Номер провадження 2/756/437/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Яценко Н.О.

при секретарі Головатюк І.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Науково-Технічний Центр Вітроенергетики» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошових коштів за прострочення грошового зобовязання, моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 12.09.2014 року звернулася до суду з вищевказаним позовом . В обґрунтування позову вказує, що з 01.10.2009 року по теперішній час працює в ТОВ «НТВЦ» на посаді фінансового директора.

За час роботи позивача на посаді в ТОВ «НТВЦ» жодних зауважень стосовно покладених на неї обовязків та стягнень не було, покладені обовязки виконувалися сумлінно, своєчасно та в повному обсязі.

Заробітна плата мала сплачуватися щомісячно у розмірі 5000 грн. з липня 2012 року по березень 2014 року включно, що підтверджується штатним розкладом підприємства.

Позивач неодноразово звертався до керівництва з приводу несплати заробітної плати на що отримував відповіді «необхідно зачекати».

Також неодноразово в усній формі зверталася до директора ТОВ «НТВЦ», проте домовленостей досягнуто не було.

У лютому 2014 року позивачу було повідомлено, що заборгованість по заробітній платі вона не отримає взагалі.

14.03.2014 року вимушена була написати заяву про звільнення за власним бажанням з 31.03.2014 року.

У день звільнення з нею не було проведено розрахунок з виплати заробітної плати та взагалі не отримала наказ про звільнення.

Зазначає, що існує заборгованість з 01.07.2012 року по 31.03.2014 року по заробітній платі 21 місяць = 86230 грн. 57 коп.

Також зазначає, що їй не сплачена компенсація за невикористану відпустку 84 календарних днів в розмірі 10650 грн. 36 коп.

Загальна сума заборгованості по заробітній платі складає 96880,93 грн.

Окрім того вважає, що стягнення по заробітній платі слід провести з урахуванням ст.625 ЦК України. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції (період заборгованості з 01.07.2012 року по 12.09.2014 року сума боргу 96880,93 грн., сукупний індекс інфляції за вказаний період 1.122, інфляційне збільшення суми боргу 11849 грн. 26 коп.. Сума боргу з врахуванням індексу інфляції 108730 грн. 19 коп.

Розрахунок процентів (01.07.2012 року 12.09.2014 року, прострочення 804дні, 3 % річних, процентів 6402 грн. 10 коп.)

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України.

Зазначає, середній заробіток , який повинен сплатити відповідач за весь час затримки по день предявлення позову до суду розраховується за наступною формулою ( 45010,35 (заробітна плата за 12 місяців) /355 днів (кількість календарних днів) = 126, 79 грн. (середній заробіток на день).

126,79 (середній заробіток за день) * 804 дн. (кількість днів затримки до день пред*явлення позову до суду) = 101939, 16 (середній заробіток, який має сплатити відповідач за весь час затримки).

Також зазначає, що через неотримання заробітної плати протягом більше ніж року , не мала інших доходів, що спричинило їй моральні страждання, розмір моральної шкоди оцінює в 5000 грн.

В звязку з цим просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2012 року по 31.03.2014 року в сумі 96880,93 грн., середній заробіток за час затримки у розмірі 101939,16 грн., 18251 грн. 36 коп. за прострочення грошового зобовязання; 5000 грн. моральної шкоди. Також просила допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, з обставин викладених в позові та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, з посиланням на те, що 01.10.2009 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду фінансового директора ТОВ «НТВЦ», про що свідчить заява та копія наказу про прийняття на роботу. Також з огляду на штатний розпис ТОВ «НТВЦ» станом на 01.10.2009 р. робота позивача на посаді фінансового директора є основною. Проте, 01.07.2011 року наказом № 25-к ОСОБА_1 переведено з основного місця роботи на посаду фінансового директора за сумісництвом згідно з її заявою.

Сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної , іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом (п.1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28.06.1993 року № 43. З цього значення випливає, що сумісництво без основного місця роботи неможливе.

Отже, з 01 липня 2011 року посада фінансового директора ТОВ «НТВЦ» стала не основною роботою, а отже не єдиним заробітком позивача.

Відповідно до розрахунків позивача з приводу заборгованості, то позивач не вказала звідки виходить сума в 86230,57 грн., вказано лише період з 01.07.2012 року по 31.03.2014 року.

У позовній заяві вказано, що заробітна плата повинна сплачуватися в розмірі 5000 грн., згідно штатного розпису, але в штатному розписі зазначено оклад , а заробітна плата виплачується за мінусом податків , тобто 5000 грн. (5000*3,6 %ЕСВ) НДФО ((5000 (5000 *3,6))*15 %) = 4097 грн.

За період з 01.07.2012 року по 31.03.2014 року ОСОБА_1 начислено заробітну плату 81480,57 грн. , з яких утримано податків 14715 грн. 40 коп., виплачено через касу 54260,84 грн. Заборгованість станом на 31.03.2014 року становить 12504,33 грн.

Відповідно до виписки банку № 594 від 10.09.2014 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано кошти в розмірі 12513,89 грн. по заробітній платі за серпень, вересень , жовтень, листопад, грудень 2013 року та січень, лютий , березень 2014 року.

Також, виплата заробітної плати в товаристві відбувалася шляхом зняття з розрахункового рахунку товариства поворотної фінансової допомоги та видавалася особисто кожному працівнику під підпис.

Отже, згідно видаткових касових ордерів на підставі яких в касі банку видавали готівку, ОСОБА_1 в період з 20.08.2012 року по 20.08.2013 року отримала готівку на суму 344655,42 грн. , а згідно відомостей по виплаті заробітної плати працівникам, в тому числі і собі видала тільки 64612 грн. 93 коп. Різниця складає 280043,12 грн., які вважають, що ОСОБА_1, швидше за все , привласнила, оскільки кошти не були повернуті на розрахунковий рахунок відповідача.

Окрім того, зазначили, що положення частини 2 ст.625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства.

Також зауважила, що відповідно до п.7 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження порядку проведення індексації грошових доходів населення» особі, яка працює за сумісництвом, видається на її вимогу довідка з основного місця роботи про розмір доходу, що підлягає індексації, та проіндексованого доходу. На підставі цієї довідки проводиться індексація доходів від роботи за сумісництвом у межах суми, що не перевищує прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, з урахуванням отриманої заробітної плати за основним місцем роботи.

Тобто, працюючи за сумісництвом працівнику необхідно надати довідку з основного місця роботи про проведення індексації.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати грошової суми в день звільнення працівника з вини власника або уповноваженого ним органу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, повинні виплатити працівникові його середній заробіток.

Однак сума виплат, яку вимагає сплатити позивач є спірною, та вважає, що не підлягає задоволенню, оскільки у позивача був повний доступ до грошей згідно з видатковими касовими ордерами і виплата заробітної плати була покладена на неї. Також , за підрахунками ТОВ «НТВЦ» заборгованість станом на 31.03.2014 року становила 12504, 33 грн. і відповідно до банківської виписки була сплачена 10.09.2014 року.

Окрім того, позивач отримуючи кошти по видатковим касовим ордерам не виплачувала працівникам заробітну плату за період з серпня 2012 року по серпень 2013 року, куди йшли отримані кошти не відомо. Але не має жодної відомості про повернення їх на рахунок відповідача, а тому вважають, що позивач їх просто привласнювала.

Вимоги про стягнення моральної шкоди також вважали необґрунтованими. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В судове засідання призначене на 09.06.2015 року відповідач не з*явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. До суду подано клопотання про відкладення розгляду справи. Проте, враховуючи те, що справа тривалий час знаходиться в провадженні суду, відповідач не позбавлений був можливості надати свої пояснення та докази на спростування вимог позивача, а тому суд вважає за можливе закінчити розгляд справи без його участі.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

01.10.2009 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду фінансового директора ТОВ «НТВЦ», про що свідчить заява та копія наказу про прийняття на роботу.

З огляду на штатний розпис ТОВ «НТВЦ» станом на 01.10.2009 р. робота позивача на посаді фінансового директора є основною.

З 01.07.2011 року наказом № 25-к ОСОБА_1 переведено з основного місця роботи на посаду фінансового директора за сумісництвом згідно з її заявою.

Сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної , іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом (п.1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28.06.1993 року № 43. З цього значення випливає, що сумісництво без основного місця роботи неможливе.

Отже, з 01 липня 2011 року посада фінансового директора ТОВ «НТВЦ» стала не основною роботою, а отже не єдиним заробітком позивача.

За період з 01.07.2012 року по 31.03.2014 року ОСОБА_1 начислено заробітну плату 81480,57 грн. , з яких утримано податків 14715 грн. 40 коп., виплачено через касу 54260,84 грн. Заборгованість станом на 31.03.2014 року становить 12504,33 грн.

Відповідно до виписки банку № 594 від 10.09.2014 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 було перераховано кошти в розмірі 12513,89 грн. по заробітній платі за серпень, вересень , жовтень, листопад, грудень 2013 року та січень, лютий , березень 2014 року.

Також , виплата заробітної плати в товаристві відбувалася шляхом зняття з розрахункового рахунку товариства поворотної фінансової допомоги та видавалася особисто кожному працівнику під підпис.

Як встановлено в ході розгляду справи позивач була відповідальною особою за виплату заробітної плати на підприємстві, отримували готівку та відповідно видавала їх відповідно до відомостей по заробітній платі, про що свідчать її підписи у фінансових документах, котрі нею не оспорювалися.

Згідно видаткових касових ордерів на підставі яких в касі банку видавали готівку, ОСОБА_1 в період з 20.08.2012 року по 20.08.2013 року отримала готівку на суму 344655,42 грн. , а згідно відомостей по виплаті заробітної плати працівникам, в тому числі і собі видала тільки 64612 грн. 93 коп. Різниця, як пояснив відповідач складає 280043,12 грн. Позивач не обгрунтувала в звязку з чим при отриманні готівки на виплату заробітної плати у банку кошти не видані працівникам підприємства, чи-то чому в відомостях не міститься їх підпис, а також не отримані нею та не міститься її підпис у відомостях, в звязку з викладеним суд приходить до висновку по позивачем не доведено наявність заборгованості по заробітній платі у відповідача перед нею. Також як пояснила представник відповідача позивач звільнившись з підприємства забрала деякі фінансові документи, не передала справи іншому бухгалтеру . Трудова книжка її на підприємстві відсутня так як позивач працювала за сумісництвом.

14.03.2014 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням з 31.03.2014 року.

14.03.2014 року видано наказ про припинення трудового договору з 31.03.2014 року, проте підпис в наказі про ознайомлення відсутня. Як пояснювала представник відповідача позивач неодноразово запрошувалася для ознайомлення з наказом та врегулювання конфліктної ситуації стосовно передачі справ іншому бухгалтеру та зясування обставин по фінансових відомостях, проте вона не зв*являлася до ТОВ «НТЦВ».

Стаття 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум , належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Оціюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що враховуючи те, що позивач була відповідальною особою за виплату заробітної плати, готівку у Банку на її виплату отримувала, суд вважає необґрунтованими її доводи про наявність заборгованості по заробітній платі в сумі 96880 грн. 93 коп.

При цьому слід зазначити, що положення ч.2 ст.625 ЦК України не застосовуються до правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства, а тому не підлягає стягненню також сума інфляції в розмірі 11849 грн. 26 коп. та 3 % річних в розмірі 6402 грн. 10 коп.

Відповідно до п.7 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження порядку проведення індексації грошових доходів населення» особі, яка працює за сумісництвом, видається на її вимогу довідка з основного місця роботи про розмір доходу, що підлягає індексації, та проіндексованого доходу. На підставі цієї довідки проводиться індексація доходів від роботи за сумісництвом у межах суми, що не перевищує прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, з урахуванням отриманої заробітної плати за основним місцем роботи.

Тобто, працюючи за сумісництвом працівнику необхідно надати довідку з основного місця роботи про проведення індексації.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати грошової суми в день звільнення працівника з вини власника або уповноваженого ним органу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, повинні виплатити працівникові його середній заробіток.

Однак сума виплат, яку вимагає сплатити позивач у сторін була спірною, та суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога і про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , оскільки у позивача був повний доступ до грошей згідно з видатковими касовими ордерами і виплата заробітної плати була покладена на неї. Також , за підрахунками ТОВ «НТВЦ» заборгованість станом на 31.03.2014 року становила 12504, 33 грн. і відповідно до банківської виписки була сплачена 10.09.2014 року.

Окрім того, позивач отримуючи кошти по видатковим касовим ордерам не обґрунтувала у звязку з чим відсутні її підписи про отримання заробітної плати у відомостях, як і відсутні підписи інших працівників про отримання заробітної плати , при цьому не має жодної відомості про повернення їх на рахунок відповідача.

Вимоги про стягнення моральної шкоди також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд приходить до висновку, про відмову в позові в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 169, 209-218 ЦПК України, ст.21, 23, 116-117 КЗпП України , суд

В И Р І Ш ИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :