АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 605/750/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М.
Провадження № 22-ц/789/543/15 Доповідач - Дикун С.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Шевчук Г. М., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю - апелянтів: представника ПАТ "Укртелеком" Олійник Т.П., ОСОБА_2 та адвоката, що представляє її інтереси Кончина І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком", ОСОБА_2 на на рішення Підгаєцького районного суду від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування уточнених позовних вимог посилалась на те, що вона працювала інженером електрозв'язку у відповідача та була звільнення з роботи згідно наказу від 14. 11.2014 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважає її звільнення незаконним, вчиненим під тиском керівника ОСОБА_4 та начальника відділу кадрів Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_5, без заяви на звільнення, котру вона фактично написала 24 листопада 2014 року. 27.11.2014 року їй було направлено для ознайомлення наказ № 983/к від 13.11.2014 року про звільнення за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України. Позивачка просить поновити її на роботі на посаді інженера електрозв'язку, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 14 листопада до дня її поновлення на роботі, витрати, пов'язані з наданням правової допомоги в сумі 1000 грн.

Рішенням Підгаєцького районного суду від 25 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1227 грн. 40 коп. з відрахуванням сум податків та інших обов'язкових платежів та отриманої допомоги по непрацездатності за період з 15 листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати в сумі 1000 грн. 00 коп.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» в дохід держави судовий збір в сумі 234 грн. 60 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ПАТ "Укртелеком" звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування вимог вказує на відсутність вини відповідача у затримці видачі позивачці трудової книжки, оскільки їй, як особі котра була відсутня на роботі в день звільнення, 14.11.2014 року було направлено поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. Крім того, апелянт зазначає, що суд, стягуючи заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 по 28 листопада 2014 року у розмірі 1227 грн 40 коп, не врахував фактично отриманої позивачкою допомоги по тимчасовій непрацездатності у сумі 1228,90 грн.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання звільнення незаконним та поновленні на роботі, та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу до часу ухвалення рішення судом, посилаючись, що рішення суду не відповідає обставинам справи. А саме, що наказ про звільнення був виданий без наявності її заяви про припинення трудового договору, котру вона фактично написала 24 листопада 2014 року під примусом зі сторони керівника ОСОБА_4 та начальника відділу кадрів Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_5.

У судовому засіданні апелянти підтримали вимоги апеляційних скарг, посилаючись на доводи, викладені у апеляційних скаргах. Апеляційних скарг інших сторін не визнали.

Заслухавши апелянтів, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає, а апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» слід задовольнити, виходячи із наступних мотивів.

Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем. З 01.01.2014 року ОСОБА_2 була переведена на посаду інженера електрозв'язку дільниці технічної експлуатації станційних, лінійних споруд та розвитку № 1 цеху ТП № 13 (м.Підгайці) Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» згідно з наказом № 852-к від 31.12.20113 року та звільнена з даної посади за угодою сторін 14.11.20.14 року наказом №983/к відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України, що стверджується записами трудової книжки ОСОБА_2, виданої 06.06.1978 року, наказом про звільнення.

З тексту наказу №983/к від 14.11.2014 року вбачається, що підстава його видачі - заява ОСОБА_2.

В особовій справі ОСОБА_2 міститься оригінал заяви ОСОБА_2 на ім'я директора Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком», в якій вона " просить звільнити її за згодою двох сторін 14.11.2014 року", вказана дата написання заяви - 14.11.2014 року та підпис заявника - ОСОБА_2. На даній заяві є погодження «Прошу задовільнити» від 14.11.2014 року за підписом ОСОБА_4 та резолюція т.в.о. директора Тернопільсьокї філії ПАТ "Укртелеком" ОСОБА_6 від 14.11.2104 року "В наказ".

Наказ №983/к від 14.11.2014 року був зареєстрований у книзі реєстрації наказів по особовому складу ТФ ПАТ «Укртелеком» за 2014 рік - 14.11.2014 року - номер запису 983 (а.с.107-108).

На виконання даного наказу про звільнення 14.11.2014 року позивачці відповідачем перерахована вихідна допомога.

Відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно із п. 8 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за № 9, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами; анулювання домовленості між працівником і власником підприємства про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі та визнання звільнення незаконним, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось за згодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо вирішення зазначених позовних вимог.

Доводи апелянта, що вона 14.11.2014 року не писала заяви на звільнення від 14.11.2014 року, не можуть бути прийняті колегією суддів, як такі, що спростовуються оригіналом власноручної заяви ОСОБА_2 від 14.11.2014 року (власноручність такої заяви ОСОБА_2 не оспорюється), наказом про звільнення позивачки №983/к від 14.11.2014 року, записами в трудовій книжці позивачки, журналом реєстрації наказів по особовому складу ПАТ "Укртелеком", а також фактом виплати позивачці вихідної допомоги 14.11.2014 року.

Колегія суддів вважає необгрунтованими твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що наказ про її звільнення було складено 13.11.2014 року без наявності її заяви про звільнення. З матеріалів справи: наказу №983/к від 14.11.2014 року ( у судових засіданнях оглянуто оригінал, який міститься в особовій справі ОСОБА_2.), журналу реєстрації наказів по особовому складу Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком" (а.с. 107-109), копії трудової книжки ОСОБА_2.(а.с.86) вбачається, що оскаржуваний наказ №983/к від 14.11.2014 року було видано 14.11.2014 року на підставі заяви ОСОБА_2 У цей же день 14.11.2014 року на рахунок позивачки була перерахована вихідна допомога згідно з наказом, про що остання не заперечила. Представлену ОСОБА_2 ксерокопію наказу №983/к від 13.11.2014 року колегія суддів не може прийняти до уваги , скільки зазначена копія не є належно завірена, без підпису керівника, а з пояснень представника відповідача вбачається, що зазначений документ був проектом наказу у зв'язку з чим керівником він підписувався.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно із наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Пунктом 12 даної Постанови роз'яснено, що по справах про звільнення за ст.38 КзпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

За таких обставин, колегія суддів не може прийняти до уваги посилання апелянта про примус керівника ОСОБА_4 та начальника відділу кадрів Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_5 (осіб, які правом прийому-звільнення щодо апелянта не мали) при написанні нею заяви на звільнення за згодою сторін на підставі ч.1ст.36 КзпП України. При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що покази свідків на підтвердження зазначених доводів не можуть бути прийняті судом, оскільки зазначені ними факти відомі їм лише зі слів позивача.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду з мотивів, наведених апелянтом ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції виходив з того, що у період з 15 по 28 листопада 2014 року видачу трудової книжки позивачки затримано з вини відповідача, а тому цей період є періодом вимушеного прогулу за котрий слід стягнути середній заробіток позивачки.

Колегія суддів не може погодитись із наведеним висновком у зв'язку із його невідповідністю обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу.

За правилами ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, а ст. 47 цього Кодексу передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно із п. 4.1 та п. 4.2 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Частиною 4 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що у день звільнення 14.11.2014 року позивачка не працювала.

14.11.2014 року та 28.11.2014 року позивачці було направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, котре вручено 02.12.2014 року.

Позивачка хворіла з 06.10.2014 року по 13.01.2015 року, що стверджується копіями листків непрацездатності (а.с.64, 65, 95). Допомога по тимчасовій непрацездатності була нарахована відповідачем позивачці за цей період (а.с.130) та отримана останньою, про що вона не заперечила.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки керувався п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", відповідно до якого при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час.

Однак, суд не з'ясував розміру одержаної позивачем допомоги по тимчасовій непрацездатності та не зарахував дану допомогу у вищезазначену оплату.

Згідно з довідкою від 10.02.2015 року №03/3-9 (а.с.130) нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності проведено відповідачем у сумі 8602,30 грн. за 70 робочих днів, виходячи із середньоденного заробітку позивачки 122,89 грн. (8602,30:70=122,89).

За період з 15 по 28 листопада 2014 року наявні 10 робочих днів, а тому розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачки за цей період склав 1228,90 грн, що перевищує 1227,40 грн - розмір стягнутого судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_2

Враховуючи, що судом не встановлено всіх необхідних умов для застосування норми ч.4 ст. 235 КЗпП України: затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі трудової книжки, суд безпідставно застосував дану норму.

Отже, рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 1227 грн. 40 коп. з відрахуванням сум податків та інших обов'язкових платежів та отриманої допомоги по непрацездатності за період з 15 листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року слід скасувати та відмовити у позові.

За вимогами ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розмір судових витрат.

З урахування наведеного, колегія суддів вважає, що підлягає до скасування рішення суду в частині стягнення з відповідача судових витрат на користь позивачки та судового збору в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319, 324; 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком" задовольнити.

Рішення Підгаєцького районного суду 25 лютого 2015 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення з публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1227 грн. 40 коп. з відрахуванням сум податків та інших обов'язкових платежів та отриманої допомоги по непрацездатності за період з 15 листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року та судових витрат у сумі 1000 грн та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Тернопільської філії ПАТ «Укртелеком» в дохід держави судового збору в сумі 234 грн. 60 коп.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У решті рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун