24 листопада 2015 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді Губської Я.В.
при секретарі Приблуда І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна», ОСОБА_2 про стягнення суми
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 14.01.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_2, який керував автомобілем НОМЕР_1, відповідальність якого застрахована в ПрАТ «СК Україна» та пішохода ОСОБА_1, яка отримала тілесні ушкодження. Винним в ДТП вважає відповідача ОСОБА_2, який провину свою визнав і кримінальне провадження за ч.1 ст. 286 КК України було закрито. Оскільки страхове відшкодування страховою компанією не виплачено протягом 90 днів просить стягнути на її користь страхове відшкодування, яке складається з витрат на лікування, придбання лікарських засобів, шкоди зі стійкою втратою працездатності та моральну шкоду, відшкодувати судові витрати.
В судове засідання позивач та її представник не з'явилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, позивач 28.10.2015 року подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення. (а.с. 54).
Представник ПрАТ «СК»Україна» та ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, ніяких зав до суду не подали, у зв*язку з чим суд розглядає справу у їх відсутність при заочному розгляді справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом встановлено, що 14.01.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_2, який керував автомобілем НОМЕР_1, відповідальність якого застрахована в ПрАТ «СК Україна» та пішохода ОСОБА_1, яка отримала тілесні ушкодження під час ДТП.
Відповідно до постанови слідчого СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 31.01.2014 року кримінальне провадження за матеріалами ДТП від 14.01.2014 року закрито. (а.с.10).
Згідно представлених до суду документів, ОСОБА_2 є власником джерела підвищеної небезпеки - автомобіля НОМЕР_1 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 07.11.2013 року (а.с. 8).
Згідно ст.6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Відповідно до п.22.1 ст 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона зобов'язується у разі настання певної події виплатити другій стороні або іншій особі, визначеній у договорі, страхову суму, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою.
Відповідно до роз*яснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованою суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати па увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, піддягає відшкодуванню з повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась з заявою про повідомлення про ДТП та отримання страхової виплати до відповідача - ПрАТ «СК «Україна» 25.11.2014 року та 04.06.2015 року, однак відповіді та даних про виплату страхового відшкодування позивачу до суду не надані.
Згідно виписки з медичної картки № 1370 Міського центру челюстно-лицевої та реконструктивної хірургії ОСОБА_1 знаходилась після ДТП на стаціонарному лікуванню з 14.01.2014 року по 06.02.2014 року. Також, в період часу з 07.02.2014 року по 28.02.2014 року, 18.03.2014 року по 28.03.2014 року, з 20.10.2014 року по 30.10.2014 року перебувала на лікуванні в Офтальмонологічній клінічній лікарні № 14 ім. проф. Гіршмана Л.Л. В цих же документах наведені відомості про проведене лікування та рекомендації щодо подальшого лікування та нагляду. (а.с. 18-20).
З 25.11.2014 року ОСОБА_1. встановлена інвалідність і вона є інвалідом 3 групи по зору, зі строком до 01.01.2016 року, що підтверджується довідкою МСЕК від 17.12.2014 року (а.с. 21).
Під час розгляду справи, суду не надані доказів, що шкода, завдана власником джерела підвищеної небезпеки - ОСОБА_2 було спричинена позивачу внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а тому суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 є завдавачем шкоди та разом з ПрАТ «СК Україна» є особами, які відповідно до закону зобов'язані відшкодувати шкоду.
Відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.
Згідно статей 12.1, 12.2. вищезазначеного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту, однак, франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров'ю потерпілих, не застосовується.
Вимогами ст. 23 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим;
шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого.
В статті 24 даного Закону зазначено, що у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов'язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.
Відшкодування шкоди, пов'язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілим передбачено статтею 25 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", де зазначено, що у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Якщо особа була в зазначеному статусі менше вказаних розрахункових термінів, то до уваги береться середньомісячний доход з розрахунку суми сукупного доходу такої особи за попередній до настання страхового випадку календарний рік та доход протягом фактичного терміну (повні місяці) перебування особи в зазначеному статусі.
Згідно ст. 26 цього Закону шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення I групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною-інвалідом - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов'язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті.
Відшкодування моральної шкоди також передбачено вимогами ст. 26-1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", де вказано, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.
Також, 04.06.2015 року на адресу відповідача було направлено претензію щодо виплати страхового відшкодування, однак відповіді отримано не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором.
Підстави відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені вимогами ст. 991 ЦК України та умовами договору.
Відмову у виплаті страхового відшкодування позивачу суд вважає необґрунтованою, недоведеною та не відповідаючою обставинам справи та дослідженим в судовому засіданні доказам при заочному розгляді справи, а тому є підстави для поновлення її порушених прав та задоволення позовних вимог в розмірі страхового відшкодування, передбаченого полісом обов'язкового страхування та Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, розмір моральних страждань визначається з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача чи інших обставин.
Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує, що в результаті неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 позивачу завдано моральних страждань, що вплинуло на її спокій та стан здоров*я. Враховуючи викладене та обставини скоєного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 1500 грн. в межах позовних вимоги підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.
Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню документально підтверджені витрати позивача при подачі позову по оплаті судового збору пропорційно від задоволеної частини позовних вимог.
Вимогами ч.3 ст. 88 ЦПК України також передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
На підставі викладеного, з ПрАТ «СК «Україна» на користь позивача ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню 346,35 грн. та 65 грн. Також, з ПрАТ «СК «Україна» підлягають стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 178,60 грн., а з ОСОБА_2 стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.
Керуючись ст.ст. ст.ст. 10,11, 60,88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у відшкодування моральної шкоди - 1500 грн.
Стягнути на користь держави з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» судовий збір в розмірі 178,60 грн., з ОСОБА_2 - 243,60 грн.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя -