АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Бреславського О.Г., Половінкіної Н.Ю.

секретар Давня Я.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника третьої особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, інтереси якого представляє ОСОБА_1, до ОСОБА_2,третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2014 року,-

встановила:

В липні 2014 року ОСОБА_4, інтереси якого представляє ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою та моральної шкоди.

Вказував, що 22.04.2014 року о 18.00 год. відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем Mitsubishi Outlander, державний номер НОМЕР_1, по вул. Червоноармійській, 71 в м. Чернівці, виїжджаючи з парковки на перехрестя під час повороту ліворуч, не надав перевагу в русі автомобілю марки Mitsubishi Colt, державний номер НОМЕР_2 під його керуванням, рухаючись в зустрічному напрямку, в результаті чого допустив зіткнення з даним транспортним засобом. Внаслідок зіткнення автомобілі частково пошкодженні.

Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.04.2014 року ОСОБА_2 було визнано винним у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України і накладено

_____________________________________________________________________

22ц-481/2015 р. Головуючий у 1 інстанції Слободян Г.М.

Категорія 34 доповідач Савчук М.В.

адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн.

Позивач вказує, що в результаті ДТП було пошкоджено його автомобіль Mitsubishi Colt. Сума матеріальних збитків, спричинених пошкодженням автомобіля, встановлена ТзОВ «Ніко-Чернівці» та складає 16109,91 грн. Після проведення ремонтних робіт він був змушений ще раз звернутись до ТзОВ «Ніко-Чернівці» з метою перевірки підвіски та кутів встановлення коліс, витративши на цю перевірку стану автомобіля 180,70 грн.

При ДТП позивач отримав тілесні ушкодження - закрита черепно-мозкова травма, (струс головного мозку), лікворно - гіпертензійний синдром. При проходженні медичних досліджень та купівлі відповідних лікувальних засобів позивачем було витрачено грошові кошти у розмірі 1343,15 грн.

Внаслідок неправомірних дій відповідача, у зв'язку з пошкодженням його автомобіля та отриманням тілесних ушкоджень позивачу заподіяно моральну шкоду.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1343,15 грн. відшкодування матеріальної шкоди, 10000 грн. відшкодування моральної шкоди та вартість проведених перевірок транспортного засобу в сумі 180,70 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що вина відповідача ОСОБА_2 у вчиненні ДТП встановлена постановою суду у справі про адміністративні правопорушення, яка не скасована та відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду. Крім того, судом не враховано, що в результаті ДТП він отримав тілесні ушкодження, пошкоджений був його автомобіль, що призвело до душевних страждань, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про недоведеність спричинення позивачу моральної та матеріальної шкоди внаслідок ДТП.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у позові про відшкодування моральної шкоди, а в решті - залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що моральна шкода завдана йому з вини відповідача.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, що згідно п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду у цій частині та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22.04.2014 року о 18.00 год. відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем Mitsubishi Outlander, державний номер НОМЕР_1, по вул. Червоноармійській, 71 в м. Чернівці, виїжджаючи з парковки на перехрестя під час повороту ліворуч, не надав перевагу в русі автомобілю марки Mitsubishi Colt, державний номер НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_4, який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого допустив зіткнення з даним транспортним засобом, автомобілі були пошкоджені.

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.04.2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Дана постанова не скасована.

Відповідно до ст. 61 ч. 4 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

По справі встановлено та визнано сторонами, що внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль позивача Mitsubishi Colt, державний номер НОМЕР_2, який належить йому на праві власності. Сума матеріальних збитків, спричинених пошкодженням автомобіля, встановлена ТзОВ «Ніко-Чернівці» складає 16109,91 грн., які були відшкодовані позивачу страховою компанією.

З полісу № АС/7728939 від 25.01.2014, виданого НАСК «Оранта» вбачається, що відповідач застрахував в останнього цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу на строк до 25.01.2015. Отже, на момент вчинення дорожньо-транспортної події, поліс був чинний, а вказана дорожньо-транспортна подія є страховим випадком.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно із ч.ч. 2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкоди полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно абз. 2 п. 22.3 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3,4 частини другої статті 23 Цивільного Кодексу України (знищення чи пошкодження майна особи), таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідальність по відшкодуванню заподіяної позивачу моральної шкоди несе відповідач, оскільки внаслідок неправомірних дій останнього пошкоджено автомобіль позивача у зв'язку з чим він зазнав душевних страждань, що судом першої інстанції помилково не враховано при ухвалені рішення.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України та положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача, часу та зусиль необхідних для відновлення попереднього стану та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих та виробничих зв`язках.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Оцінюючи вимоги про стягнення моральної шкоди, які позивач оцінив в сумі 10000 грн., колегія суддів виходить з характеру та обсягу страждань, понесених позивачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, які виразилися у морально-психологічних хвилюваннях, порушенні нормального ритму життя, у не можливості використання транспортного засобу, а також необхідністю витрачання особистого тривалого часу на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, та відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає їх такими, що підлягають задоволенню частково, в сумі 2000 грн.

В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому слід залишити без змін, а доводи апеляційної скарги безпідставними у цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Виходячи з суті страхування, цей Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди. Отже, позивач вправі пред'явити позов до винної особи лише у випадку недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої шкоди.

Посилання апелянта на те, що завдана матеріальна шкода у сумі 1343 грн. 15 коп. повинна бути відшкодована винною особою, тобто відповідачем, не заслуговують на увагу з огляду на те, що за змістом положень вказаного Закону та статті 1194 ЦК України питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування. Проте, такої згоди відповідачем не надано.

Заявляючи вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, а саме: витрат на лікування у розмірі 1343,15 грн., позивач посилається на виписку із медичної карти амбулаторного стаціонарного хворого ОСОБА_4 та довідку аптеки № 1 м. Чернівці про ціни на вказані в зазначеній виписці ліки на його лікування як на доказ наявності шкоди.

У п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року№4 „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" судам роз'яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року N 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» свідчить про те, що у разі непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до відшкодування завданої шкоди у відповідному розмірі.

Як встановлено судом, позивач до Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої його здоров'ю, не звертався, вимог до страховика не ставив, належних доказів про витрати на лікування не надав, тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову у стягненні з відповідача 1343 грн.15 коп. на користь позивача.

Посилання апелянта на те, що відповідач не повідомив страхову компанію про страховий випадок спростовується повідомленням страхувальника ОСОБА_2 від 23.04.2014 року про дорожньо-транспортну пригоду НАСК «Оранта».

Крім того, заявляючи вимогу про відшкодування вартості проведених перевірок транспортного засобу в сумі 180,70 грн., позивач посилається на те, що в результаті ДТП та проведених у зв'язку з цим ремонтних робіт він був змушений звернутись до ТОВ «Ніко-Чернівці» з метою перевірки підвіски та кутів встановлення коліс.

Проте, зазначені витрати стосуються ремонту пошкодженого автомобіля та повинні відшкодовуватись страховою компанією, а не відповідачем. Крім того, позивачем не доведено, що саме перевірка підвіски та кутів встановлення коліс пов'язана з дорожньо - транспортною пригодою.

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції обґрунтовано відмолено в позові в частині відшкодування матеріальних збитків.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2014 року скасувати в частині відмови у позові про відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_4, інтереси якого представляє ОСОБА_1, до ОСОБА_2,третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: