Провадження № 22-ц/773/907/15 Категорія: 53 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Свистун О.В., Завидовської-Марчук О.Г.,

при секретарі Лимарі Р.С.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Дробота І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів та моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2015 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через порушення норм матеріального та процесуального права просила оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному об'ємі.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач та представник позивача, кожен окремо, апеляційну скаргу із наведених у ній мотивів підтримали, тоді як представник відповідача просив її відхилити, з огляду на безпідставність наведених у ній доводів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних мотивів.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що за період з 01 березня 2011 року по 11 серпня 2014 року включно позивач ОСОБА_1 перебувала з ПАТ КБ «ПриватБанк» у трудових відносинах, обіймаючи різні посади.

Наказом № Э.VO-УВ-2014-178-п від 10 серпня 2014 року була звільнена з займаної посади з 11 серпня 2014 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. Виплату належних при звільненні сум позивач просила зарахувати на платіжну карту 457105 «Універсальна», що підтверджується її заявою, яку як вона зазначила в судовому засіданні, направила керівництву в електронному вигляді 28 липня 2014 року (а.с. 35-36).

Випискою по особовому рахунку підтверджується, що кошти в сумі 17 890, 56 грн., як належні до виплати у зв'язку із її звільненням, перераховані на зазначений нею рахунок універсальної карти роботодавцем 11 серпня 2014 року о 17 год. 14 хв. (а.с. 37).

01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 зняла з платіжних карток ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти, про що свідчать копії відповідних чеків (а.с.14).

Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених вимог, так як кошти, належні позивачу при звільненні, надійшли на зазначений нею рахунок 11 серпня 2014 року, тобто у день звільнення, а факт неможливості зняття грошових коштів з рахунку через його блокування може свідчити лише про невиконання чи неналежне виконання умов договору про обслуговування карткового рахунку, а не про затримку розрахунку при звільненні позивача, тому спір з цього приводу не може розглядатися в порядку захисту трудових прав звільненого працівника.

Покликання позивача та її представника на неправомірність відмови у стягненні 170 грн. недоотриманих коштів, стягнутих банком в якості комісії, не можуть бути взяті до уваги з огляду на таке.

Ст.ст. 11, 60 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Однак, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо відсутності її згоди на перерахунок зарплатних коштів саме на конкретний рахунок, вказаний в заяві.

Відповідно до ч. 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Тобто роботодавець зобов'язаний понести витрати на перерахунок звільненому працівнику належних до виплати розрахункових коштів.

Однак, як вбачається із виписки із особового рахунку позивача, комісія за перерахування на вказаний нею рахунок зарплатних коштів у сумі 17 890, 56 грн. не стягувалася (а.с. 37). А з копій платіжних чеків не вбачається наявність 170 грн. понесених витрат на оплату послуг за перерахування зарплати позивачу (а.с. 14). Інших доказів позивачем суду не надано.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, правильно мотивувавши свій висновок відсутністю підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів, моральної шкоди та комісійних виплат, також послався на пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Однак, колегія суддів вважає, що оскільки суд відмовляє у позові через пропуск строків звернення до суду лише у випадку підставності позовних вимог, то вказане посилання суду на пропущення строку не відповідає вимогам закону, є зайвим та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду, хоча правильних висновків суду першої інстанції не спростовує.

З наведеного слідує, що банком у даному випадку жодних порушень норм трудового законодавства не допущено, тому оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення його без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді