АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1545/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 06 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ "ОСОБА_7 ОСОБА_5", третя особа - ОСОБА_8 про захист прав споживачів та визнання недійсним пункту кредитного договору , -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ПАТ "ОСОБА_7 ОСОБА_5", третя особа - ОСОБА_8 про захист прав споживачів та визнання недійсним пункту кредитного договору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02.07.2008 року між ним та ВАТ «ОСОБА_7 ОСОБА_5», назва якого змінена на ПАТ «ОСОБА_7 ОСОБА_5», був укладений кредитний договір № 354411/3992/0120-8 від 02.07.2008 року, відповідно до умов якого банк надав йому кредит у сумі 10000,00 доларів США зі сплатою 13,8% річних, на строк 84 місяці по 02.07.2015 року. Додатково задля забезпечення вимог кредитора 02.07.2008 року до даного договору був укладений договір поруки № 354411/3992/0120-8п між банком та ОСОБА_8 Нещодавно банк звернувся з позовом до суду до нього та ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 354411/3992/0120-8 від 02.07.2008 року. У ході розгляду справи позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, у якій зазначив, що сума заборгованості по пені за прострочення кредиту становить 2552,74 долара США. Уважно вивчивши умови кредитного договору та заяву про уточнення позовних вимог, йому стало відомо, що п. 14.3 кредитного договору суперечить вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача підтримав позов та пояснював, що розмір пені вказаний у п.14.3 договору за рік складає 182 %, що значно перевищує суму несплаченого чергового платежу по договору, який складає 113 доларів США, тому дана умова договору порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, і відповідно є підстави для визнання її недійсною, вказав на судову практику.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 06 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ПАТ " ОСОБА_7 ОСОБА_5 ", третя особа - ОСОБА_8 про захист прав споживачів та визнання недійсним пункту кредитного договору відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на дане рішення, в якій просить скасувати рішення суду, оскільки вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального права, ухваливши нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення.

Апелянт ОСОБА_6 направив суду письмове клопотання про відкладення справи на іншу дату у звязку зі станом його здоровя та перебуванням його представника в іншому судовому засіданні, не надавши при цьому у підтвердження жодних доказів, а тому колегія суддів вважає дані причини не поважними і такими, що не перешкоджають розгляду справи, згідно положень ст.305 ЦПК України, оскільки всі сторони належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, колегією суддів за матеріалами справи встановлено, що 02.07.2008 року між позивачем та відповідачем по справі був укладений кредитний договір № 354411/3992/0120-8 ( а. с. 7 16). . Відповідно до умов договору відповідач надав ОСОБА_6 кредит у сумі 10000,00 доларів США зі сплатою 13,8% річних, на строк 84 місяці.

Додатково 02.07.2008 року в забезпечення вимог кредитора був укладений договір поруки № 354411/3992/0120-8п між банком та ОСОБА_8 ( а. с. 18 21 ).

Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

З копії заяви банку про уточнення позовних вимог ( а. с. 22 24) вбачається, що сума заборгованості по пені за прострочення кредиту та відсотків становить 2552,74 долара США.

Відповідно до п. 14.3 кредитного договору № 354411/3992/0120-8 від 02.07.2008 року, за прострочення виконання будь-яких грошових зобовязань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється, починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобовязання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобовязання включно (а.с.15).

Ч.2 ст.627 Цивільного кодексу України визначено, що у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, в даному випадку і на правовідносини, що виникли між сторонами.

Колегія вважає, що судом першої інстанції вірно зазначено, що п.14.3 договору відповідає нормам закону і підстави для визнання його недійсним відсутні.

Так, відповідно до ч.1 ст.546 ЦК, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою. Ч.1 ст.547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Ч.1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. На даний час відсутній законодавчий акт, який би було визначено розмір пені у відносинах між банком та фізичною особою.

Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22.11.1996 року № 543, на який посилався представник позивача, аргументуючи порушення банком розміру встановленої пені, не розповсюджується на відносини, які виникли між сторонами, оскільки, в законі визначено, що його дія розповсюджується на підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також на фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, що також підтверджено рішенням Конституційного суду України від 11 липня 2013 року.

Відповідно до ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1996 № 1023 продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. П. 5 ч.3 ст.18 даного закону визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором.

Згідно П.1.1 та 1.1.1 укладеного договору між сторонами визначено, що його предметом є кредит у сумі 10000 доларів США.

Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог ПАТ «ОСОБА_7 ОСОБА_5» від 08.04.2015 року сума нарахованої пені за договором склала 2552,74 доларів США, що складає близько 25 % від розміру отриманих коштів у кредит.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач помилково застосовує вищевказану норму закону, розраховуючи 182,5 % річних пені до суми прострочення чергового платежу по договору є вірними, оскільки в даному випадку вартістю продукції за умовами договору є сума отриманого кредиту 10000 доларів США, а не сума щомісячного платежу по кредиту.

А тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довів суду, що відповідач встановив несправедливі умови договору, внаслідок чого виник істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

З урахуванням наведеного, районний суд дійшов до обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач, не довів суду, те що п.14.3 укладеного ним договору з відповідачем є недійсним.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне відмітити те, що Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань"" констатував, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

У звязку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права та ухвалено рішення з додержанням положень чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Аналізуючи норми матеріального права, докази у справі, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на законність судового рішення, а тому апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції до залишення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315, ст. 317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 06 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ "ОСОБА_7 ОСОБА_5", третя особа - ОСОБА_8 про захист прав споживачів та визнання недійсним пункту кредитного договору - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :