Номер провадження: 22-ц/785/836/15
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

Колеснікова Г.Я.,

при секретарі - Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_4, за участю третіх осіб комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Північний», органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси 4 листопада 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 20 травня 2014 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що у 1992 році матері ОСОБА_6 було надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_6 була основним квартиронаймачем, приватизація квартири не здійснювалась. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_9. В квартирі зареєстровані та проживають вона з двома дітьми, також проживає її чоловік. Відповідач ОСОБА_4 в квартирі зареєстрований, однак не проживає з 1999 року, витрати по утриманню житла не несе. Позивач ОСОБА_3 після уточнення позовних вимог просила на підставі статті 71 ЖК України визнати відповідача ОСОБА_4 та його неповнолітню дочку ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.1, 43-45).

Відповідач ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5. позов не визнав (а.с.25-27).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 4 листопада 2014 року позов задоволено (а.с.88).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Неправильність рішення суду апелянт мотивував неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_4 та його неповнолітня дочка ОСОБА_5 в жилому приміщенні в квартирі АДРЕСА_1 відсутні понад шість місяців без поважних причин, дійшов висновку про визнання на підставі статті 71 ЖК України ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщення.

Висновки суду не відповідають обставинам справи, вказують на неправильне застосування норм матеріального права, що згідно п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини.

Трикімнатна квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_6 на склад сімї з трьох осіб як то сина ОСОБА_4, дочку ОСОБА_7 (ордер №991 серія ЦР видано на підставі рішення виконкому Центральної районної ради народних депутатів міста Одеси від 2 жовтня 1992 року №990) (а.с.5).

Квартира не приватизована, основним квартиронаймачем була ОСОБА_6, на неї ж було відкрито особовий рахунок.

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, як основний квартиронаймач, до смерті ІНФОРМАЦІЯ_9;

ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3), ІНФОРМАЦІЯ_2, з 2 листопада 2002 року;

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 23 січня 2009 року;

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 23 січня 2009 року;

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, з 23 червня 2006 року;

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, з 12 лютого 2014 року (а.с.3, 4, 28, 29).

ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) у шлюбі з ОСОБА_10 з 1995 року, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 їхні діти. ОСОБА_10 з 1998 року є власником 1/3 частки двокімнатної квартири №13 загальною площею 36,3 кв. м по АДРЕСА_2, інша частина квартири належить батькам, його постійне місце проживання в цій квартирі зареєстровано з 23 квітня 1982 року (а.с.134-136).

ОСОБА_4 та ОСОБА_11 проживали сімєю з 1999 року, ОСОБА_5 їхня дитина. ОСОБА_11 є співвласником трикімнатної квартири №46 загальною площею 68,70 кв. м по АДРЕСА_3. В квартирі №46 з 11 жовтня 1999 року зареєстровано постійне місце проживання ОСОБА_11 та її сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_7. На запит апеляційного суду КП ЖКС «Північний» надано інформацію щодо осіб, які фактично в квартирі №46 проживають, за змістом якої в квартирі №46 проживають ОСОБА_11 та її син ОСОБА_12 (а.с.152, 155-157, 159-160).

Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) вселились в отриману у 1992 році матірю ОСОБА_6 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, проживали в такій та, незважаючи на створення своїх сімей, продовжували зберігати реєстрацію постійного місця проживання в цій квартирі, їхні ж дружина та чоловік відповідно мали реєстрацію постійного місця проживання в своїх квартирах. За життя основний квартиронаймач ОСОБА_6 не ставила питання про визнання будь-якого таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі, тим самим ОСОБА_6 визнавала право проживання в квартирі сина ОСОБА_4 та дочки

ОСОБА_3 (ОСОБА_3).

Вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири заявлено на підставі статті 71 ЖК України, за змістом якої житлове приміщення за тимчасово відсутньою особою зберігається на протязі шести місяців, при відсутності більше шести місяців жиле приміщення зберігається за наявності поважних причин відсутності понад встановлені законом строки.

У сенсі положень статті 71 ЖК України тимчасова відсутність особи повинна бути неперервною та за загальним правилом не перевищувати шести місяців. Початок спливу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Повернення особи в займане ним приміщення перериває сплив строку тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність не потребує згоди інших членів сімї, причина відсутності значення не має. Однак в разі відсутності особи більше шести місяців значення має причина тривалої відсутності, втрата права користування жилим приміщенням може мати місце лише за доведеності не користування таким без поважних причин.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_9.

ОСОБА_3 позов про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 предявила 20 травня 2014 року, обґрунтовуючи заявлені вимоги не проживанням ОСОБА_4 в квартирі з 1999 року (з часу створення сімї). Період проживання (не проживання) ОСОБА_4. в квартирі з 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_9 досліджувати сенсу не має, оскільки за життя ОСОБА_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_9) ні остання як основний квартиронаймач, ні ОСОБА_3 (ОСОБА_3) як бувший член сімї право ОСОБА_4 на користування жилим приміщенням квартири не оспорювали, в судовому порядку таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири, не визнавали. За таких обставин, слід виходити з того, що ОСОБА_4 хоч і був тимчасово відсутнім в жилому приміщенні квартири, але відносився до нього як до свого постійного місця проживання і це фактично визнавалось як ОСОБА_6, так і ОСОБА_3 (ОСОБА_3). Крім того, ОСОБА_4. зареєстрував своє постійне місце проживання в квартирі у червні 2006 року, відповідно, цей факт перервав тимчасову відсутність з 1999 року якщо така відсутність і була.

В порядку зясування обставин проживання (не проживання) ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 в період після ІНФОРМАЦІЯ_9, тобто після смерті основного квартиронаймача матері ОСОБА_6, встановлено наступне. Після смерті основного квартиронаймача ОСОБА_6 договір найму жилого приміщення не змінено, особовий рахунок не переоформлено. Позов про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири предявлено через пять місяців після смерті ОСОБА_6 Між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 після смерті матері виникла неузгодженість щодо подальшого користування квартирою та приватизації такої. Поведінка ОСОБА_4 вказує на те, що він продовжив відноситься до квартири №42 як до свого постійного місця проживання, ОСОБА_3 дані обставини не спростувала. Факт реєстрації ОСОБА_4 у лютому 2014 року місця проживання своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_13 в квартирі перервала сплив строку його тимчасової відсутності, відтак, станом на час предявлення позову як то на травень 2014 року непереривності відсутності ОСОБА_4 в жилому приміщенні більше шести місяців не було. Крім того, тимчасова відсутність ОСОБА_4 в квартирі після ІНФОРМАЦІЯ_9, тобто після смерті матері ОСОБА_6, обумовлена перешкодами з боку ОСОБА_3, відтак, ОСОБА_4 як після ІНФОРМАЦІЯ_9 (смерть матері), так і після 12 лютого 2014 року (реєстрація дочки) не користується жилим приміщенням квартири з поважних причин.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, станом на 12 лютого 2014 року (дату реєстрації в квартирі) мала 13 років, на даний час їй 14 років, відтак, дитина є неповнолітньою. Як правило діти проживають спільно з батьками, постійне місце проживання дітей співпадає з постійним місцем проживання їхніх батьків. Постійне місце

проживання матері ОСОБА_5 ОСОБА_11 зареєстровано з 1999 року в квартирі №46 по АДРЕСА_3. Постійне місце проживання батька ОСОБА_5 ОСОБА_4 зареєстровано з 2006 року в квартирі АДРЕСА_1. Якщо постійне місце проживання батьків дитини є різним, незалежно від того перебувають вони в шлюбі чи ні, то постійне місце проживання дитини визначається за згодою між батьками за постійним місцем проживання одного з батьків. Місце проживання ОСОБА_5 з 12 лютого 2014 року зареєстровано за місцем проживання її батька ОСОБА_4, згода ОСОБА_3 на це не потребувалась, оскільки ОСОБА_5 є дитиною ОСОБА_4, не позбавленого станом на 12 лютого 2014 року права користування квартирою. Вимоги про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі, ОСОБА_3 предявлено 1 вересня 2014 року, відтак, зясуванню підлягають обставини проживання (не проживання) ОСОБА_5 у період з 12 лютого 2014 року по 1 вересня 2014 року. Оскільки в цей період мали місце неузгодженість між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо користування квартирою, приватизації такої тощо, а з 20 травня 2014 року спір в суді щодо визнання ОСОБА_4 (батька ОСОБА_5.) таким, що втратив право користування квартирою, то ОСОБА_5 як дитина ОСОБА_4 жилим приміщенням квартири весь цей час не користувалася з поважних причин.

Таким чином, аналіз обставин, що мають значення для справи, приводить до висновку про відсутність на даний час підстав для застосування статті 71 ЖК України та визнання ОСОБА_4 і неповнолітньої ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1. Позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 4 листопада 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_4, за участю третіх осіб комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Північний», органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков