АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_6 який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 як правонаступника ОСОБА_9 про визнання права власності на Ѕ частину квартири за набувальною давністю, -

Справа №755/14049/2014
№ апеляційного провадження:22-ц-796/2051/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Галаган В.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2, звернулась з позовом до суду, яким просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 16 травня 1975 року Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих на підставі рішенню Печерської ради від 28 квітня 1975 року № 294 було видано ордер № 255843 на житлове приміщення на ім'я ОСОБА_11 на сім'ю з трьох осіб, а саме: ОСОБА_11, його дружини ОСОБА_2, сина ОСОБА_4, на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1. 30 грудня 1989 року було сплачено в повному обсязі суму пайового внеску за дану квартиру у розмірі 6 488 карбованців 44 копійки, що складає суму паєнакопичення. 05 березня 1996 року шлюб між ОСОБА_11 та нею було розірвано. Після розірвання шлюбу за домовленістю подружжя вона залишилась проживати в спірній квартирі, а ОСОБА_11 переїхав до іншої квартири, що також була придбана в шлюбі, за адресою: АДРЕСА_2, де проживав до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Після смерті ОСОБА_11 відповідачі, як спадкоємці за законом, звернулись до нотаріальної установи із заявами про прийняття спадщини.

Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року за нею визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. З 28 травня 1975 року і до часу звернення з даним позовом до суду позивачка постійно проживає в спірній квартирі, володіє та користується квартирою, про що свідчать документальні докази, долучені до матеріалів справи, а саме: квитанції про оплату комунальних послуг, що підтверджують факт оплати позивачкою комунальних послуг з 1996 року за адресою спірної квартири. Тобто, з моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_11, з 1996 року, позивачка відкрито, безперервно володіє та користується квартирою АДРЕСА_1, що, на думку позивачки, є підставою для набуття нею права власності на спірну квартиру за набувальною давністю. Загальний строк користування позивачкою квартирою складає понад 13 років, ОСОБА_11 не реєстрував своє право власності на дану квартиру у Київському БТІ і не заперечував проти користування квартирою позивачкою, що встановлено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року, у зв'язку з чим вона вважає, що нею фактично набуто право власності на спірну частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю, що є підставою звернення її з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_9 про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким прийняти нове рішення яким по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 повністю, посилаючись на те, що рішення підлягає скасуванню через допущені процесуальні порушення та неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2, її представник ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_8 як правонаступника ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.2 а.с.13), проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі ордеру № Г 255843, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, ОСОБА_11, як члену ЖБК «Урожай», та членам його сім'ї: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надано право на вселення в двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 5).

За даними Довідки, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Урожай», від 29 травня 2012 року № 25, сума пайового внеску за квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 6 488 карбованців 44 копійки сплачено 30 грудня 1989 року, у повному обсязі, що складає суму паєнакопичення. (т.1 а.с. 6).

05 березня 1996 року шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва, актовий запис № 250 (т.1 а.с. 7).

13 вересня 1996 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського району м. Києва, актовий запис № 1043. (т. 1 а.с. 113).

За даними свідоцтва про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті в м. Києві, актовий запис № 41, ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року у віці 64 роки (т. 1 а.с. 8).

26 травня 2012 року Десятою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справи № 437/2012, реєстровий № 52864036, щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 9).

Згідно копії актового запису про смерть №16540 від ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9, відповідач по справі, померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 63 роки (т.2 а.с.13,18).

10 жовтня 2014 року Третьою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано спадкову справу №191/2014 (т.2 а.с.39-105), відповідно до якої спадкоємцем є її син ОСОБА_8.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 Цивільного кодексу України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Спадкування за законом відбувається у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини. При вирішенні питання спадкування за законом, враховуються такі юридичні факти, як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Центральним субінститутом спадкування за законом є інститут черговості, який полягає в тому, що за загальним правилом кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування за відсутності бодай одного спадкоємця попередньої черги, обумовленого різними причинами: фізичною відсутністю, усуненням від права на спадкування, неприйняттям спадщини або відмовою від прийняття спадщини.

Згідно положення статті 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно Довідки Форми № З, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Урожай», від 05 червня 2012 року № 16, в квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_2, 1950 року народження, та ОСОБА_4, 1974 року народження. (т.1 а.с. 14).

Згідно Листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 07 червня 2012 року № 21992 (И-2012), станом на 05 червня 2012 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована (т.1 а.с. 44).

26 травня 2012 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_11 (т.1 а.с. 99, 105).

29 серпня 2012 року ОСОБА_9 звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка ОСОБА_11 (т.1 а.с. 111, 113).

06 листопада 2012 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 118, 125).

12 листопада 2012 року ОСОБА_2 звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_11. (т. 1 а.с. 125, 102).

Згідно Глави 10 п. 4.15., 4.18 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 02.2012 року № 296/5, видача Свідоцтв про право на спадщину на нерухоме майно, проводиться нотаріусом після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцю.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто, як убачається з вказаної норми, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності, тобто права, яке вже мало виникнути до її проведення.

21 листопада 2012 року Десятою Київською державною нотаріальною конторою листом № 6035/02-14 повідомлено ОСОБА_2 про те, що спадкоємцями щодо майна після смерті ОСОБА_11 є сини померлого ОСОБА_7, ОСОБА_4 та переживша дружина померлого ОСОБА_9, які своєчасно подали заяви про прийняття спадщини. До складу спадкового майна входить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2; квартира АДРЕСА_1, гаражний бокс АДРЕСА_3.

Згідно статті 71 Закону України «Про нотаріат» та Розділу ІІ глави 11 п. 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, в разі смерті одного з подружжя, видається нотаріусом на підставі заяви одного з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. Керуючись вищенаведеним, нотаріальною конторою відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку майна, тому що на момент смерті ОСОБА_11, позивачка ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з померлим не перебувала, шлюб був розірваний у 1996 році (т.1 а.с. 126)

Відповідно до ч.33 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням суду встановлено, що відповідно до статті 15 Закону України «Про власність» ОСОБА_11 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, а згідно ст. 22 КпШС України квартира є спільним майном ОСОБА_11 та ОСОБА_2, тому на підставі ч. 1 ст. 28 КпШС України ОСОБА_2 має право на 1/2 частину зазначеної квартири (т. 1 а.с. 10-13).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Цивільний кодекс передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст.ст. 335, 376, 392 цього Кодексу.

Встановлено, що предметом спору у цій справі є визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю. Вказуючи на те, що згідно ордеру № 255843 від 16 травня 1975 року спірну квартиру отримано її колишнім чоловіком ОСОБА_11, як членом ЖБК «Урожай», на сім'ю з трьох осіб, а саме: ОСОБА_11, його дружини ОСОБА_2, сина ОСОБА_4, та на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва 12 грудня 2013 року за позивачкою визнано право власності на 1/2 частину АДРЕСА_1. З моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_11, тобто з 1996 року, та після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_11 і до часу звернення з даним позовом до суду, позивачка відкрито, безперервно володіє та користується спірним нерухомим майном, самостійно несе витрати на житлово-комунальні послуги, що на думку позивачки, є підставою для визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири за набувальною давністю.

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно ураховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом.Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Така правова позиція викладена у п.6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, від права на яку померлий ОСОБА_11 не відмовлявся, і позивач знала про належність йому цього майна, тому відсутні підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частку цієї квартири за набувальною давністю.

Крім того, спірна частина АДРЕСА_1 є складовою спадкової маси після смерті колишнього чоловіка позивачки ОСОБА_11, з яким позивачка розірвала шлюб у 1996 році, та спадкоємцями за законом після смерті якого є діти спадкодавця, тобто відповідачі по справі ОСОБА_7, ОСОБА_4, та дружина спадкодавця, відповідачка по справі ОСОБА_9, правонаступником якої є ОСОБА_8, які у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної установи із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11, в тому числі і на спірну частину АДРЕСА_1, право власності на яку рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року визнано як таку, що набута ОСОБА_11 під час перебування у шлюбі.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: