Провадження №2/761/516/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 квітня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарях Звонцовій О.І., Іовенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зверькова Наталія Володимирівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачів звернувся до суду з даним позовом та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 16 травня 2011 р. ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зверьковою Наталією Андріївною та зареєстрований в реєстрі за № 2732 та скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу квартири здійснену Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». Вимги мотивовані тим, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя позивачів, які перебувають у шлюбі з 20.01.1978 року. Спірна квартира придбана ОСОБА_2 у ОСОБА_8 06.04.2001 р. ОСОБА_2 не надавав відповідачу ОСОБА_4 права повідомляти нотаріуса під час укладання договору писати від його імені заяву про те, що позивач удівець. Не дивлячись на це ОСОБА_4 перевищила повноваження надані дорученням від 22.03.2014 року та уклала договір від імені позивача з ОСОБА_5, зазначивши при цьому, що квартира є особистою власністю позивача ОСОБА_2 Таким чином спірний договір купівлі-продажу вчинений з порушенням вимог законодавства України, оскільки відповідач перевищив повноваження надані їй, як представнику та за відсутності згоди другого власника майна - ОСОБА_1, що є підставою для визнання договору недійсним.

В подальшому представник позивача зменшив вимоги та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу.

В судовому засіданні представник позивачів, ОСОБА_1 підтримали вимоги, просили задовольнити.

ОСОБА_1 пояснила, що про існування договору купівлі-продажу як вона так і її чоловік ОСОБА_2 дізнались на початку лютого 2013 року. Раніше ОСОБА_4 не ставила власників до відома про укладання угоди і відчуження квартири.

Відповідач ОСОБА_4 просила відмовити в задоволенні позову. Пояснила, що не була обізнана про існування дружини. ОСОБА_2 повідомив її про те, що він удівець. Саме він, як власник квартири уповноважив відповідача на укладання договору купівлі-продажу та надав відповідне доручення. Гроші отримані від покупця - ОСОБА_5 були передані продавцю.

ОСОБА_5 також просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що придбала квартиру у позивача ОСОБА_2 та передала йому грошові кошти. Квартиру зареєструвала на своє ім'я у відповідних органах, як це передбачено вимогами чинного законодавства та здійснювала сплату комунальних та інших платежів.

Представник відповідачів заперечував щодо задоволення позову, зважаючи на те, що ОСОБА_4 від імені власника та за його дорученням. Наголосив, що у зв'язку із пропуском позивачами строку позовної для звернення до суду за захистом своїх прав наявні підстави для відмови в позові.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зверькова Н.В. просила розглядати справу за її відсутністю та зазначила, що зі змісту доручення наданого ОСОБА_4 вбачається, що останній надано право розпоряджатися всім належним ОСОБА_2 майном і подавати від імені останнього заяви в тому числі і щодо його сімейний стан. Крім того, ОСОБА_2 в тексті довіреності заявляє, що квартира є його особистою власністю і представник уповноважений отримувати кошти за продаж квартири.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, що 16 травня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зверьковою Н.В.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, відповідно до ст. 655 ЦК України.

За умовами даного договору ОСОБА_2, від імені якого діяла ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноногом В.П. продав а ОСОБА_5 купила квартиру АДРЕСА_2.

За договором доручення, згідно до ст. 1000 ЦК України, одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Встановлено, що ОСОБА_2 22.03.2011 р. уповноважив ОСОБА_4 бути його представником та розпоряджатися всім належним йому майном , в тому числі з питань оформлення права власності на належну йому квартиру АДРЕСА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорноногом В.П. надав їй право, зокрема, подавати від його імені, зокрема, довідки, подавати при оформленні договору купівлі-продажу (обміну, застави тощо) від його імені будь - які заяви в тому числі заяву про належність йому на праві особистої власності та про його сімейний стан)оформити та підписати в разі необхідності попередній договір, договір купівлі-продажу, гроші за продану квартиру.

Також встановлено і це підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом РАЦС Печерського РУЮ у м. Києві 23.01.2013 р. повторно, що позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.01.1978 року.

Позивачі вважають, що оскільки вони перебувають у шлюбі та за відсутності згоди одного з подружжя відчуження майна не відповідає вимогам чинного законодавства. Також доручення, яке надано відповідачу ОСОБА_4 не передбачає надання заяв щодо сімейного стану власника, а отже остання перевищила повноваження визначені договором доручення.

Як свідчать матеріали справи, спірна квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 06.04.2001 року, укладений з ОСОБА_8, що його посвідчено Степаненком Д.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, що передбачено ч. 3 ст. 65 СК України.

Я свідчать матеріали справи, і не оспорюється сторонами представник позивача ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_4 під час укладання спірного договору купівлі-продажу надала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зверьковій Н.В. заяву від імені довірителя про його сімейний стан.

Проте, на думку суду, наявність такої заяви, зважаючи на вимоги чинного законодавства, не свідчать про згоду другого з подружжя позивача ОСОБА_1 надати згоду на укладення угоди з майном.

При укладенні договорів одним із подружжя, відповідно до положень ч. 2 ст. 65 СК України, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Таким чином, суд приходить до висновку, що права ОСОБА_1 є порушеними.

За приписами ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З іншого боку, згідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до ст. 257 ЦК України.

Перебіг позовної давності за приписами ч. 1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого прав або про особу яка її порушила.

Як зазначає представник позивачів, про укладання угоди купівлі-продажу 16.05.2011 р. подружжя дізналось в лютому 2013 р.

В свою чергу представник відповідачів просить суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Як свідчить відмітка про прийняття представник ОСОБА_2, ОСОБА_1 звернувся до суду 05.08.2014 р.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Аналізуючи всі зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позивачами достовірно не доведено в судовому засіданні ту обставину, що про укладання спірного договору вони дізналися в лютому 2013 р., а отже і звернулися до суду за захистом своїх прав в межах встановленого законом строку.

Позовна давність, як вбачається з положень ст. 267 ЦПК України, застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення. При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому приписами ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За встановлених обставин, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні позову, застосувавши положення ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88,212-215,ст.203, 215,655,1000 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суддя: