі документи на земельну ділянку позивачем після прийняття спадщини не були належним чином оформлені. Житловий будинок перебував в аварійному стані та потребував капітального ремонту, а оскільки він ніде не працював, доходів не мав, що підтверджується відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів від 14.12.2012 року, мав проблеми із вживанням спиртних напоїв та не мав матеріальної можливості утримувати своє майно, позивач вирішив продати частину належного йому житлового будинку, та мав намір за вилучені від продажу кошти придбати квартиру в м. Черкаси, оскільки іншого житла не мав.

Крім того, у позивача на утриманні знаходиться донька, на користь якої позивач зобов'язаний сплачувати щомісячно аліменти на підставі виконавчого листа №2-4121 від 20.10.1999 року, виданого Соснівським районним судом м. Черкаси, по сплаті яких останній має заборгованість.

Продаж будинку позивач планував здійснити за 50 000 доларів США.

Восени 2011 року відповідачка ОСОБА_7, яка зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_12 являлись сусідами позивача, що були обізнані про те, що останній зловживав спиртними напоями та проживав один після смерті матері, оглянувши будинок, виявили бажання придбати належну позивачу частку за вищевказану суму та запропонували вирішення усіх питань з нотаріального оформлення правочину взяти на себе.

Оскільки вищевказаний будинок являвся спільною частковою власністю позивача, та третіх осіб ОСОБА_13 і ОСОБА_9, зв'язок з якими був відсутній, і відповідно згоду останніх на відчуження частки позивача в будинку отримати було неможливо, відповідачка запропонувала позивачу правочин щодо купівлі нею будинку вчинити у формі договору дарування, крім того у такий спосіб можливо було уникнути сплату податку за посвідчення договору купівлі-продажу. Тобто волевиявлення сторін було спрямовано на укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. Позивач погодився на пропозицію відповідачки, так як був необізнаним в цих питаннях, та передав відповідачці всі наявні у нього правовстановлюючі документи на будинок для підготовки пакету документів на відчуження. Відповідачка пообіцяла позивачу, що розрахунок буде проведений після того, як позивач зареєструє її в будинку.

11.10.2011 року позивач надав згоду на реєстрацію відповідачки у належному йому домоволодінні і у цей же день остання була зареєстрована як піднаймач. Однак коштів за будинок позивач від відповідачки не отримав.

11.01.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування частки будинку з відповідною частиною надвірних споруд, який було посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М., та зареєстрований в реєстрі за №28. До теперішнього часу він не отримав грошей за продану належну йому частину будинку, у звязку з чим був змушений звертатися до суду.

На підставі наведеного, ст. ст. 15,16, 203, 215, 235, 323, 356, 358, 626, 629, 638, 655 ЦК України, позивач просив суд:

- визнати договір дарування частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд від 11.01.2012 р., згідно з яким ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар 87/100 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташований в АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 28 удаваним правочином;

- визнати, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 11.01.2012 року був укладений договір купівлі-продажу 87/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних споруд;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 87/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних споруд, укладений 11.01.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7;

- застосувати двосторонню реституцію та повернути сторони в первісний стан, визнавши за ОСОБА_6 право власності на 87/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних споруд.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 листопада 2014 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання правочину недійсним задоволено частково.

Визнано договір дарування частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд від 11. 01. 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Тетяною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за № 28 удаваним правочином.

Визнано, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 11. 01. 2012 року був укладений договір купівлі-продажу 87/100 часток будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних споруд.

В решті заявлених вимог - відмовлено.

До набуття рішенням чинності накладено арешт на 87/100 часток будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних споруд, зареєстрованих за ОСОБА_6.

Рішення в частині накладення арешту допущено до негайного виконання.

Копію резолютивної частини рішення направлено в КП ЧООБТІ в Черкаській області, Першу Черкаську державну нотаріальну контору, Реєстраційну службу Черкаського міського управління юстиції Черкаської області - для виконання.

В апеляційній скарзі на це рішення, ОСОБА_6, посилаючись на те, що дане рішення не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні решти заявлених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу 87/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних споруд, укладений 11.01.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, застосувати двосторонню реституцію та повернути сторони в первісний стан, визнавши за ОСОБА_6 право власності на 87/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних споруд.

Обговоривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова палата вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

По справі встановлено, що ОСОБА_6 належало на праві власності 87/100 часток жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1, виданого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. 05.02.2011 року, за реєстровим № 1-125, зареєстрованого 10.05.2011 року КП «ЧООБТІ» згідно з витягом про державну реєстрацію прав № 29896255, номер запису 3631 в книзі 68 (ар. спр. 10-11 т.1).

Згідно з довідкою КП «ЧООБТІ» від 25.05.2011 року 13/100 часток вказаного будинку належить ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - по 13/200 часток кожному на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого держнотконторою 24.08.1982 року відносно кожного № 2-2892 (ар. спр. 22 т.1).

Встановлено, що 11.01.2012 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було укладено договір дарування, згідно якого позивач подарував відповідачці належні йому на праві власності 87/100 часток будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1. Договір дарування посвідчений приватний нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №28 (т.1 ар. спр. 25-26).

Визнаючи даний договір дарування удаваним право чином, суд виходив з того, що позивач не мав наміру укладати договір дарування належної йому на праві власності частини будинку, оскільки такий договір створив би для нього небажані наслідки, а саме: відсутність іншого житла, факт безробіття, заборгованість по аліментам на утримання неповнолітньої дитини.

ОСОБА_6, як стверджує в своїй позовній заяві до суду, вирішив продати частину належного йому житлового будинку, а за вилучені від продажу кошти придбати квартиру в м. Черкаси, оскільки іншого житла не мав, не мав засобів для існування та здійснення капітального ремонту будинку.

Однак при цьому суд не врахував розяснення в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони (мається на увазі, що обидві сторони) умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При цьому, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач відповідно до ч.3 ст. 10; ч.2 ст. 59; ч. 1 ,4 ст. 60 ЦПК України має довести сам факт укладання удаваного правочину; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обовязків ніж ті, що передбачені удаваним право чином.

Проте зазначене позивачем не доведене і судом не встановлено.

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_7 свою позицію обґрунтувала тим, як вказав суд, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 18. 10. 2012 року встановлено, що між нею та ОСОБА_6 був укладений договір дарування. При цьому, ОСОБА_6 власноручно написав в договорі «дарую» і будь-яких інших угод вони не вчиняли. Стверджувала, що ще до укладання зазначеної угоди, позивач отримав від неї 100000 грн., як плату за його частку майна, а укладання угоди купівлі-продажу було неможливим через наявність інших співвласників.

Наведене вже вказує на різну спрямованість волі кожної із сторін в укладеному правочині. Враховуючи ж твердження позивача про те, що відповідачка ввела його в оману, шахрайським способом заволоділа його майном приватним будинком, не розрахувавшись з ним, фактично позбавивши його домівки та засобів існування, в звязку з чим він в лютому 2013 року звернувся з офіційною заявою до органів внутрішніх справ про притягнення ОСОБА_7 і її співмешканця ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності, слід визнати, що між сторонами реально склалися права та обовязки, які не тільки не характерні для правовідносин удаваного правочину, а й будь якого іншого, оскільки суперечать актам цивільного законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам. Взаємовідносини сторін вже вийшли за межі цивільно правових відносин, про що свідчать матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12-130000777 від 22.05.2013 року.

З матеріалів справи встановлено, що восени 2011 року відповідачка ОСОБА_7, яка зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_12 являлись сусідами позивача, були обізнані про те, що останній зловживав спиртними напоями та проживав один після смерті матері, оглянувши будинок, виявили бажання придбати належну позивачу частку та запропонували вирішення усіх питань з нотаріального оформлення правочину взяти на себе.

Оскільки вказаний житловий будинок (по АДРЕСА_1) являвся спільною частковою власністю позивача, та третіх осіб ОСОБА_13 і ОСОБА_9 доля яких в будинку становила, як зазначалось вище 13%, зв'язок з якими відсутній, і, відповідно, отримати їх згоду на відчуження частки позивача в будинку було неможливо, відповідачка, як стверджує позивач запропонувала йому правочин щодо купівлі нею житлового будинку вчинити у формі договору дарування. До того ж у такий спосіб можливо було уникнути сплати податку за посвідчення договору купівлі-продажу.

Позивач погодився на пропозицію відповідачки, так як був необізнаним в цих питаннях, та передав відповідачці всі наявні у нього правовстановлюючі документи на житловий будинок для підготовки пакету документів на відчуження, оформив 08.10.2011 року на імя відповідачки нотаріально посвідчену довіреність на ведення справи по оформленню його спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті матері, а також здійснення всіх дій по реєстрації права власності на його імя належних йому житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1. Як зазначає позивач, відповідачка йому пообіцяла, що розрахунок за жилий будинок нею буде проведений після того, як позивач зареєструє її в житловому будинку. Це потрібно для того, пояснив йому співмешканець відповідачки, щоб у нього ніхто не міг відібрати його майно.

Він повністю довіряв відповідачці і ОСОБА_12, з яким та проживала, оскільки знаходився з ними в дружніх відносинах, «був переконаний в чесності їх намірів», тому і підписав 11.10.2011 року документи в паспортному відділі Соснівського РВ УМВС про те, що не заперечує проти прописки ОСОБА_7 в його домоволодінні, повідомивши працівникам паспортного столу, що ОСОБА_7 являється його родичкою, а насправді вона йому ніхто.

11.10.2011 року ОСОБА_7 була зареєстрована в його будинку, як піднаймач. Однак коштів за житловий будинок, як наголошує позивач, він не отримував від відповідачки не ні після цього, ні після оформлення договору дарування в січні 2012 року. Був переконаний, що фактично між ними укладається договір купівлі продажу, і вже коли ОСОБА_7 та ОСОБА_12 знесли його хату, не розрахувавшись при цьому, фактично залишивши його без житла та засобів існування, він усвідомив увесь той жах, що відбувся, та шахрайство з їхньої сторони (ар. спр. 3-4 т.2). До теперішнього часу з ним не розрахувалися.

І хоча відповідачка ОСОБА_7 неодноразово під час розгляду даної справи стверджувала про те, що ще до оформлення договору дарування вона сплатила ОСОБА_6 100000 грн. як вартість належної йому спадкової частини будинку АДРЕСА_1, надаючи разом з ОСОБА_12 на підтвердження цього якісь записи технічними засобами розмов між ОСОБА_12 і позивачем, під час яких останній ніби визнає, що з ним відповідачка розрахувалась, необхідно визначитись, що за матеріалами справи належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про проведення з позивачем розрахунку за подарований їй житловий будинок відповідачкою ОСОБА_7 не надано, як, до речі, і даних про те, що вона мала або розраховувала на такі кошти. Не вказано нею і на джерела витребування таких доказів.

На користь такого висновку вказує зміст касаційної скарги ОСОБА_7 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на рішення Соснівського райсуду м. Черкаси від 11 липня 2013 року по даній справі ( за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання договору дарування удаваним правочином), яким задоволені позовні вимоги в повному обсязі, та на ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 вересня 2013 року, якою залишене в силі рішення суду першої інстанції. В цій касаційній скарзі відповідачка ОСОБА_7, наголошуючи на правомірності рішення апеляційної інстанції від 18.10.2012 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Науменко Тетяна Миколаївна про визнання договору дарування недійсним (ар. спр. 41-43 т.1),- відверто вказує, що ніяких грошей від неї позивач ОСОБА_6 не отримував (ар. спр. 175 т.1). Зазначає також, що між сторонами було укладено саме договір дарування житлового будинку 11.01.2012 року, що сторонами не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі продажу будинку, а саме ціни (ар. спр. 173-176 т.1).

Слід зауважити, що на протязі всього тривалого розгляду справи відповідачка ОСОБА_7 неодноразово наголошувала на правомірності рішення апеляційного суду Черкаської області від 18 жовтня 2012 року по згаданій вище справі № 22Ц/2390/2718/12 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Науменко Тетяна Миколаївна, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання договору дарування недійсним, яким відмовлено в задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_6 як безпідставних.

Позивач стверджував, що при укладенні договору дарування 11.01.2012 року він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, вважаючи, що вчиняє право чин з купівлі продажу належної йому частки будинку АДРЕСА_1.

Проте позивачем не доведено вказаних обставин. Судом встановлено, що 11 січня 2012 року між сторонами був укладений саме договір дарування, що ОСОБА_6 при цьому перебував при здоровому розумі та ясній памяті , розумів значення своїх дій, був попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений право чин (з окрема з вимогами щодо недійсності правочину), стверджував разом з відповідачкою, що договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити «для себе» юридичні наслідки (п.7 договору) (ар. спр. 41-43).

ОСОБА_7 при цьому вказувала, що суд має врахувати саме висновки зазначеного рішення суду як цілком обґрунтовані, керуючись ч. 3. ст.61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. (ар. спр. 123-124; 173-175).

Наведене повністю спростовує висновок суду відносно наміру відповідачки ОСОБА_7 щодо укладення удаваного правочину під час оформлення 11.01.2012 року договору дарування їй ОСОБА_6 належної йому 87/100 частини будинку АДРЕСА_1 і укладення фактично договору купівлі продажу вказаного спадкового майна.

Відповідно до вимог ч.3, ч. 5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Таким чином, якщо і погодитись з висновком суду про те, що позивач не мав наміру укладати договір дарування спадкового майна і , оформляючи такий 11.01.2012 року, реально мав на увазі укладення з відповідачкою договору купівлі продажу належної йому частини будинку, то волевиявлення відповідачки було діаметрально протилежним.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що висновок суду про те, що вчинений між позивачем і відповідачкою право чин у вигляді договору дарування будинку від 11.01.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Науменко Т. М. та зареєстрований в реєстрі за №28, в розумінні ст.235 ЦК України є удаваним право чином, і що фактично між позивачем і відповідачкою 11.01.2012 року було укладено договір купівлі продажу 87/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_1, - не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто договір купівлі продажу є відплатним договором. Одними з істотних його умов є предмет та ціна договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами договору є всі ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Одна група істотних умов, умови, що визначаються такими в законі, хоча водночас такими можуть стати будь які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Друга група істотних умов договорів це такі умови, що необхідні для договорів даного виду. Інші є необхідними, виходячи із суті договору і правовідносин (зобовязань), що виникають на підставі договору. Істотні умови договору відображають по суті природу договору, і відсутність будь якої з них не надає змоги сторонам виконати їх обовязки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані таким законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обовязкової сили для сторін.

Істотними умовами договору є, як зазначалось вище, предмет договору і ціна. Умова про ціну є необхідною для будь якого оплатного договору, а для оформлення договору купівлі продажу основною умовою, оскільки без узгодження ціни предмета договору практично не можливо його укладання.

Проте, предявляючи даний позов до суду і під час розгляду даної справи позивач ОСОБА_6 , визнавав, що сторонами не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов бажаного договору купівлі продажу спадкового будинку по АДРЕСА_1 і саме продажної ціни будинку (ар. спр. 2-4; 137-139 т.1 ар. спр. 142-145 т.2).

Позивач вказував, що продаж житлового будинку він планував здійснити за 50000 доларів США. Відповідачка ОСОБА_7 пояснювала, що ще до оформлення з позивачем спірного договору дарування частини спадкового будинку виплатила йому 100000 грн., однак цього не довела належним чином (про що йшлося вище).

Позивач стверджує про відсутність проведення будь якого розрахунку з ним з боку відповідачки, що «вони в ціні не зійшлися», і з цих підстав просив визнати недійсним укладений фактично, на його думку, договір купівлі продажу спадкового будинку. Але таке твердження позивача заперечує на укладення між сторонами договору купівлі продажу в звязку з недосягненням сторонами згоди з усіх істотних умов договору.

Однак суд наведеного не врахував, визнаючи, що укладений 11.01.2012 року між позивачем і відповідачкою нотаріально посвідчений право чин у вигляді договору дарування будинку являється удаваним право чином і що фактично було укладено договір купівлі продажу . Водночас судом не враховано і наступне.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Наведені правові норми визначають обовязкові умови укладання договору купівлі продажу нерухомого майна: письмова форма, нотаріальне посвідчення, державна реєстрація.

Проте в матеріалах справи не має і сторонами не надано жодного листа, розписки або будь якого іншого документу на підтвердження письмової форми договору, в якому був би зафіксований зміст останнього.

Зазначене теж не спілкується з висновком суду про дійсність фактично укладеного, на розсуд суду, договору купівлі продажу.

Згідно з розясненнями в п. 8 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Аналізуючи матеріали справи з урахуванням наведених положень судової практики, судова палата вважає, що суд належним чином не зясував обґрунтованість зазначених позивачем підстав недійсності правочину купівлі продажу, як укладеного між сторонами, внаслідок чого прийшов до необґрунтованих висновків по справі про укладення такого.

Крім того відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Але згідно ч. 3 цієї статті договір, що підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

І згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Враховуючи все вищезазначене, що матеріалами справи доведена відсутність згоди між сторонами за всіма істотними умовами договору купівлі продажу спадкового майна позивача (перш за все щодо його оцінки), який останній мав на меті, відсутність встановлених законодавством умов, необхідних для укладання вказаного виду договору, судова палата вважає, що не можна визнати в даному випадку вчинення між сторонами 11.01.2012 року у вигляді договору дарування договору купівлі продажу частини спадкового будинковолодіння (87/100), розташованого по АДРЕСА_1

Оцінюючи всі обставини справи у сукупності, судова палата приходить до висновку про недоведеність за матеріалами справи в повному обсязі позовних вимог, в задоволенні яких необхідно відмовити.

В звязку з цим рішення суду як таке, що не відповідає матеріалам справи, вимогам закону, - слід скасувати з ухваленням нового рішення, - про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обємі.

Керуючись ст.ст. 303; 304; 307; 309; 316;317;218 ЦПК України, судова палата, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 листопада 2014 року по даній справі скасувати .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Науменко Тетяна Миколаївна,- про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання недійсним договору купівлі продажу частини будинковолодіння АДРЕСА_1, - відмовити

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :