№621/487/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

18 червня 2015 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Вельможної І.В.,

за участю секретаря судового засідання Зубенко Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зміїв цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, третя особа - Зміївський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області,

в с т а н о в и в:

02 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, а в подальшому з уточненим позовом в якому просив усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою №22 по вул. Пролетарське шосе, б. 9 в м. Зміїв Харківської області та зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу ОСОБА_6, 29 січня 2015 року йому на праві власності належить квартира №22 по вул. Пролетарське шосе в м. Зміїв Харківської області. ОСОБА_2 є колишнім власником зазначеної квартири, а ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 членами сімї колишнього власника нерухомого майна, які зареєстровані за визначеною адресою.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою про виселення та зняття з реєстраційного обліку у квартирі, однак ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не бажають у добровільному порядку знятись з реєстрації у квартирі, що порушує його права, як власника.

ОСОБА_1 у судовому засідання наполягав на задоволенні позову у повному обсязі, з підстав, викладених у ньому просив його задовольнити. Зазначив, що відповідачі порушують його права, він не має змоги на власний розсуд розпоряджатись належним йому майном квартирою, до матеріалів справи додані всі докази на підтвердження його вимог.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позову ОСОБА_1 не визнав та вказав, що позивач шляхом обману заволодів належною йому квартирою, неправомірно набув право власності, він має намір ініціювати перегляд судового рішення на виконання якого ОСОБА_1 набув право власності на квартиру. Крім того зазначив, що він не має іншого житла, позбавлений можливості зареєструватися за іншою адресою, що порушить його права. Не заперечував того факту, що у березні 2015 року він та його сімя виселились з квартири та зазначив, що місце перебування його синів ОСОБА_4, ОСОБА_5 йому на даний час не відоме.

ОСОБА_3 до суду не зявилась, надала заяву про те, що її інтереси в суді буде представляти її чоловік ОСОБА_2

Оскільки місце перебування відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5 не відоме, вони повідомлені про час та місце розгляду справи в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України.

Представник Зміївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку:

Спірним є питання про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщення квартирою №22 по вул. Пролетарське шосе, б.9 в м. Зміїв Харківської області.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу ОСОБА_6, 29 січня 2015 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. ( а.с.3)

У зазначеній квартирі зареєстрований колишній власник ОСОБА_2 та члени його сімї ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що не заперечувалось відповідачем, тобто визнано сторонами та не потрубує доказуванню з підстав, визначених ст. 61 ЦПК України. ( а.с. 13-16)

ОСОБА_1 26 лютого 2015 року звертався до ОСОБА_2 з вимогою виселення про що свідчить відповідне повідомлення. ( а.с.27)

На даний час відповідачі у квартирі не проживають, тобто виселились у добровільному порядку, про що зазначив ОСОБА_2 у судовому засіданні та про що свідчить акт від 18 березня 2015 року. ( а.с.28)

В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку(квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Так, у Постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( ст. ст. 71,72,116,156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має права вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, Верховний суд України у постанові від 05 листопада 2014 року, під час розгляду справи № 6-158цс14, висловив правову позицію про те, що аналіз ст. ст. 383,391 ЦК України, ст. 156 ЖК України, дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Враховуючи зазначене вище, той факт, що власником спірної квартири є ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 є колишнім власником квартири АДРЕСА_2, а ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є членами сімї колишнього власника, які зареєстровані у спірній квартирі в зв'язку з чим позивач, як власник нерухомого майна, позбавлений можливості розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, оскільки мають місце перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, є підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Суд критично ставиться до посилань ОСОБА_2 про те, що позивач шляхом обману заволодів належною йому квартирою, неправомірно набув право власності та той факт, що у нього відсутнє інше житло та не приймає їх до уваги, оскільки такі доводи виходять за межі площини спору.

Стосовно вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, слід зазначити наступне.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть.

Тобто, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, що дає підстави для часткового задоволення позову ОСОБА_1

Згідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 150,156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,ст.ст. 10, 11, 60, 169, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, третя особа - Зміївський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю квартирою №22 по вул. Пролетарське шосе, б.9 в м. Зміїв Харківської області.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщення квартирою №22, розташованою за адресою вул. Пролетарське шосе, б.9 в м. Зміїв Харківської області.

Рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстраційного обліку.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, витрати по оплаті судового збору по 60 (шістдесят) грн. 90 коп., з кожного, а всього 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: