Справа № 361/6265/14ц Головуючий у І інстанції Пухна О.М.
Провадження № 22-ц/780/2991/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Волохова Л.А., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним:

Позивач є власником будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 Броварського району Київської області. Разом з ним у будинку зареєстровані та проживають його дядько ОСОБА_4, колишня дружина дядька ОСОБА_3 і ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які не є членами сімї позивача та не ведуть з ним спільного господарства. В добровільному порядку звільнити будинок відповідач відмовилася, чинить перешкоди позивачу у користуванні своєю власністю. Зважаючи на наведене та на підставі вимог ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним будинком, зобовязати ОСОБА_3 знятися з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 березня2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову. Скаргу обґрунтував тим, що судом не взято до уваги ту обставину, що ОСОБА_3 не є членом сімї власника будинку, за таких умов втратила право проживати у спірному будинку. Зазначає, що суд не застосував норми права, які мав застосувати, та не взяв до уваги доводів позовної заяви.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення заявлених позовних вимог можливе лише з підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України. При цьому вказані норми передбачають наявність такої передумови як тривале непроживання особи у спірному житлі, в той час як в даному випадку вона відсутня. В той же час суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач заявив позов з інших, відмінних від передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України, підстав, які фактично судом першої інстанції розглянуті не були.

У відповідності до положень ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК України передбачене право членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуватися жилим приміщенням нарівні з власником будинку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, зокрема дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем/власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як було встановлено в ході розгляду справи, відповідач проживає та зареєстрована у спірному будинку. До будинку вона вселилася як член сімї колишнього співвласника житла, а саме ОСОБА_4, який на той час володів ? спірного будинку.

25.01.2014 року належну ОСОБА_4 частину будинку він на підставі відповідного договору подарував позивачу. Інша частина будинку належить позивачу на підставі договору дарування від 29.05.1998 року. За таких умов на час розгляду справи позивач є одноособовим власником спірного будинку. Дана обставина підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та визнається сторонами. При цьому відповідач не є та ніколи не була членом сімї позивача в розумінні положень ст. 156 ЖК України. Не може її бути визнано членом сімї позивача й за ознакою спільного проживання та ведення спільного господарства, оскільки сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Зважаючи на наведене, та з урахуванням вказаних правових норм з того часу, як право власності на весь будинок перейшло від колишнього чоловіка відповідача до позивача, який не є та не був членом сімї відповідача, передбачені ст. 156 ЖК України підстави для її користування спірним будинком припинили своє існування.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є абсолютним правом. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, і він реалізовує їх на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Ст. 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки відповідач займає належне позивачу житло і цим створює йому перешкоди у вільному користуванні вказаним майном, між сторонами існує з цього приводу спір, який в добровільному порядку вони вирішити не змогли, позивач звернувся до суду з вимогою про усунення вказаних перешкод в користуванні його власністю. Саме даними правовими підставами він й обґрунтовував свої позовні вимоги, які з урахуванням викладеного колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Вказані підстави позовних вимог були викладені в позовній заяві позивача та підтримувалися ним напротязі усього розгляду справи. В той же час суд першої інстанції заявлені позивачем підстави позову не розглянув та не дав їм правову оцінку, натомість, фактично розглянувши інші, не заявлені позивачем вимоги. За таких умов рішення суду не може бути визнане законним та обґрунтованим, відтак підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову в цій частині. При цьому колегія суддів також бере до уваги й ту обставину, що рішення Апеляційного суду Київської області від 31.01.2008 року, ухвалене в рамках справи за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з державної реєстрації, не є перешкодою для розгляду та задоволення вимог позивача в рамках даної справи, оскільки позовні вимоги у зазначених справах не є тотожними та мають різні підстави, так як у 2008 році судом були розглянуті вимоги від імені співвласника будинку, поряд з яким будинком володів й член сімї відповідача, в той час як в даній справі вимоги предявлені на захист одноособового права позивача на власне майно до особи, що не є членом сімї власника.

Незважаючи на те, що колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод позивачу у користуванні належним йому майном шляхом визнання права відповідача на користування житлом припиненим (втрату права на проживання в спірному будинку), вимоги щодо скасування реєстрації відповідача у спірному будинку задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень ст. 1 ЦПК України метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В той же час з огляду на положення ЦПК України щодо компетенції суду останній не може підміняти собою інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Підставою для зняття особи з реєстрації, серед іншого, є рішення суду про визнання її такою, що втратила право на користування спірним житлом. За таких умов вирішення даного питання можливе шляхом звернення до відповідного органу в межах компетенції останнього на підставі зазначеного судового рішення. Таким чином колегія суддів констатує, що права позивача в цій частині на час розгляду справи не порушені та судовому захисту не підлягають.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 березня2015 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 втратившою право проживання в спірному будинку скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право проживання в АДРЕСА_1. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 365,40 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді