Справа № 486/237/14-ц
Провадження № 2/486/7/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого Франчук О. Д.

при секретарі Філіпповій Ю.І., Затворніцькій А.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю, поділ квартири, та про усунення перешкод у користуванні квартирою,

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Та в той же день звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати за ним право на спільну сумісну власність на зазначену вище квартиру та здійснити поділ останньої, виділивши йому та відповідачу у власність по 1/2 частки квартири кожному.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду від 24 лютого 2014 року дані позови було об'єднано в одне провадження, а справі присвоєно один номер. Цією ж ухвалою в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ квартири було призначено судову будівельно - технічну експертизу.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 24 грудня 1994 року між ним та відповідачем був укладений шлюб. Від даного шлюбу у них народилась донька ОСОБА_5, 1995 року народження. Рішенням Южноукраїнського міського суду від 12 жовтня 2004 року, шлюб між ним та відповідачем розірвано, проте вони вимушені були проживати однією сім'єю за браком іншого житлового приміщення аж до грудня 2013 року, спільного господарства не ведуть. Також, у даний період їхнього сумісного проживання у них народилось ще двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. У жовтні 2001 року під час сумісного життя, подружжям була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1, вартість якої становила 4000,00 дол. США. Зазначив, що з його коштів на купівлю квартири було виділено 500 дол. США, крім того квартира потребувала капітального ремонту, на що ним додатково було виділено близько 4000,00 дол. США. Додав також, що між ним та позивачем часто виникають сварки та конфлікти, остання перешкоджає йому у користуванні даною квартирою, змінила замки на вхідних дверях та у тамбурі, не дає ключів. З урахуванням вищенаведеного просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, що йому чинить відповідач та здійснити поділ спільного нерухомого майна подружжя, виділивши кожному по 1/2 частці у вищезазначеній квартирі.

29.04.2014 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, так само просив визнати право власності на 1/2 частки вищезазначеної квартири за відповідачем.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник позивача підтримав вимоги свого довірителя та просив суд про їх задоволення. Наголошував на тому, що хоча сторони й розлучились у 2004 році, проте продовжували проживати однією сім'єю до грудня 2013 року та народили дітей, вели спільне господарство. Посилаючись на Кодекс про шлюб і сім'ю, який був чинним на момент укладення договору купівлі - продажу спірної квартири, просив суд задовольнити позов та визнати спільною сумісною власністю подружжя спірну квартиру та здійснити її поділ виділивши кожному по 1/2 частки квартири.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та пояснила суду, що 24 грудня 1994 року між позивачем та нею було укладено шлюб, який 12 жовтня 2004 року було розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області. Проте, за браком іншого житла вони продовжували проживати разом до грудня 2013 року та в цей період у них народилось двоє дітей. За час проживання в зареєстрованому шлюбі ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 за подаровані її батьками кошти. Звернула увагу суду на те, що однією сім'єю з позивачем вони не були, оскільки спільного господарства не вели, бюджет у кожного був окремим, позивач витрачав зароблені ним кошти лише на власні потреби, в той час як купівлю продуктів харчування, одяг для дітей та оплату комунальних послуг повністю здійснювала вона. Додала, що через зловживання позивачем алкогольними напоями у них часто відбувались сварки та конфліктні ситуації, під час яких останній погрожував їй, через що притягувався до адміністративної відповідальності, також неодноразово зламував замок від вхідних дверей квартири. Незважаючи на це відповідач власним коштом змінювала замок та віддавала дублікат ключів позивачу та жодного разу не заявляла про виселення останнього з квартири, не чинила перешкод у користуванні квартирою. Крім того, позивач продовжує проживати у спірній квартирі, займаючи найбільшу кімнату, жодного разу не сплативши комунальних послуг. Просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги свого довірителя та просив відмовити у задоволенні позову позивачеві повністю.

Вислухавши сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали по справі, оцінивши докази, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружилися 24 грудня 1994 року. 12 жовтня 2004 року рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області шлюб між ними розірвано, що підтверджується копією виписки з рішення по справі №2-1011/2004 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с.92).

Як вбачається з свідоцтва про народження сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.33), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.34) та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.35) .

Згідно договору купівлі-продажу нерухомості, який було зареєстровано на Універсальній товарній біржі «Нерухомість» у м. Южноукраїнську Миколаївської області 23 жовтня 2001 року за № 118, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_8, представляючого інтереси членів свої сім'ї ОСОБА_9 та неповнолітньої ОСОБА_10 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.39).

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що є колегою позивача та пояснив, що 06 січня 2014 року був присутнім, коли останній не міг потрапити до своєї квартири, оскільки в ній був змінений замок до вхідних дверей. Крім того, позивач часто скаржився йому на складні стосунки з відповідачем. Додав, що бачив як позивач привозив із села від своїх батьків городину та мед, оскільки він особисто допомагав йому переносити мішки до квартири позивача.

Свідок ОСОБА_12 надав суду покази аналогічні показам свідка ОСОБА_11

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що позивач є йому зятем, а відповідач рідною донькою та пояснив, що у 1998 році він подарував своїй доньці ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3500 (три тисячі п'ятсот) доларів США на купівлю квартири. Позивач при ньому особистих коштів на купівлю квартири не надавав.

Свідок ОСОБА_14 суду показала, що позивач є її зятем, а відповідач рідною донькою та пояснила, що у 1998 році вона зі своїм чоловіком ОСОБА_13 подарували доньці гроші на купівлю квартири у сумі 3500 тис. доларів США. Зауважила, що вона особисто попередила позивача, що кошти, які вони дарують спрямовані виключно для доньки і на купівлю квартири. З приводу за чиї кошти був зроблений ремонт у спірній квартирі їй нічого не відомо, проте, вона знає, що в даній квартирі за комунальні послуги сплачувала її донька.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що у 2001 році купував з позивачем матеріали для ремонту квартири на загальну суму приблизно 1000 (одна тисяча) доларів США. Зі слів позивача гроші на ремонт квартири дали його батьки, які працюють на землі та мають з неї дохід. Був свідком того як позивач віддав своїй матері 400 доларів США позичених раніше у неї в борг.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що вона є рідною сестрою позивача та показала, що позичала йому 500 доларів США на купівлю спірної квартири, які через рік останній повернув їй. Як їй відомо загальна вартість спірної квартири 4000 доларів США, та батьки дали позивачу гроші на ремонт. Також позивач купував у дану квартиру меблі, кухонний гарнітур. У 2001 році вони разом із сім'єю позивача та відповідача відпочивали на морі, а у серпні 2013 року сторони разом із дітьми приїздили в гості до її батьків на день народження. Зауважила, що позивач привозив із села від своїх батьків продукти харчування для своєї сім'ї.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що є рідною матір'ю позивача, а відповідач приходиться їй невісткою. Підтвердила той факт, що позивач позичав у неї 500 доларів США на купівлю квартири, а іншу частину коштів на купівлю спірної квартири в сумі 3500 доларів США давали батьки відповідача. Також вона дала позивачу у борг кошти на ремонт квартири в сумі 3500 доларів США, які останній повернув їй у 2008 році. Зауважила, що і після розірвання шлюбу між сторонами останні приїздили до неї у гості разом із дітьми, що свідчить про те, що вони були сім'єю.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що відповідач є її рідною племінницею та показала, що її рідний брат ОСОБА_13 подарував відповідачу 3500 доларів США на купівлю квартири, останню купували у її присутності. Також вона була присутня під час деяких сварок між сторонами, в ході яких позивач перебував у нетверезому стані. Зауважила, що сторони останні роки жили у дуже поганих стосунках.

Свідок ОСОБА_19 надав суду показання аналогічні показам свідка ОСОБА_18

Свідок ОСОБА_20 суду показала, що є сусідкою сторін, підтвердила той факт, що позивач досить часто пізно приходив до дому та у грудні 2013 року її свекрусі доводилось викликати міліцію у квартиру позивача й відповідача, оскільки звідти лунали сварки та дитячий плач.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що є рідною донькою сторін та пояснила, що позивач дуже часто приходив до дому у нетверезому стані, влаштовував сварки та побої з відповідачем, свідками яких часто були сусіди. Вона намагалась захистити свою маму - ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу між сторонами вони продовжували проживати разом у спірній квартирі за браком іншого житла, всі витрати по комунальним послугам несла виключно відповідач. Після народження двох спільних дітей відносини між сторонами не поліпшились. Додала, що позивач не спілкується ані з нею, ані з її молодшими сестрою та братом, не дбає про них, та вони вже давно не є сім'єю.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що у 2006-2007 роках відповідач найняла її для ремонту у власній оселі. Зауважила, що гроші на матеріали та розрахунок з нею за виконану роботу проводила відповідач. Позивача ж вона бачила рідко, останній участі у ремонті не приймав.

Свідок ОСОБА_22 суду показала, що разом з ОСОБА_21 з осені 2006 по лютий 2007 року вона робила ремонт у квартирі сторін. Замовником була відповідач, вона ж розраховувалась з ними. Закупівлю матеріалів для ремонту обговорювали з позивачем. Останнього у спірній квартирі вона бачила дуже рідко, або він зовсім не приходив до дому на ночівлю. Одного разу була свідком сварки позивача та відповідача.

Свідок ОСОБА_23 суду пояснила, що у 2012 році була колегою відповідача та пояснила, що у грудні 2012 року вона стала випадковим свідком побиття позивачем відповідача. При цьому позивач був п'яним та агресивним. Також додала, що відповідач неодноразово зверталась до неї з проханням позичити їй у борг гроші, у тому числі й на операцію старшої доньки ОСОБА_5 У 2013 році їй іноді доводилось забирати дітей сторін з дитячого садочку.

Свідок ОСОБА_24 суду показав, що йому було відомо про розірвання шлюбу між сторонами, у зв'язку з систематичним зловживанням позивачем спиртними напоями. Зі слів останнього йому відомо, що спірна квартира була придбана за кошти батьків відповідача, а кошти на ремонт квартири надавав позивач. Додав, що позивач часто просив у нього гроші у борг.

Свідок ОСОБА_25 пояснила, що з позивачем знайома останні 3 роки та показала, що ОСОБА_1 проживає разом із своєю співмешканкою ОСОБА_26 у АДРЕСА_2 з серпня 2014 року.

Свідок ОСОБА_27 суду пояснила, що знайома лише з позивачем та пояснила, що з Арбузинської селищної ради до неї приходили депутати щодо питання визначення місця проживання позивача ОСОБА_1 Зазначила, що останній деякий час проживав у с. Вишневе, де тримає власну пасіку, а з серпня 2014 року проживає у АДРЕСА_2 разом із своєю співмешканкою ОСОБА_26

Свідок ОСОБА_28 суду пояснила, що знайома з позивачем по роботі. Акт про проживання позивача від 19.08.2014 року вона не підписувала. Підтвердила факт проживання позивача у с. Полянка з кінця серпня 2014 року, а до того часу останній проживав у с. Вишневе.

Свідок ОСОБА_29 показала, що на її думку позивач з 2011 року не проживав у с. Вишневе, а з вересня 2014 року проживав разом із своєю співмешканкою ОСОБА_26 у АДРЕСА_2. Натомість у АДРЕСА_3, як їй відомо, позивач ніколи не проживав.

В судовому засіданні встановлено та показами свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_18. підтверджено той факт, що гроші у сумі 3500 доларів США на купівлю вищезазначеної квартири були надані батьками відповідача. Даний факт позивачем не оспорювався.

Показами свідка ОСОБА_16 було підтверджено те, що позивач дійсно взяв в борг у останньої, яка є його рідною сестрою 500 доларів США, які й склали його особистий внесок у купівлю квартири АДРЕСА_1, але цей борг було повернуто вже із сімейного бюджету сторін.

Оскільки договір купівлі-продажу нерухомості було зареєстровано не в нотаріальній конторі, а на біржі, він не являється правовстановлюючим документом, хоча умови договору сторонами належним чином виконані і ніяких претензій не виникало.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно вимог ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Проте, в судовому засіданні встановлено, що жодна із сторін не зверталася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на спірну квартиру.

З договору №987 від 12 червня 2010 року вбачається, що між ОСОБА_3 з одного боку та виконавцем робіт в особі ПП "ОСОБА_30." з іншого боку було укладено договір на виконання ремонтних робіт на загальну суму 3625,00 грн. Сторонами було погоджено усі істотні умови договору (а.с.36) та складено кошторис від 12.06.2010 (а.с.37 зворот).

Замовник в особі ОСОБА_3 сплатила за балконну раму, балконний блок та за три вікна, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.38).

Заслуханими у судовому засіданні показами свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 було підтверджено той факт, що за ремонті роботи у спірній квартирі з ними розраховувалась відповідач, що також не оспорював позивач.

До тверджень позивача про те, що його особистий внесок у ремонт спірної квартири склав 3500 доларів США, які надали йому його батьки, суд ставиться критично, оскільки вони не були підтверджені належними доказами, жодними квитанціями.

Як вбачається з довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) від 07.02.2014 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані сторони - ОСОБА_3, ОСОБА_1, та їхні діти - ОСОБА_5, неповнолітні ОСОБА_6, 2007 року народження та ОСОБА_5, 2010 року народження (а.с.40).

З протоколу серії МИ № від 03.01.2013 року вбачається, що стосовно ОСОБА_31 було складено протокол про вчинене ним адміністративне правопорушення передбачене ст.173-2 КпАП України, тобто вчинення насильства в сім'ї (а.с.45).

Крім того, факт вчинення насильства у сім'ї підтверджується заслуханими у судовому засіданні показами свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_23

Відповідно до довідки №2277 від 04.03.2014 року вбачається, що з заробітної плати позивача щомісячно стягувались аліменти на утримання доньки позивача від першого шлюбу ОСОБА_5 (а.с.191).

Вищенаведене свідчить про відносини між сторонами, які не є хорошими, атмосфера у їхній родині далека від благополучної, а численні випадки перебування позивача у нетверезому стані, ставлять під сумнів бачення суду їх як сім'єю. Крім того, сторони не пов'язані спільним побутом, про що свідчить факт самостійної оплати відповідачем за спожиті житлово - комунальні послуги та оплату ремонту проведеного у 2010 році.

Листом за вих. №1282/02/14 від 20 серпня 2014 року у відповідь на запит №91/14 від 30.07.2014 року Арбузинська селищна рада повідомила, що гр. ОСОБА_1 проживає на території АДРЕСА_3 з 01 липня 2011 року (а.с.140).

З повідомлення №1877/02/14 від 19.11.2014 р. вбачається, що гр. ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_2 разом із своєю співмешканкою ОСОБА_26 та її неповнолітнім сином ОСОБА_32, 2006 року народження (а.с.149), а з акту від 19.08.2014 р. підтверджується інформація надана у листі №1282/02/14 від 20.08.2014 року та з якої вбачається, що в ході опитування депутатом Арбузинської селищної ради ОСОБА_33 громадян ОСОБА_34, ОСОБА_28 та ОСОБА_25 було встановлено, що гр. ОСОБА_1. проживає у АДРЕСА_3 з липня 2011 року (а.с.150).

Проте, з показів свідка ОСОБА_29 вбачається, що позивач за адресою: АДРЕСА_3 не проживав.

З акту від 20.11.2014 року вбачається, що депутатами Арбузинської селищної ради по селу Полянка ОСОБА_29 та ОСОБА_35 були опитані сусіди сім'ї ОСОБА_36, а саме громадяни ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39 та було встановлено, що гр. ОСОБА_1 за вказаною в акті від 19.08.2014 року адресою з 06 липня 2011 року не проживав з ОСОБА_26 у АДРЕСА_3, а проживав у АДРЕСА_1 та на дачі у с. Вишневе. По акту від 19.08.2014 року проведеному депутатом Арбузинської селищної ради ОСОБА_33 не проводилося опитування зазначених в акті громадян, від даних свідчень вони відмовились (а.с.164).

З наведених вище актів вбачається, що позивач та відповідач не пов'язані спільним побутом та проживають окремо, достовірно з липня 2011 року, тобто на день подання позову до суду сторони не перебувають у родинних стосунках.

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК, ст. 60 СК). Майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім'єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК).

Тобто при застосуванні ст.74 СК слід виходити з того, що зазначена норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно із ч.2 статті 3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Статтею 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється з правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Відповідно до висновку експерта №302-303 від 14.05.2014 року ринкова вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_1, жилою площею 41,8 кв.м., загальною площею 65,9 кв. м. станом на лютий 2014 року, з урахуванням місце розташування та технічного стану, становить: 288 246,56 грн. та реальний розподіл квартири не є можливим, оскільки квартира знаходиться на другому поверсі п'ятиповерхового типового, панельного житлового будинку; можливе визначення порядку користування квартирою з визначенням житлових приміщень сторін та приміщень загального користування (а.с.62-76).

Судом встановлено, що хоча сторони і проживали разом, але однією сім'єю вони не були, що підтверджують покази свідків, з яких вбачається, що між сторонами часто відбувались конфлікти та суперечки, через що позивач притягувався до адміністративної відповідальності, оплату за спожиті житлово - комунальні послуги та ремонтні роботи у спірній квартирі несла виключно відповідач, догляд за дітьми здебільшого здійснювала також відповідач. Крім того, остання позичала гроші у борг на власні потреби та на операцію старшої доньки, що підтверджено показами свідка ОСОБА_23, що свідчить про розподіл бюджетів між сторонами.

При подані позову до суду про поділ спільного сумісного майна позивач навіть не врахував той факт, що з відповідачем проживають двоє неповнолітніх дітей.

В судовому засіданні встановлено, що позов про визнання спільною сумісною власністю квартири та її поділ, поданий майже через десять років після розірвання шлюбу та строки позовної давності обчислюються відповідно до ч.2 ст. 72 СК України у три роки після розірвання шлюбу. Також позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 115 СК України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. 12.10.2004 року шлюб між сторонами було розірвано, отже саме із дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу, почав спливати термін позовної давності щодо будь - яких майнових претензій позивача до відповідача.

Доказом, що підтверджує настання порушення позивачем строків на звернення до суду із даною позовною заявою є саме рішення Южноукраїнського міського суду від 12.10.2004 року, в якому зазначено, що шлюбні відносини припинені. А народження двох дітей після розірвання шлюбу не є доказом проживання однією родиною, на що посилається позивач.

Судом встановлено, що житлові права позивача не порушені, оскільки продавати, міняти чи перешкоджати у користуванні та проживанні позивачу у вказаній квартирі відповідач намірів не має. Що ж стосується зміни замків до вхідних дверей, то поясненнями відповідача та показами свідків підтверджено факт того, що позивач часто пізно приходив до дому на підпитку та вибивав двері і відповідач змушена була за власні кошти змінювати замок, при цьому надаючи позивачу ключі до нового замку.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У судовому засіданні встановлено, що гроші на придбання квартири відповідач отримала в дар від своїх батьків у 1998 році. Відповідно до ч.1 (2) ст.57 СК України це являється особистою приватною власністю дружини набутою нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Тому дана квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю та поділена.

Таким чином суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю, поділ квартири, та про усунення перешкод у користуванні квартирою - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Южноукраїнського

міського суду О. Д. Франчук