Cправа № 563/156/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2015 року м.Корець

Корецький районний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Загородько Н.А.

при секретарі Туровичу М.І.

за участю відповідача-позивача ОСОБА_1,

представників сторін ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним -

встановив:

До суду звернулася ОСОБА_4 з позовом про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що 24 лютого 2014 року нею було передано у власність відповідачу по справі - ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 000 доларів США, а останній зобов'язався повернути їх на її першу вимогу.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, ОСОБА_1 надав відповідну письмову розписку.

10 грудня 2014 року на адресу відповідача по справі позивачем було надіслано письмову вимогу про повернення позики, проте, відповідач по справі свої зобов'язання щодо повернення позики у 30-ти денний термін, передбачений ст. 1049 ЦК України - не виконав, в зв'язку з чим ОСОБА_4 змушена звертатись з даним позовом до суду.

Також, до суду звернувся ОСОБА_1 із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним. В обгрунтуванні свого позову посилається на те, що він проживав разом з ОСОБА_4 і мав намір створити сім"ю, але спільне життя не склалося і вони розійшлися. Під час спільного проживання вони придбали автомобіль та деякі побутові речі. На придбання автомобіля ОСОБА_4 надала йому грошові кошти в сумі 6000 доларів США, а він за автомобіль сплатив зі своїх коштів 7000 доларів США. Повна вартість придбаної ними побутової техніки становила біля 1000 доларів США. Коли вони розійшлися, то постало питання про поділ автомобіля і згідно ухвали Корецького районного суду була затверджена мирова угода. Відповідно до даної угоди ОСОБА_1 мав сплатити ОСОБА_4 кошти за автомобіль в сумі 6000 доларів США, і на період збирання даних коштів він як гарантію написав розписку, а в подальшому виконав усі умови мирової угоди сплативши ОСОБА_4 кошти за автомобіль, які були вказані у розписці. Коли він звернувся до ОСОБА_4 про повернення розписки вона йому повідомила, що її в неї нема і вона її загубила. Вважає, що позивач шляхом обману скористалась тією розпискою за якою кошти їй повернуто, тому він був змушений звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача по первісному позову ОСОБА_2 позов своєї довірительки з урахуванням уточнень та збільшень позовних вимог, підтримав та пояснив, що 24.02.2014 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 7000 доларів США які останній зобов"язався повернути на першу вимогу про, що було зазначено у письмовій розписці. Так як, на першу вимогу ОСОБА_1 кошти не повернув, то ОСОБА_4 була змушена звернутись до суду. Розписка була власноручно написана ОСОБА_1 і це ним не заперечується. Вважає, що позов його довірительки обґрунтований та підлягає задоволенню, а зустрічний позов не визнав, оскільки, ОСОБА_1 заявлено позов із зазначенням двох підстав, а саме, ст. 230 ЦК України та ст. 235 ЦК України, які є взаємовиключними, договір позики укладено в письмовій формі, отже він не може грунтуватися на показах свідків, дослідження з використанням поліграфа не є доказом в розумінні ст. 57 ЦК України, а доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідач по первісному позову та позивач по зустрічному позову ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні первісний позов не визнали та підтримали зустрічний, пояснили, що ОСОБА_4 ввела всіх в оману, оскільки розписка від 24.02.2014 року стосується коштів, які ОСОБА_1 повернув за автомобіль, а інших коштів у ОСОБА_4 він не брав. Дані обставини підтверджують свідки та дослідження із застосуванням поліграфа.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Щодо первісного позову, то згідно письмової розписки від 24.02.2014 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 кошти в сумі 7000 доларів США та зобовязався повернути борг за першою вимогою позивача.

10.12.2015 року ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_1 з листом-вимогою повернути їй кошти, але ОСОБА_1 дану вимогу не виконав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд виходить з того, що факт існування зобов'язання між сторонами підтверджено належним чином - розпискою, зміст якої свідчить, що відповідно до приписів ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України ОСОБА_4 передала у борг, а ОСОБА_1 отримав 7000 доларів США і зобов'язаний був їх повернути за першою вимогою позикодавця, однак цього не зробив.

Судом також, взято до уваги, що розписка, написана власноручно ОСОБА_1 є фактом укладення договору позики між ним та ОСОБА_4 та фактом передачі йому грошових коштів.

Виходячи із змісту ст. 1051 ЦК України, суд не приймає до уваги пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 щодо того, що кошти за розпискою не передавалися.

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує подання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, стаття 1050 ЦК України передбачає, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

За ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Таким чином, суд вважає, що заявлені позивачем суми підлягають до стягнення, а саме, сума боргу за договором позики становить 167860 гривень, проценти за користування грошовими коштами складають - 20172, 70 грн., три відсотки річних від простроченої суми складають 2808,93 грн.. Стягнення вказаних сум заперечується стороною ОСОБА_1, однак, подані розрахунки ОСОБА_1 чи його представником в судовому засіданні не спростовано.

Також, суд вважає, що на користь позивача з відповідача підляють стягненню судові витрати по справі в сумі 2972,01 грн.

Щодо зустрічного позову, то ОСОБА_1М просить визнати недійсний правочин від 24.02.2014 року посилаючись на ст.ст. 230, 235 ЦК України.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У частині другій статті 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Разом із тим, правомірність правочину презюмується законом, зокрема, у силу приписів статті 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені законодавцем у ст. 230 ЦК України, на яку посилався позивач ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до вказаної правової норми, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотні значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як роз'яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману (угодою з недоліками волі) виключно у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину, тобто повідомлення про факти, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для укладення правочину.

Визначальною ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел у діях однієї зі сторін правочину: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, однак заперечує наявність таких обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчує їх існування.

При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Поняття та правові наслідки удаваного правочину визначені законодавцем у ст. 235 ЦК України, на яку також посилався позивач ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог.

Відповідно до коментованої статті удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснено в п. 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Для визнання правочину удаваним відповідно до положень ст. 235 ЦК України позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правочину.

При цьому наміру лише однієї сторони на укладення удаваного правочину недостатньо.

Таким чином, аналізуючи наведене вище, слід зазначити, що правочин, вчинений під впливом обману, по своїй правовій природі не може бути наслідком укладення удаваного правочину, як і навпаки, оскільки в першому випадку має місце дефект волі однієї із сторін під впливом цілеспрямованої неправомірної активної (яка проявляється в запереченні обставин) чи пасивної (яка полягає в замовчуванні існування істотних обставин) поведінки іншої сторони, тоді як у другому - всі учасники правочину діють спільно та свідомо, з єдиним наміром і метою: приховати, як правило протизаконну угоду.

При цьому, будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що зазначений правочин є удаваним (ст. 235 ЦК України), тобто вчинений сторонами для приховання іншого правочину, а тим більше, укладеним під впливом обману (ст. 230 ЦК України), що само по собі в такій конструкції є неможливим та взаємовиключним, позивачем ОСОБА_1 до суду не представлено.

Керуючись ст.ст. 10,60,88,212,215 ЦПК України, ст.ст. 230, 235, 524, 533, 625, 1046-1050 ЦК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 190 841 (сто дев"яносто тисяч вісімсот сорок одну) грн. 63 коп. з них, 167 860 (сто шістдесят сім тисяч вісімсот шістдесят) грн. боргу, 20172(двадцять тисяч сто сімдесят дві) грн. 70 коп. процентів за користування гршововими коштами, 2808 (дві тисячі вісімсот вісім) грн. 93 коп. три відсотки річних.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на надання правової допомоги в розмірі 3500 (три тисячі п"ятсот) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в сумі 2072 (дві тисячі сімдесят дві) грн. 01 коп.

В зустрічному позові ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Корецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: