Справа № 203/2357/15-ц
Провадження № 2/0203/855/2015
29.05.2015 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді Єдаменко С.В.,
при секретарі Лісіцині М.С.,
за участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання втратившим право користування житловим приміщенням
20 квітня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, де на теперішній час зареєстроване місце проживання відповідачки, яка в квартирі не проживає, в 2006 році виїхала для постійного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 Російської Федерації. Відповідачка проти зняття з реєстраційного обліку не заперечує, видала позивачці довіреність, проте вказані документи не дозволяють оформити зняття з відповідачки обліку. Позивачу доводиться платити комунальні платежі за зареєстровану відповідачку. У звязку з порушенням її прав власника, позивачка просила суд визнати відповідачку такою, що втратив право на користування вказаним житловим приміщенням.
В судовому засіданні позивачка позов підтримала, наполягала на його задоволенні в повному обсязі.
Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в зв'язку із чим суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 169, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України.
Вислухавши пояснення позивачки та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, про обґрунтованість позовних вимог, з наступних підстав.
Позивачу належить квартири АДРЕСА_1 1/2 на підставі на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 березня 1996 року та 1/2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 20 лютого 2009 року, за реєстром № 1-461 (а.с. а.с. 6 8).
Згідно довідки КП «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради № 688 від 05 лютого 2015 року за вказаною адресою зареєстровані позивачка та відповідачка (а.с. 9). Факт реєстрації ОСОБА_2 за цією адресою також підтверджується відповіддю адресно-довідкового підрозділу ГУ УДМС України у Дніпропетровській області (а.с. 17).
При цьому, як з'ясовано судом з пояснень позивачки, відповідачка не проживає за вказаною адресою з 2006 року у звязку з виїздом на постійне місце проживання до Російської Федерації. Окрім пояснень позивачки, вказане також підтверджується актом про не проживання від 10 квітня 2015 року (а.с.14).
Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (22 січня 1993 року, м. Мінськ) документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Україна та Російська Федерація є сторонами зазначеної Конвенції, 10 листопада 1994 рок вона була ратифікована Верховною Радою України, набула чинності для України та зберігає свою дію, оскільки Україною не було ратифіковано Конвенцію про правову допомогу і правові відносини, укладену у м. Кишинів (Республіка Молдова) від 07 жовтня 2002 року, що передбачала заміну Конвенції 1993 року.
Таким чином, суд приходить до висновку про можливість застосування заяви відповідачки, посвідченої нотаріально в Російській Федерації, як доказу у справі без будь-яких додаткових вимог щодо засвідчення чи легалізації.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка звернулась до Кіровського районного відділу у місті Дніпропетровську ГУ ДМС України у Дніпропетровській області із заявою про зняття відповідачки з обліку, їй було відмовлено та запропоновано подати судове рішення про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою № 81 в будинку № 83 по вулиці Юрія Савченка в місті Дніпропетровську (а.с. 13).
Відповідачка ухиляється від вчинення дій, необхідних для її зняття з реєстрації у вказаному вище житловому приміщенні.
Таким чином, суд приходить до висновку про наявність спору між сторонами.
Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України.
Так, нормою ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права и обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 409 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до норми ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Таким чином, оскільки відповідачка не проживає в квартирі позивачки понад один рік, виїхала для постійного проживання до Російської Федерації, не вчиняє дії, необхідні для зняття з реєстрації за цією адресою, що порушує право позивачки як власника, при цьому відсутні підстави вважати, що між сторонами є будь-які домовленості про продовження права відповідачки користуватись житловим приміщенням при її відсутності в ньому понад один рік, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення представника позивача щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачем судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.9, 150 ЖК України, ст.ст.10, 11, 57-61, 64, 88, 169, 208, 209, 212-215, 223, Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка народилась в місті Калініград, такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3.
Заочне рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 233 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем, третьою особою до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його ухвалення. У разі. якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення також може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Повний текст рішення складено 03 червня 2015 року.
Суддя С.В. Єдаменко