У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П., Карпенко С.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, відділу громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Стрийського міського відділу Головного управління внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа - Стрийська міська рада Львівської області, про виселення та скасування реєстрації місця проживання, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_9, який діє від імені ОСОБА_7, на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що вони на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 1997 року є власниками квартири АДРЕСА_1. Зазначена квартира була придбана під час перебування у зареєстрованому шлюбі. У червні 2002 року шлюб між ними було розірвано. 15 вересня 2004 року ОСОБА_6 без згоди ОСОБА_7 подарував спірну квартиру ОСОБА_10 3 травня 2007 року ОСОБА_10 подарувала спірну квартиру своєму сину ОСОБА_11, який на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року відчужив квартиру ОСОБА_8 Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2011 року, визнано недійсним договір дарування квартири від 15 вересня 2004 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, витребувано квартиру АДРЕСА_1 із володіння ОСОБА_8 та повернуто її у власність ОСОБА_6

Позивачі зазначали, що ОСОБА_8 зареєстрований у спірній квартирі та залишився проживати в ній, що є порушенням їхніх прав на вільне володіння, користування та розпорядження нерухомим майном.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили суд зобов'язати ОСОБА_8 не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_8 із спірної квартири, скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_8 та зобов'язати відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Стрийського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зняти ОСОБА_8 з реєстрації за адресою: квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_9, який діє від імені ОСОБА_7, просять суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що підстави для виселення відповідача з спірної квартири відсутні, оскільки права позивачів ОСОБА_8 не були порушені.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах матеріального закону та зроблені при неповному з'ясуванні всіх обставин справи.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Судами встановлено, що 26 лютого 1997 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а. с. 5).

Відповідно до договору дарування від 15 вересня 2004 року ОСОБА_6 подарував вищезазначену квартиру ОСОБА_10

В подальшому, ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 3 травня 2007 року подарувала спірну квартиру ОСОБА_11

25 вересня 2007 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2011 року, визнано недійсним договір дарування квартири від 15 вересня 2004 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, витребувано квартиру АДРЕСА_1 із володіння ОСОБА_8 та повернуто її у власність ОСОБА_6 (а. с. 6-12).

Із постанови про закінчення виконавчого провадження від 26 червня 2012 року вбачається, що квартиру АДРЕСА_1 повернуто у власність ОСОБА_6 шляхом її витребування від ОСОБА_8 (а. с. 15).

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 червня 2012 року вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_6, відповідно до договору купівлі-продажу квартири (а. с. 16).

Із довідки комунального підприємства «Світанок» від 24 травня 2012 року вбачається, що ОСОБА_8 з 12 травня 2008 року зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 (а. с. 13).

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Отже, враховуючи положення, передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи та неправильно визначився із характером спірних відносин та нормами матеріального права, що їх регулюють. Не врахував, що позов пред'явлений позивачами як власниками квартири, не перевірив, які відносини склались між сторонами щодо користування житлом та які норми матеріального права їх регулюють, а застосувавши ст. ст. 116, 157 ЖК України, які регулюють відносини наймача квартири та членів його сім'ї у будинку державного і громадського житлового фонду, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, у порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив належним чином законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, не врахував положення, передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР.

Враховуючи зазначене, судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_9, який діє від імені ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко