Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про розірвання кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Києво-Світошинського районного суду Київської області від 19 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором від 14 грудня 2007 року, унаслідок чого виникла заборгованість, яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 8 914, 11 доларів США, 1 289 429 грн 09 коп. пені та 7 136 грн 47 коп. - 3% річних від суми простроченої заборгованості.

Оскільки у забезпечення цього договору між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути вказану заборгованість солідарно з обох відповідачів.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк» про розірвання кредитного договору, посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та те, що банк звернувшись до суду з даним позовом, фактично змінив в односторонньому порядку умови договору.

Рішенням Києво-Світошинського районного суду Київської області від 19 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 травня 2015 року, первісний позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 8 914, 11 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 7 136 грн 47 коп. та 148 000 грн пені.

У задоволенні решти позовних вимог та зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Родовід Банк» та про задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що з вини ОСОБА_1, яка належним чином не виконувала грошове зобов'язання виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню на користь банку як з боржника так і з поручителя, при цьому розмір пені відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України має бути зменшено, оскільки такий значно перевищує розмір самої заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд виходив з безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_1

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, й зазначив про їх відповідність вимогам матеріального та процесуального права.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 14 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 13 776 доларів США зі сплатою 12,5% річних строком до 14 грудня 2014 року.

У забезпечення цього договору, того ж дня між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно якого остання поручилася за належне виконання зобов'язань за кредитним договором.

Додатковою угодою від 08 листопада 2008 року до вказаного договору було змінено розмір процентної ставки за користування кредитом, а саме збільшено його до 16% річних.

Згідно із ч. 1 ст. 553 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 1 ст. 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту ст. 554 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843624/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст.555 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843625/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-67 цс 11 від 19 грудня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо у договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> тягне припинення поруки.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-97 цс 13 від 25 вересня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковою для судів.

Як убачається з матеріалів справи, розмір процентної ставки було збільшено до 16% річних згідно додаткової угоди до кредитного договору, яка була укладена між банком та ОСОБА_1, при цьому згода та повідомлення поручителя відсутні.

Проте на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, не дослідив укладені між сторонами договори та додаткові угоди до них, не перевірив за виконання яких зобов'язань та на яких умовах поручилася ОСОБА_2, не врахував того, що умовами договору поруки не передбачено, що кредитор має право змінити умови кредитного договору без згоди поручителя, якщо внаслідок цього збільшується обсяг його відповідальності, не дослідив обставин за яких було збільшено розмір відсоткової ставки за користування кредитом, й відповідно не визначилися з тим чи припинена дія поруки у зв'язку зі зміною зобов'язань без згоди поручителя.

Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843297/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843308/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843305/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843298/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843292/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами кредитного договору від 14 грудня 2007 року погашення кредиту повинно здійснюватись частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14 та від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> є обов'язковими для судів.

Як убачається з матеріалів справи, останній платіж на погашення кредиту здійснено ОСОБА_1 08 грудня 2011 року, а ПАТ «Родовід Банк» звернулося до суду з позовом 15 грудня 2014 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору, не врахував заяву відповідача про застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом й безпідставно зазначив, що такий строк слід рахувати з 14 грудня 2014 року, тобто з дати закінчення дії кредитного договору.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко