АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року представник позивача звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з відповідача на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» кредитну заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії № 2745 від 10 жовтня 2008 року у розмірі 728 056,48 грн. та вирішити питання судових.

В мотивування вимог посилався на те, що ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року - позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в розмірі 728 056 гривень 48 копійок та судові витрати в розмірі 3654 гривні, а всього 731 710 гривень 48 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що за змістом ч. 1 ст. 264 ЦК України, саме боржник має вчиняти дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, або особа, що уповноважена відповідно до закону, довіреності, доручення чи установчих документів (для юр.осіб). Відповідна позиція суду касаційної інстанції викладена у п. 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Вважає, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин норму матеріального права - ч. 1 ст. 264 ЦК України та безпідставно розцінив дії з оплати ТОВ «ГРІН ОІЛ ТРЕЙД» кредитної заборгованості за ОСОБА_1, як дії, що свідчать про визнання відповідачем ОСОБА_1 своєї кредитної заборгованості.

Висновки суду про те, що Банк лише в листопаді 2012 року подав заяву про зменшення позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в матеріалах справи № 2-450/12 на а.с. 91-93 міститься копія заяви (клопотання) про збільшення позовних вимог вих.. № 5237 від 29 листопада 2011 року.

Застосовуючи до цих правовідносин аналогію закону, а саме ст. 265 ЦК України, суд не зараховує до тривалості позовної давності час, який минув від моменту пред'явлення позову до ОСОБА_1 і до зміни позивачем позовних вимог.

На думку апелянта, суд невірно застосував ст. 8 ЦК України, оскільки аналогія закону може бути застосована лише у випадках, коли правовідносини не врегулюванні ЦК, іншими актами цивільного законодавства або договором. При цьому, у ч. 1 ст. 265 ЦК України чітко зазначено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Тобто за змістом ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не повинно впливати жодним чином на перебіг позовної давності. Це правило поширюється і на період, що тривав до подачі позову, і на період після його подачі, і на період перебування справи в провадженні суду справи.

Зазначив, що ТОВ «ГРІН ОІЛ ТРЕЙД» жодним чином не було уповноважено на вчинення оплати від імені ОСОБА_1, а пояснення ОСОБА_1, відображені в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 26.06.2013 року, як їх розуміє апеляційний суд, не свідчать про те, що ОСОБА_1 належним чином (на підставі довіреності чи доручення) уповноважував це підприємство на оплату кредитного боргу.

Крім того, Банк скористався своїм правом, передбаченим п. 2.2.2 Договору № 2745 від 10.10.2008 року та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання зобов'язань за кредитними договорами, зазначивши днем остаточного їх погашення тридцятий день з дня отримання відповідної письмової вимоги, тобто 08 серпня 2010 року.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» проти скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача згідно вимог закону.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2008 p. між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 2745 (а.с. 12-13), відповідно до якого Банк зобов'язався надавати Позичальнику грошові кошти в сумі 800000 грн. у вигляді відновлюваної кредитної лінії окремими частинами (траншами) у період з моменту виконання загальних умов надання кредиту до 10 жовтня 2010 p., а Позичальник зобов'язався їх прийняти, належним чином використати та повернути кредит не пізніше 10 жовтня 2018 p., сплативши проценти за користування кредитом в розмірі 20% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, визначені договором. Позичальник буде сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячно починаючи з наступного місяця, в якому видано перший транш, а погашення кредиту (тіла кредиту) буде здійснюватися з листопада 2010 р. щомісячно - до 25 числа платіжного місяця, рівними частинами в сумі 8334 грн., а останній платіж в сумі 8270 грн. - не пізніше дати остаточного погашення кредиту.

Позивач виконав свої зобов'язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі, що підтверджується видатковим касовим ордером від 10 жовтня 2008 р. (а.с. 15).

ОСОБА_1 вимоги кредитора по достроковому поверненню всієї суми кредиту та належних до сплати процентів не виконав. В подальшому свої договірні зобов'язання ОСОБА_1 також належним чином не виконував.

У зв'язку з цим утворилася заборгованість, яка станом на 18.05.2015 року становить 728 056,48 грн., що включає: прострочену заборгованість за кредитом в сумі 176255,38 грн.; непрострочену заборгованість за кредитом в сумі 349964 грн.; пеню, в сумі 201837,10 грн. (а.с. 106-111). Сума боргу відповідачем не оспорюється.

Відповідно до п. 2.2.1., 3.3.1. кредитного договору неналежне виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором надає Банку право вимагати дострокового повернення суми кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів та стягнути заборгованість в примусовому порядку.

Позивач скористався наданим йому договором та законом правом в одноособовому порядку змінити строк виконання основного зобов'язання і 7 липня 2010 р. направив позичальнику ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту (а.с. 16).

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що умови кредитного договору не виконуються належним чином, а тому заборгованість має бути стягнута в судовому порядку.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувавти своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно з умовами п. 7.8. кредитного договору для всіх грошових зобов'язань Позичальника, що передбачені умовами договору, встановлюється позовна давність у 3 роки. Таким чином, у визначеному законом порядку (ч. 1 ст. 259 ЦК України) сторони досягли згоди про збільшення спеціальної позовної давності, яка для вимог про стягнення пені відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України становить один рік.

Підтвердженням переривання строку позовної давності є те обставина, що в період з листопада 2012 p. по березень 2015 p. ОСОБА_1 частково виконував договірні зобов'язання, а саме: в листопаді 2012 p. в рахунок погашення заборгованості було внесено 300000 грн., в січні 2013 р. - 51000 грн., в серпні 2013 р. - 29000 грн., в квітні 2014 р. - 70000 грн., в травні 2014 р. - 60000 грн., У вересні 2014 p. - 100000 грн., в березні 2015 р. - 200000 грн. Вказані суми були зараховані позивачем на погашення процентів та тіла кредиту відповідно до порядку, визначеного п. 1.11. кредитного договору.

Посилання апелянта на те, що кредит за ОСОБА_1 погашало ТОВ «Грін Оіл Трейд» (а.с. 79-84) правового значення не має, оскільки виконання обов'язку боржника іншою особою у зобов'язаннях неособистого характеру передбачено законом (ст. 528 ЦК України), при цьому за встановленим ст. 511 цього Кодексу загальним правилом зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи.

Окрім того, відповідач не заперечував про зарахування коштів на рахунок, таким чином схвалюючи джерело їх надходження в рахунок виконання зобов»язання по погашенню боргу.

ТОВ «Грін Оіл Трейд» погашало кредит за ОСОБА_1 за його згодою, що підтверджується наданими останнім копіями платіжних доручень про перерахування коштів та посиланням на здійснені підприємством платежі як його особисті платежі у наданих суду письмових поясненнях та апеляційній скарзі на рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 67-69).

Крім того, 26 листопада 2010 p. ВАТ «Ощадбанк» подавав до суду позов до позичальника ОСОБА_1 та майнового поручителя ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте в листопаді 2012 p. позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, тим самим підтримавши позов лише в частині вимог до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за результатами розгляду якого і було ухвалене судове рішення від 19 лютого 2013 р. (а.с. 63-66, 67-69).

Рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки потановлено в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1, а тому строк позовної давності переривався.

Колегія суддів звертає увагу також і на те, що відповідач своєю заявою від 11.04.2014 року визнав заборгованість.(а.с.42)

Окрім того, відповідно до п. 7.8 договору відновлюваної кредитної лінії № 2745 сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до частини 1 ст. 259 ЦК України до 3 років до всіх грошових зобов'язань позичальника, в тому числі сплати процентів, штрафів, пені.

Виходячи з умов укладеного договору ,сума нарахованої за три роки пені по договору становить: 187 540 гривень 15коп., де 124 629 гривень 26 копійок загальна сума пені за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом, 62 910 гривень 89 коп. - загальна сума пені за несвоєчасну сплату кредиту. Оскільки саме така сума пені має бути стягнута з відповідача, рішення підлягає зміні , а сума пені зменшенню з 728 056, 48 грн. до 713 759, 53 грн. відповідно, загальна сума стягнення за рішенням суду підлягає зменшенню з 731 710 гривень 48 копійок. до 717 413 , 53 грн.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року змінити , зменшити загальну суму стягнення з ОСОБА_1 за кредитним договором з 731 710 гривень 48 копійок. до 717 413, 53 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді