Справа № 365/800/14ц Головуючий у І інстанції Хижний Р.В.
Провадження № 22-ц/780/3494/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Згурівської селищної ради Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними рішення селищної ради та державного акту,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала наступним:

Ще у 1982 році рішенням правління колгоспу її сімї для зайняття городництвом було передано в постійне користування земельну ділянку площею шість соток по АДРЕСА_1, дану земельну ділянку вони використовують до цього часу. Рішенням Згурівської селищної ради від 03.08.2005 року № 147 надано згоду на приватизацію вищевказаної земельної ділянки. 19.04.2006 р позивач отримала Державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку. Після звернення до відділу Держземагенства у Згурівському районі позивач дізналась, що рішенням Згурівської селищної ради № 10 від 16.02.1996 року ОСОБА_5 надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,25 га, з яких 0,15 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,10 га - для ведення особистого селянського господарства, що розташована в АДРЕСА_1. Рішенням Згурівської селищної ради від 16.11.2001 року № 40 рішення Згурівської селищної ради від 16.02.1996 року № 10 визнано таким, що втратило чинність, натомість ОСОБА_5 за вказаною адресою надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,3913 га, з яких 0,15 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,2413 га - для ведення особистого селянського господарства. В результаті вказаного рішення земельна ділянка відповідача збільшилась на 0,1413 га. Виданий 25.12.2001 року ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,3913 га позивач вважає нікчемним, оскільки він включає себе земельні ділянки з різним цільовим призначенням, що суперечить Наказу Державного комітету України по земельним ресурсам від 04.05.1999 року № 43. Натомість попередньо видані ОСОБА_5 державні акти на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та для ведення особистого селянського господарства 0,10 га є чинними, їх державна реєстрація не скасована. Крім того зазначала, що межі спірної земельної ділянки в натурі на даний час не встановлені, межові знаки відсутні. При погодженні меж земельних ділянок переданих у власність ОСОБА_5 до акту погодження меж були включені лише власники суміжних земельних ділянок, з позивачем межі даних земельних ділянок погоджені не були. Вважала, що збільшення площі земельної ділянки ОСОБА_5 відбулось за рахунок її земельної ділянки, чим порушені її права як землекористувача. Зважаючи на наведене, просила суд визнати недійсним рішення Згурівської селищної ради Київської області від 16.11.2001 року № 40, визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_5 та скасувати його державну реєстрацію, стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 21 квітня 2015року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Обґрунтувала скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що спірними рішенням та державним актом порушено її права. Крім того вказує, що ОСОБА_5 порушила вимоги ч.4 ст. 116 Земельного кодексу України, подавши у 2001 році заяву про отримання земельної ділянки у власність вдруге. Також судом не взято до уваги, що один державний акт видано на дві земельні ділянки різного цільового призначення. За таких умов є усі підстави для задоволення її позовних вимог. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в повній мірі відповідає наведеним вимогам, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Ст. 3 ЦПК України встановлено, що особа в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було належним чином доведено наявності порушення з боку відповідачів її прав в користуванні земельною ділянкою. З даними висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог не було надано позивачем ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.

Так, позивачем не було доведено її посилань щодо того, що ділянка відповідача накладається на ділянку позивача. Не може вважатися належним доказом з цього приводу лист Державного агентства земельних ресурсів України на адресу позивача, оскільки він не тільки не містить даних про розмір та конфігурацію такого накладення, однак взагалі не підтверджує сам факт накладення. За таких умов посилання позивача на порушення її прав залишилися недоведеними, відтак не можуть бути прийняті судом.

Той факт, що при наданні у 2001 році ОСОБА_5 спірної земельної ділянки були порушені права позивача, остання обґрунтовує тим, що зазначена земля з 1982 року перебувала у користуванні її сімї. В той же час зазначене твердження не було належним чином доведене в судовому засіданні, оскільки жодного документального підтвердження з цього приводу надано не було, а пояснення свідків з цього питання не можуть бути прийнятими судом в якості належного доказу, оскільки не містять точних даних з приводу того, коли саме, в якому розмірі та в яких межах надавалася ця земля. Зважаючи на вказане, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що дана обставина не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи. В той же час з наданих самим позивачем доказів вбачається, що земельну ділянку вона отримала у відповідності до рішення селищної ради від 03.08.2005 року, державний акт оформила 19.04.2006 року. За таких обставин прийняття 16.11.2001 р. рішення про надання ОСОБА_5 спірної землі у власність та оформлення 25.12.2001 року державного акту на неї жодним чином не могли порушувати прав позивача, яки виникли майже через 4 роки після цього.

Окрім наведеного, суд першої інстанції, серед іншого, також звернув увагу й на те, що право власності відповідача на спірну земельну ділянку було підтверджене рішенням Згурівського районного суду від 26.11.2013 року, яке вступило в законну силу та не було ніким оскаржене. За таких умов на даний час належним та законним володільцем спірної землі у розмірі 0,3913 га є саме ОСОБА_3, а не позивач.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції виваженими та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги з цього приводу такими, що не знайшли свого підтвердження. При цьому, у відповідності до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевірка законності та обґрунтованості оскарженого рішення колегією суддів апеляційного суду здійснювалася в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції. Викладені в апеляційній скарзі обставини, що не були предметом розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційною інстанцією не розглядалися.

Згідно положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає рішення законним та обґрунтованим. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді