У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Мистецького об'єднання «Елегія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Івано-Франківська обласна рада, про скасування наказу про звільнення працівників Мистецького об'єднання «Елегія», зобов'язання виплатити заборгованість із заробітної плати, провести індексацію заробітної плати у межах прожиткового з моменту невиплат до цього часу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Мистецького об'єднання «Елегія» (далі - МО «Елегія»), в якому, уточнивши вимоги, просив скасувати наказ від 04 вересня 2008 року № 7 про звільнення працівників МО «Елегія» як незаконний, зобов'язати відповідача виплатити заборгованість із заробітної плати з 01 грудня 2006 року у розмірі 107 184 грн, зобов'язати провести індексацію заробітної плати у межах прожиткового мінімуму з моменту невиплат по даний час та у відшкодування моральної шкоди стягнути 30 000 грн.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що його було звільнено з роботи в МО «Елегія» наказом від 04 вересня 2008 року № 7 у зв'язку із уведенням процедури ліквідації. Оскільки ухвалою господарського суду провадження у справі про банкрутство МО «Елегія» припинено, вважав, що наказ про звільнення підлягає скасуванню, також вказував, що його не було попереджено за два місяці перед звільненням. З грудня 2006 року відповідачем не виплачується позивачу заробітна плата, бюджетне фінансування обласною радою було припинено з грудня 2006 року. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Скасовано наказ від 04 вересня 2008 року № 7 про звільнення працівників МО «Елегія» в частині звільнення ОСОБА_6

Стягнуто з МО «Елегія» на користь ОСОБА_6 1 843 грн 28 коп. заборгованості із заробітної плати (з урахуванням обов'язкових платежів при нарахованій заборгованості із заробітної плати - 2 200 грн) за період з грудня 2006 року по грудень 2007 року, зобов'язавши МО «Елегія» провести індексацію сум заборгованості. Вирішено питання про стягнення судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що МО «Елегія» засноване Івано-Франківською обласною радою згідно з рішенням від 18 грудня 2001 року № 595-24/2001, мистецьке об'єднання є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області і перебуває в управлінні обласної ради, його директором призначено ОСОБА_7 за контрактом строком на 5 років (а. с. 9).

Контракт з директором МО «Елегія» ОСОБА_7 після спливу встановленого строку не розривався, отже, трудові відносини з нею, як директором, тривають.

Згідно з актом приймання-передачі від 15 липня 2008 року директор МО «Елегія» ОСОБА_7 передала ліквідатору ОСОБА_8 всю наявну документацію МО «Елегія», особові справи працівників, 17 трудових книжок працівників (у переліку цих працівників позивач відсутній, так як його трудова книжка не зберігалась МО, оскільки він працював за сумісництвом), печатки, штампи тощо (а. с. 121).

Відповідно до статуту МО «Елегія» (а. с. 10-15) його основою є учасники народного молодіжного хорового колективу «Елегія», що утворився в 1993 році (п. 1.4), вищим органом управління є засновник (обласна рада), до компетенції якого входить, в т.ч. вирішення питання про припинення діяльності МО «Елегія» (п. 2.4), працівники беруть участь в діяльності на підставі трудового договору (п. 3.2), директор МО здійснює оперативне управління майном і коштами, розробляє штатний розпис у межах бюджету МО, приймає на роботу працівників згідно зі штатним розписом (п. 3.3).

Таким чином, працівників МО «Елегія» приймав та мав звільняти з роботи директор згідно з установчими документами МО.

ОСОБА_6 був прийнятий на роботу до МО «Елегія» як артист хору (2 категорія) на 0,5 ставки (за сумісництвом) з 2001 року.

Згідно зі штатним розписом на 2006 рік наявність штатних одиниць відповідача - 63 особи, у тому числі артисти оркестру та хору 2 категорії - 22 штатні одиниці, з посадовим окладом 350 грн, саме посаду артиста хору ІІ категорії за сумісництвом займав позивач (а. с. 22).

У зв'язку із збільшенням розміру заробітної плати в 2006 році (на грудень 2006 року мінімальна заробітна плата становила - 400 грн) додаткове виділення коштів засновником мистецького об'єднання - обласною радою не було здійснено, а тому з грудня 2006 року утворилась заборгованість із виплати заробітної плати працівникам (а. с. 25, 28-32, 48-52).

Рішенням Івано-Франківської обласної ради від 20 лютого 2007 року № 236-9/2007 було ліквідовано МО «Елегія», затверджено склад ліквідаційної комісії (а. с. 26).

24 грудня 2007 року МО «Елегія» звернулось до господарського суду із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство.

Протоколом засідання ліквідаційної комісії обласної ради з ліквідації МО «Елегія» від 11 жовтня 2007 року № 5 погоджено визнання суми боргу із заробітної плати станом на 03 травня 2007 року, оскільки, як зазначено протоколом, працівники об'єднання згідно з рішенням обласної ради попереджені про звільнення, а також доручено ОСОБА_7 забезпечити упорядкування трудових відносин з працівниками МО (а. с. 35).

Однак директор МО не видавала жодних наказів на упорядкування трудових відносин з працівниками за дорученням ліквідаційної комісії обласної ради з ліквідації МО «Елегія» та рішення засновника про ліквідацію МО.

У зв'язку із уведенням процедури ліквідації МО (постанова Господарського суду Івано-Франківської області у справі від 27 лютого 2008 року № Б-21/282) наказом ліквідатора від 04 вересня 2008 року № 7 працівників, у тому числі ОСОБА_6, було звільнено з роботи з МО «Елегія» (а. с. 36-38). Однак в наказі відсутні підписи працівників про ознайомлення з даним наказом, у тому числі ОСОБА_6

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області 20 вересня 2012 року провадження у справі № Б-21/282 про банкрутство МО «Елегія» припинено, затверджено звіт та ліквідаційний баланс МО, ліквідовано юридичну особу, визнано погашеними вимоги, не задоволені за недостатністю майна боржника. При цьому згідно із звітом ліквідатора до нього також були подані і вимоги 84 працівників про виплату заборгованої заробітної плати (а. с. 40).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 квітня 2013 року ухвалу Господарського суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2012 року скасовано, провадження у справі про банкрутство МО «Елегія» припинено (а. с. 43-47).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відомості про припинення організації МО «Елегія» станом на 04 березня 2014 року відсутні, з 30 березня 2007 року юридична особа в стані припинення за рішенням засновників.

Визнаючи наказ про звільнення позивача незаконним, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався положеннями ст. ст. 40, 47, 49-2, 233 КЗпП України та виходив з того, що,видаючи наказ про звільнення ОСОБА_6, ліквідатором не було дотримано вимог про попередження звільнення з ініціативи власника за 2 місяці, ознайомлення з наказом про звільнення та оскільки не доведено відповідачем, коли саме позивачу було вручено наказ про звільнення, вважав, що строки звернення до суду позивачем не пропущено.

З такими висновками повністю погоджується колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, оскільки такі відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, на підставі яких вони вирішені.

Стягуючи заборгованість із заробітної плати з грудня 2006 року по грудень 2007 року та зобов'язуючи відповідача провести індексацію сум заборгованості, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що згідно із довідкою МО «Елегія» від 25 лютого 2008 року заборгованість із заробітної плати перед позивачем уторилася за період з грудня 2006 року по грудень 2007 року, інших даних про проведену фактичну роботу позивача у МО «Елегія» з січня 2008 року та нараховані, однак не виплачені суми, в матеріалах справи відсутні, тому вважав, що, з урахуванням обов'язків платежів та зборів, з відповідача підлягає стягненню заробітна плата у розмірі 1 843 грн 28 коп. із проведенням на неї індексації.

За змістом ч. 1 ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивач працював у МО «Елегія» до грудня 2007 року, даних про те, що він виконував роботу після грудня 2007 року, матеріали справи не містять, а також в судовому засіданні він вказував, що з 2007 року репетиції відбувалися на добровільних засадах, правильно вважали, що заборгованість із заробітної плати підлягає стягненню саме за період з грудня 2006 року по грудень 2007 року у визначеному судом розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що МО «Елегія» з часу заснування і по 2006 рік фінансувалося за рахунок коштів обласного бюджету, однак у 2007 році було припинене, самостійно концентрації діяльності колектив не проводив, фінансування з інших джерел не отримував, вважав, що у такому випадку відсутня вина роботодавця у затримці розрахунку при звільненні.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Протоколом засідання комісії обласної ради з ліквідації МО «Елегія» директору об'єднання ОСОБА_7 доручено забезпечити упорядкування трудових відносин з працівниками МО «Елегія» згідно з рішенням обласної ради від 20 лютого 2007 року № 236-9/2007 та чинного законодавства (а. с. 35).

Згідно з п. 3.3 статуту МО «Елегія» директор об'єднання здійснює оперативне управління майном і коштами МО «Елегія» відповідно до чинного законодавства, розробляє штатний розпис МО «Елегія» в межах бюджету МО «Елегія», а також приймає на роботу працівників із затвердженим головою обласної ради штатним розписом відповідно до трудового законодавства України.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, вважаючи, що відсутня вина об'єднання у затримці розрахунку при звільненні позивача, оскільки таке фінансується з обласного бюджету, на вказані положення матеріального права та роз'яснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України, уваги не звернули, не врахували, що на директора об'єднання було покладено обов'язки з упорядкування трудових відносин з працівниками МО «Елегія», у тому числі і оплати праці працівників, який був обізнаний із ліквідацією об'єднання, при цьому не врахували, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Разом з тим не можна погодитися з висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, в яких суд послався на те, що такі позивачем не доведені, оскільки він працював за сумісництвом.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

За змістом ст. 2-1 КЗпП України Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Гарантії працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, визначені ст. 5-1 КЗпП України.

За змістом статей 55 <nau://ukr/254к/96-ВР|st55/>, 124 <nau://ukr/254к/96-ВР|st124/> Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР/> та статті <nau://ukr/1618-15|st3/> ЦПК <nau://ukr/1618-15/> України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, з огляду на викладені положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є сам факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, який не залежать від його праці за основним місцем роботи чи за сумісництвом, тому висновки судів попередніх інстанцій про безпідставність вимог щодо відшкодування моральної шкоди не відповідають конституційному принципу, визначеному ст. 43 Конституції України.

Допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права під час вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому рішення судів попередній інстанцій в указаній частині підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині оскаржувані рішення з наведених підстав підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2015 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук