Ухвала

іменем україни

3 червня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Колінс», треті особи: арбітражний керуючий - Беліков Олексій Петрович, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 6 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю

«ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги

тим, що під час виконавчого провадження було арештовано усе майно ОСОБА_3, а саме: нежитлову будівлю літ. «А-4» по АДРЕСА_1 та оголошено заборону його відчуження.

Вказана нерухомість є предметом іпотеки, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - іпотекодержателем.

Під час виконавчого провадження, вказане майно було продано новому власнику - ТОВ «Колінс» без будь-яких погоджень з позивачем.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вважало дії відповідачів такими, що порушують його право як іпотекодержателя, тому просило суд звернути стягнення на нежитлову будівлю літ. «А-4» за вказаною адресою, визначити спосіб реалізації іпотечного майна шляхом надання права його продажу будь-якій особі покупцеві ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з усіма правами продавця для укладення відповідної угоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 6 листопада

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року, в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову щодо звернення стягнення на предмет іпотеки виходив з того, що проведення процедури банкрутства врегульовано спеціальним Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а розпорядження заставленим майном здійснює саме ліквідатор - арбітражний керуючий, крім цього, суди дійшли висновку, що арешт чи інші обмеження щодо розпорядження майном боржника скасовуються з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і положеннями вказаного Закону не передбачено отримання згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки, під час ліквідаційної процедури, тому ТОВ «Колінс» є добросовісним набувачем майна, на що не може бути звернуто стягнення, як на предмет іпотеки.

Однак висновки судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам матеріального закону та зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи.

Судами встановлено, що 26 грудня 2007 року був укладений кредитний договір СМ-SМЕ 703/212/2007, згідно якого ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 1 340 000 грн і в забезпечення належного виконання кредитного договору, цього ж дня між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № РМ - SМЕ 703/212/2007, за яким останній надав банку в іпотеку належну йому нежитлову будівлю літ. «А-4» по АДРЕСА_1 загальною площею 952,2 кв. м, оцінену сторонами на суму 5 579 593,50 грн.

22 травня 2008 року між цими ж сторонами був укладений кредитний договір № СМ-SМЕ 703/184/2008, цього ж дня, в забезпечення належного виконання умов кредитного договору, ОСОБА_3 передав банку в іпотеку нежитлову будівлю літ. «А-4» за вказаною адресою.

24 грудня 2012 року Комінтернівським районним судом м. Харкова були видані виконавчі листи щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2007 року

№ СМ-SМЕ 703/212/2007 в сумі 5 854 715,52 грн та заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2008 року № СМ-SМЕ 703/184/2008 в сумі 1 011 399,62 грн.

16 квітня 2013 року відділом примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Харківській області винесено постанову про арешт майна ОСОБА_3 та оголошено заборону на його відчуження у межах суми боргу 6 440 187,07 грн.

17 червня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Харківській області проведено опис і арешт нежитлової будівлі літ. «А-4», загальною площею 952,2 кв. м, по АДРЕСА_1.

Постановою господарського суду Харківської області від 30 вересня 2013 року визнано ФОП - ОСОБА_3 банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

11 грудня 2013 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені відомості про припинення іпотеки на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 30 вересня 2013 року.

13 грудня 2013 року, товарною біржею «Ресурс-Інформ» проведено відкриті торги у формі аукціону, на яких ОСОБА_5 придбала у приватну власність належну ОСОБА_3 нежитлову будівлю літ. «А-4» за вказаною адресою.

23 грудня 2013 року нежитлову будівлю літ. «А-4» ОСОБА_5 продано ТОВ «Колінс», та внесено відомості про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від

23 січня 2014 року скасовано постанову господарського суду Харківської області від 30 вересня 2013 року про визнання ФОП ОСОБА_3 банкрутом та припинено провадження у справі.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Пунктами 74, 75 Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Тобто, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Враховуючи викладене, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

З огляду на тлумачення сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин слід дійти висновку про те, що ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї із умов надання (отримання) кредиту.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а в даному випадку, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку» на правовідносини сторін, оскільки не врахували, що прийнята постанова господарського суду Харківської області від 30 вересня 2013 року про банкрутство, згідно якої була відкрита ліквідаційна процедура

ФОП - ОСОБА_3, згодом була скасована постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23 січня 2014 року (а.с. 9), що не спростовує презумпції правомірності правочину, а тому договір іпотеки (його права і обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та статті

6 договору іпотеки від 26 грудня 2007 року у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно з пунктом 42 Постанови Пленуму ВССУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 5 резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України

«Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України.

Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Враховуючи викладене, суд першої та апеляційної інстанцій, на порушення вимог частини 4 статті 10, частини 1 статті 31, частини 1 статті 137 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, чим допустили порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Судові рішення не можуть залишатися в силі, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно з частиною 2 статті 338 ЦПК України підлягають скасування з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 6 листопада

2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Ленінського районного суду

м. Харкова.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов В.М. Коротун А.В. Маляренко О.В. Ступак