Справа № 305/87/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

27 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого Власова С.О суддів Дроботі В.В., Фазикош Г.В.,

при секретарі Рогач О.Я.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рахівського районного суду від 31 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради Закарпатської області, ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог: Кобилецько-Полянська селищна рада Рахівського району, приватний нотаріус районного нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсним та скасування розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_1 предявив до відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради Закарпатської області, ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог: Кобилецько Полянська селищна рада Рахівського району, приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_4 позов про визнання недійсним та скасування розпорядження, скасування свідоцтва про право власності на житло та визнання недійсним договору дарування.

Позивач зазначав, що 2 березня 2014 року померла його мати - ОСОБА_5 і він як спадкоємець першої черги спадкування за законом 28 серпня 2014 року звернуся до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. При збиранні документів на житлову квартиру АДРЕСА_1 (Павлюка) він дізнався про те, що його мати 27 березня 1997 року отримала свідоцтво про право власності на вказане житло в одній цілій частини на своє їм»я, та за життя в подальшому 23 січня 2013 року подарувала квартиру ОСОБА_1.

Позивач вважає, що оскільки він проживав у спірній квартирі і своєї згоди матері на приватизацію квартири не давав, тому його право власності на квартиру як співвласника порушено.

З цих підстав просив визнати недійсним та скасувати розпорядження від 16 листопада 1995 року № 116 та свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане на ім»я ОСОБА_5, та визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування квартири від 23.01.2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Рішенням Рахівського районного суду від 31.07.2015 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеність вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги. Вказує на те, що суд неправильно застосував матеріальний закон, зокрема не врахував положення спеціальних законів, що регулюють підстави та умови приватизації державного житлового фонду.

Колегія вважає, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Є доведеним, що квартира № 17 в будинку № 195 пор вул. Леніна ( тепер вул. Павлюка) в смт. Кобилецька Поляна Рахівського району перебувала у комунальній власності, у яку в 1979 році на підставі ордера № 17 було вселено сім»ю ОСОБА_7, яка складалася із дружини - ОСОБА_5, синів ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_1.

28 липня 1983 року ОСОБА_3 помер (актовий запис про смерть № 16 від 1 серпня 1983 року ).

На підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року, громадяни України мають право приватизувати квартири державного житлового фонду, тобто отримати їх у власність. Передача квартир у власність оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок).

З матеріалів справи убачається, що розпорядженням Фонду комунального майна Рахівської районної ради народних депутатів від 16 листопада 1995 року № 116, квартира АДРЕСА_1 (Павлюка), відчужена, в порядку приватизації, в користь ОСОБА_5, в цілій частині. Передача цієї квартири оформлена свідоцтвом про право власності на житло від 27 березня 1997 року. Щодо приватизації вказаної квартири передували заява ОСОБА_5 від 13 листопада 1995 оку та довідка про склад сім»ї наймача квартири, видана керівником підприємства по обслуговуванню житла, з яких вбачається, що єдиним мешканцем даної квартири була наймач ОСОБА_5.

Також даний факт підтверджений довідкою виконавчого комітету Кобилецько- Полянської селищної ради № 448 від 12 березня 2015 року, згідно якої ОСОБА_3 дійсно зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 по пул. Павлюка,195/17, однак він фактично проживає ІНФОРМАЦІЯ_2.

Основним доказом обґрунтування позовних вимог є реєстрація позивача в спірній квартирі на момент приватизації, який суд першої інстанції вмотивовано вважав неналежним та необхідним доказом в даних правовідносинах виходячи з наступного.

За змістом ст.65-1 ЖК України право особи на приватизацію житлового фонду пов»язується із фактом проживання у жилому приміщенні, яке приватизується, незалежно від реєстрації в ньому, отже ключовим є проживання в жилому приміщенні.

Позивачем не додано до матеріалів справи доказів проживання у ІНФОРМАЦІЯ_3 на момент її приватизації ОСОБА_5, а реєстрація в даній квартирі не має правового наслідку в даному спорі, тобто не є обовязковою умовою набуття прав. Таким чином позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Власник приватизованого житла на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається ним. Судом першої інстанції правильно встановлено, що за життя, 23 січня 2013 року ОСОБА_5 розпорядилася належною їй квартирою № 17 в буд. 195 по вул. Павлюка в смт. Кобилецька Поляна, подарувавши її ОСОБА_1, що стверджується довідкою з Державного реєстру речових порав на нерухоме майно № 27158299 від 23.09.2014 р.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є право чин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки в судовому засіданні не підтвердилися доказами позовні вимоги в частині визнання недійсними розпорядження про приватизацію нерухомого майна та свідоцтва про право власності на житло, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні вимоги про визнання недійним договору дарування від 23 січня 2013 року, укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу ОСОБА_4, яка є похідною вимогою від двох перших позовних вимог.

Також судом не встановлено умов недійсності оскаржуваного договору дарування в силу ст. 215 ЦК України, на яку у позові посилається позивач.

Враховуючи, що всупереч вимог ст. 57-60 ЦПК України позивачем не доведено належними доказами обґрунтування позовних вимог, та такі не встановлені в судовому засіданні, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у позові.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 31 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: