Справа № 204/9341/14-ц
Провадження № 2/204/690/15 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Власенко О.О.

за участю позивачки ОСОБА_1

за участю представників відповідача Волошиної К.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на житлову прибудову А-2, сараї Д, Ж, гараж - И, розташовані в домоволодінні АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що в 28 травня 1985 року вона придбала за договором купівлі-продажу у Виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями, яке розташоване на земельній ділянці 534 кв.м. Таким чином, з придбанням частини домоволодіння до неї перейшло право користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Маючи чоловіка та двох дітей, з метою поліпшення житлових умов, вона прибудувала до своєї половини домоволодіння деякі споруди і за рішенням Красногвардійського райсуду м. Дніпропетровська від 07.12.1990 року стала власником 81/100 частин домоволодіння, але за правовою необізнаністю вона не зареєструвала за собою право власності у встановленому законом порядку, а з часом самовільно добудувала ще деякі необхідні для нормального проживання прибудови: жилу прибудову А-2, сараї Д і Ж, гараж - И. На початку 2014 року, з метою введення в експлуатацію самовільних забудов належної їй частини домоволодіння, вона звернулась до Державної архітектурно-будівельної комісії, але їй в усному режимі повідомили, що наказ № 91 від 24.0б.2011 року, за яким було забезпечено порядок введення в експлуатацію індивідуальних житлових будинків і прибудов до них, діяв до 31.12.2013 року та порекомендували деякий час почекати до продовження дії наказу чи появи нового нормативного акту, або відразу звертатись до суду. Станом на теперішній час, порядок введення в експлуатацію самовільного будівництва законодавчо не визначений і таким чином власникам залишився єдино вірний засіб узаконення самовільних прибудов - звернення до суду на підставі ст. 376 ЦК України. Співвласниця інших 19/100 частин домоволодіння - ОСОБА_3 померла в 1993 році і після її смерті спадщина ніким прийнята не була.

Пізніше позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на житлову прибудову А1-2, сараї Д, Ж, гараж - И, розташовані в домоволодінні АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити. При цьому, посилалася на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник Дніпропетровської міської ради Волошина К.Е. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки та просила відмовити їй в повному обсязі.

Представник Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради Степанова Г.П. в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та ухвалити рішення у відповідності з вимогами діючого законодавства.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності 81/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1, на підставі Договору купівлі-продажу від 28.05.1985 року та рішення Красногвардійського райнарсуду м. Дніпропетровська від 07.12.1990 року по справі № 2-928/90 (а.с.8-11). Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 534 кв.м.

Власником інших 19/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.02.2012 року за № 33132896 (а.с.19 на обороті - 20), яка зі слів позивачки померла.

У період з 2000 року по 2005 рік, позивачка збудувала житлову прибудову А1-2, сараї Д та Ж, а також в 1989 році збудувала гараж - И, що підтверджується технічним паспортом на домоволодіння АДРЕСА_1, який виготовлений Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради станом на 08.07.2011 року, інвентаризаційна справа № 3235 (а.с.16-19).

Згідно висновку дослідження будівельно-технічної експертизи по житловій прибудові А1-2, сараям Д та Ж, гаражу - И, які розташовані в домоволодінні АДРЕСА_1, від 03 жовтня 2014 року - було встановлено, що вищевказані прибудови відповідають діючим санітарним, будівельним, протипожежним нормам та правилам, придатні для подальшої експлуатації та не погрожують життю і здоров'ю громадян (а.с.12-15).

Тому, позивачка просила визнати за нею право власності на вищевказані житлову прибудову А1-2, сараї Д, Ж, гараж - И, розташовані в домоволодінні АДРЕСА_1.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як роз'яснив абз. 3 п. 12 та п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення.

Так, позивачка за виділенням їй земельної ділянки, на якій вона самочинно збудувала вищевказані прибудови, у встановленому законом порядку до відповідних органів не зверталася.

До компетентних органів для вводу спірних прибудов в експлуатацію позивачка зверталася, але у зв'язку з реорганізацією, їй було рекомендоване звернутися до суду (а.с.20 на обороті).

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, позивачкою не було надано доказів того, що самочинно збудовані нею прибудови не порушують права суміжних землекористувачів.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 328, 331, 376, 377 ЦК України, Конституцією України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова