АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7650/2015 Головуючий у першій інстанції Саадулаєв А.І.
Доповідач Оніщук М.І.

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Крижанівської Г.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ПанамаренкоД.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити дії.

Свої вимоги мотивував тим, що по 25.11.2014 працював на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ. Згідно з наказом Концерну РРТ від 25.11.2014 №98/ок, позивача звільнено з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ 25.11.2014 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнено без законної підстави та з порушенням встановленого порядку, а також йому не нараховані та не виплачені одноразові і щомісячні премії. Порушення відповідачем норм трудового законодавства полягає в наступному. По-перше, відповідно до ч. 2 ст. 3 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстави, передбаченої ч. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, а також відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Однак, відповідно до листа Первинної профспілкової організації Концерну РРТ, генеральному директору Концерну РРТ від 21.11.2014 №100, прийнято рішення відмовити в наданні згоди на розірвання трудового договору із заступником начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ ОСОБА_5 По-друге, адміністрацією Концерну РРТ не надано жодного підтверджуючого документу щодо скрутного фінансового становища в Концерні РРТ, оскільки адміністрація Концерну РРТ обґрунтувала необхідність скорочення тим, що протягом 2013 року дирекція Концерну РРТ за кількістю штатних одиниць збільшилася на 30%, а за останні 3 роки майже в 2 рази, при тому, що штатна чисельність підпорядкованих філій зменшилася на 25%; збільшення штатної чисельності працівників дирекції призвело до значного перевищення запланованих витрат; у звязку зі складним фінансовим станом підприємства і потребою скорочення витрат на утримання Концерну РРТ. По-третє, генеральному директору Концерну РРТ ОСОБА_6 заборонено самостійно затверджувати штатний розпис і встановлювати чисельність працівників Концерну РРТ, затверджувати структуру, приймати на роботу і звільняти з роботи працівників Концерну РРТ, укладати з ними трудові договори. По- четверте, наказом Концерну РРТ №448 від 29.09.2014, у звязку з недотриманням процедури скорочення, передбаченої чинним законодавством, наказ Концерну РРТ №378 від 12.08.2014 скасовано, про що 29.09.2014 повідомлено всім особам, зазначеним в наказі №378 від 12.08.2014, а отже, у зв'язку з цим вся процедура скорочення штатної чисельності працівників Концерну РРТ суперечить чинному законодавству.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, позивач вважає його звільнення незаконним, та просив визнати незаконним та скасувати наказ Концерну РРТ від 25.11.2014 №98/ок про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту 25.11.2014, поновити його на попередній роботі на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.11.2014. Крім того, просив зобовязати відповідача нарахувати та виплатити йому не нараховану та не виплачену премію у розмірі 4 719,00 грн. до Дня Незалежності України; премію у розмірі 4 719,00 грн. до Дня працівників радіо, телебачення і звязку та премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за жовтень-листопад 2014 року у розмірі 5 755,13 грн., оскільки вважає, що така була безпідставно йому не нарахована.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення від 25.11.2014 № 98/ок про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту 25 листопада 2014 року. Поновлено ОСОБА_5 на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення. Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 24 751 грн. 09 коп.(сума зазначена без урахування податків та обов'язкових платежів). Стягнуто з Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 491 грн. 11 коп. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Вважає, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, так як безпідставно прийшов до висновку що адміністрацією Концерну РТТ не виконано вимоги ст. 43 КЗпП України, тобто звільнено позивача за відсутності згоди профспілкового комітету підприємства.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представники позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю та необґрунтованістю і просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які зявились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач фактично оскаржує рішення суду лише в частині задоволення вимог. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи є незаконним, а тому порушені трудові права позивача підлягають захисту шляхом визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивач з 2013 року по 25.11.2014 працював на посаді заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ, що підтверджується копією його трудової книжки.

Наказом №98/ок від 25.11.2014 позивач був звільнений із посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ в зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України.

Пунктом 1 статті 40 КЗпПУкраїни встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації,скорочення чисельності або штату працівників.

23.04.2014 на конференції трудового колективу Концерну РРТ був затверджений Колективний договір про взаємні обовязки між адміністрацією Концерну РРТ та обєднаною профспілковою організацією Концерну РРТ на 2014-2016 роки.

Згідно зі ст.43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у пятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмової заявою.

В Концерні РРТ створена та діє Об'єднана профспілкова організація Концерну радіомовлення, радіозв'язку і телебачення, до складу якої входить первинна профспілкова організація Концерну РРТ, членом якої є позивач.

Тобто, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору позивачем з підстави, передбаченої п.1 ст. 40 Кодексу, могло бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового комітету підприємства за результатами розгляду обгрунтованого письмового подання керівника підприємства у присутності позивача.

Відповідно до листа первинної профспілкової організації Концерну радіомовлення, радіозв'язку і телебачення на ім'я генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку і телебачення від 21.11.2014 № 100 «Про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору», відповідач був повідомлений, що профспілковим комітетом Первинної профспілкової організації Концерну РРТ розглянуто Подання Концерну РРТ № 5330/1-ППО від 06.11.2014, і прийнято рішення відмовити в наданні згоди на розірвання трудового договору із заступником начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ ОСОБА_5

Згідно з ч. 6 ст. 39 КЗпП України рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтованої відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги вказаний лист, так як він є обґрунтованим, оскільки з метою захисту конституційного права працівника на працю профспілкова організація правомірно піддала аналізу наведені в поданні відповідача доводи щодо необхідності скорочення та звернула увагу адміністрації підприємства на відсутність будь-якої доказової бази, щодо наведених в поданні адміністрації доводів необхідності скорочення, адже обовязковість щодо обґрунтованості встановлена законом. Крім того, відповідачу було вказано на порушення вимог ст.ст. 43, 49-2 та 49-4КЗпП України.

Також не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги щодо не легітимності рішення профспілкової організації, виходячи з наступного.

Як вбачається з Проколу № 4 Засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення від 21.11.2014, на засіданні були присутні три члена, один відсутній. З матеріалів справи вбачається, що три члена профспілкової організації виключились зі складу первинної профспілкової організації Концерну РРТ.

Таким чином, рішення профспілкової організації прийнято трьома членами профспілкової організації з чотирьох.

Колегія суддів підтримує позицію суду першої інстанції щодо того, що в згаданому листі профспілки не повинна міститись інформація виключно щодо характеристики позивача, як фахівця, з урахуванням періоду його роботи, адже як вбачається з наведених вище норм трудового законодавства кваліфікаційні характеристики та наявність пільг працівників, чиї посади заплановано скоротити повинні були бути предметом розгляду під час консультацій між адміністрацією підприємства та профспілкою.

Крім того, суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги заперечення відповідача про те, що суд не вправі давати оцінку правомірності і доцільності процедури скорочення, оскільки це стосується господарської діяльності субєкта господарювання і не є предметом доказування у судових спорах про поновлення на роботі, так як суд є органом, який безпосередньо розглядає трудові спори.

Так, відповідно до абзацу 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо зміни в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці пре наступне вивільнення.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України в п. 15 постанови від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильноговисновку про необхідність визнати незаконним та скасувати наказ Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення від 25 листопада 2014 № 98/ок «Про звільнення ОСОБА_5 з посади заступника начальника відділу внутрішнього аудиту Концерну РРТ у звязку зі скороченням чисельності штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України».

Так, ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розгладає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 24 751,09 грн., у період з 26.11.2014 по 06.04.2015, а саме відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, відповідно до якого у випадку вимушеного прогулу середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню з роботи.

Відповідно до пп. 3 п. 1 Порядку, цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу. Таким чином, відповідно до абз. 3,4 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Відповідно до абз. 1 п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; сумішей професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо; премії включаються заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Відповідно до довідки, що міститься в матеріалах справи кількість відпрацьованих робочих днів позивачем у вересні 2014 становить 2 робочих дні, у жовтні 2014 20 робочих днів, заробітна плата за ці місяці в сукупності складає 5 983,80 грн.

Таким чином, розмір середньої заробітної плати позивача за день становить 271,99 грн. (5 983,80 грн./22 робочих днів), а середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.11.2014 до 06.04.2015 становить 24 751,09 грн. (271,99 грн. x 91 робочих днів).

Встановивши вищевказані фактичні обставини справи та проаналізувавши означені вище норми закону, які регулюють виниклі спірні правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про недотримання відповідачем при звільненні позивача вимог трудового законодавства, а тому порушені трудові права позивача підлягають захисту шляхом визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у відповідності з вимогами ст. 235 КЗпП України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги, які також були предметом дослідження й в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення не впливають.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційних скарг та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозвязку та телебачення відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді