Справа № 495/1275/15-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

26 травня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючої судді Чебан Н.В.

при секретарі - Ткаченко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Білгород-Дністровський районний відділ ГУ ДМС України про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Білгород-Дністровський районний відділ ГУ ДМС України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1. В зазначеному житловому будинку зареєстрована, однак не проживає бульш 4 років її донька відповідач по справі ОСОБА_2 В своїй позовній заяві позивач вказує на той факт, що відповідач у 2010 році виїхала з України на навчання та більше за місцем реєстрації не проживала. В наступний час навчається та працює за кордоном, наміру повернутися в Україну немає. На підставі вищевикладеного позивач просить суд: визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов'язати Білгород-Дністровський РВ ГУ ДМС України зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові.

Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома (а.с.38-40).

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявна заява, відповідно до якої просить справу розглядати у його відсутність (а.с.32).

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 17.05.1995 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Згідно копії домової книги, наявної в матеріалах справи, за адресою: АДРЕСА_1, окрім інших, зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.4-7).

У відповідності до акту КП «ЖЕО №1» від 23.12.2014 року, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 За вищевказаною адресою зареєстрована її донька ОСОБА_2, яка не проживає за місцем реєстрації з 2010 року (а.с.34).

Згідно акту КП «ЖЕО №1» від 20.02.2015 року, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 За вищевказаною адресою зареєстрована її донька ОСОБА_2, яка не проживає за місцем реєстрації з 2010 року (а.с.13).

У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб.

Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК України, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України члени сім'ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Тобто проживання членів сім'ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

У відповідності до ч.2ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У відповідності до ст.405 ЖК України (Коментар), дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Таким чином, хоча ознакою сім'ї за СК України є спільне проживання та ведення спільного побуту, однак є ряд випадків, коли особи будуть вважатися членами сім'ї, не проживаючи разом. В контексті ж ст. 405 ЦК України вимога спільного проживання є додатковою і має обов'язковий характер.

У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.Поважними причинами відсутності члена сімї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо.Власник житла і член його сімї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом.

Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні.

Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказувала на той факт, що її донька ОСОБА_2 була тимчасово зареєстрованою у спірному житловому будинку, але в 2010 році виїхала з України на навчання.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 як член сім'ї власника житлового будинку АДРЕСА_1 дійсно не проживає по місцю реєстрації з 2010 року з підстав навчання, то суд дійшов висновку про поважність причини її тимчасової відсутності.

Вимоги позивача, щодо зняття з реєстраційного обліку , є похідними від основного позову та можуть бути задоволені лише у разі задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому, за викладених обставин задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалася позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи те, що відповідач як член сім'ї власника житлового будинку не проживає по місцю реєстрації з підстав навчання, то суд дійшов висновку про поважність причини її тимчасової відсутності, а отже вважає позов необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Білгород-Дністровський районний відділ ГУ ДМС України про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили через десять днів з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н.В.Чебан