Справа № 308/7293/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

23 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 року за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та в її вихованні, -

в с т а н о в и л а :

22 червня 2015 року, ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні із сином та в його вихованні.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні із сином та в його вихованні, задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат ОСОБА_4 подав до суду апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування рішення суду першої інстанції та просив ухвалити нове рішення про відхилення позовних вимог. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 та його представник в особі адвоката ОСОБА_5 заперечили, вимоги апеляційної скарги та просили залишити в силі рішення суду першої інстанції як правосудного.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник в особі адвоката ОСОБА_4 будучи належним чином повідомлені про час та місце судового засідання до суду не зявились. ОСОБА_1 не подала суду заяви про розгляд справи за її відсутності чи про відкладення розгляду справи з поважних причин. Представник в особі адвоката ОСОБА_4 подав заяву про відкладення розгляду справи в звязку із сімейними обставинами. Проте така заява не перешкоджає розгляду справи за наявності належного повідомлення сторін. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Згідно вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 59 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є, факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, а також вимог ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

В апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що ОСОБА_1 жодним чином не чинила перешкод ОСОБА_3 у прийнятті ним участі у вихованні сина та в спілкуванні з ним.

Проте такі доводи апеляційної скарги не узгоджуються з обставинами справи, та висновками суду першої інстанції.

За приписами пунктів 1 і 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли батьки проживають роздільно, і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Пунктом 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2014 року розірвано шлюб між сторонами. У той же час, даним рішенням не вирішено питання визначення місця проживання малолітнього Андрія, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак по факту, малолітній син сторін проживає по місцю проживання своєї матері в с. Великі Лази по вул. Нова в житловому будинку № 37, Ужгородського району.

За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Та, частинами 2 і 3 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

На виконання вище наведених норм ОСОБА_3 як батько малолітнього Андрія, ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою виконання своїх обовязків, бажає приймати участь у вихованні свого малолітнього сина та безпосередньо спілкуватись з ним, особисто.

При спробі прийти до місця проживання сина, його мати не відчиняє, ворота на огорожі, що унеможливлює доступ до малолітнього сина. Такі дії ОСОБА_1 створюють йому перешкоди у вихованні та спілкуванні із сином.

Намагання ОСОБА_3 знайти із ОСОБА_1 порозуміння із цього питання не призвели до мирного вирішення цього спору, що спонукало його звернутись 01.04.2015 року із заявою до начальника служби у справах дітей Ужгородської РДА.

За наслідками розгляду даної заяви, Розпорядженням голови Ужгородської РДА Закарпатської області від 12.05.2015 року за № 144, визначено спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом зустрічей із ним щовівторка та щочетверга з 9.00. до 22.00 години і щонеділі з 9.00. годин ранку до 9.00. годин ранку понеділка за місцем проживання батька, а.с. 7.

Проте матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 виконує належно розпорядженням голови Ужгородської РДА Закарпатської області від 12.05.2015 року за № 144, та, що навпаки ОСОБА_3 відмовляється виконувати свої обовязки згідно даного розпорядження.

Більше того, ОСОБА_3 повторно звернувся 03.06.2015 року із заявою до начальника служби у справах дітей Ужгородської РДА в якій зазначив, що ОСОБА_1 жодного разу не надала йому можливості бачитись із сином на його неодноразові звернення, а.с. 8.

На дану заяву отримав лист від т.в.о. голови Ужгородської РДА від 10.06.2015 року з рекомендацією звернутись в суд у звязку з невиконанням ОСОБА_1 встановленого графіку зустрічей із дитиною, а.с. 9.

А ст. 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає, способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення, у тому числі стан психічного здоровя одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Вирішуючи питання про усунення перешкод ОСОБА_3 у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, суд дотримався вищенаведених норм права, визначив спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина, шляхом періодичного побачення з можливістю спільного відпочинку за місцем проживання батька. Доказів які б цьому перешкоджали, суд не встановив і такі не надані суду відповідачкою.

За наведених обставин, рішення суду є законним та обґрунтованим, так-як відповідає вимогам чинного законодавства.

Стосовно доводів ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник в особі адвокат ОСОБА_4 про те, що судом розглянуто справу за відсутності представника, тоді як останній подавав заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд зазначає таке.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України, правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

А ч. 3 ст. 309 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначені норми, виходячи з їх аналізу не дають апеляційному суду підстав для скасування справедливого рішення суду з тих лише підстав, що відповідач не приймав, участь в судовому засіданні й крім цього, коли така відсутність є неповажною. Оскільки, ніщо не перешкоджає відповідачу приймати участь в судовому розгляді апеляційної інстанції та доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень стосовно позовних вимог.

За наведених обставин, доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та обставин встановлених апеляційним судом, а тому, колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213 і 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________

Судді : ____________________

____________________