Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області до ОСОБА_3, треті особи: управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області, реєстраційна служба Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки, за касаційною скаргою заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року заступник прокурора Харківської області звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 безпідставно та протиправно набула право власності на земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1, оскільки Русько-Лозівською сільською радою питання про передачу відповідачу у приватну власність спірної земельної ділянки не розглядалося та відповідне рішення не приймалося. З огляду на зазначене, прокурор, уточнивши позовні вимоги, просив: визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 05 грудня 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку; зобов'язати ОСОБА_3 звільнити та привести у придатний для використання стан вказану земельну ділянку та повернути її за належністю власникові.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступника прокурора Харківської області просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що рішенням Русько-Лозівської сільської ради ХVI сесії V скликання від 25 червня 2007 року ОСОБА_3 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,15 га по АДРЕСА_1, на підставі якого відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, при цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення прав Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Крім того, видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом підстави (рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування) є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог ст. 118 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st118>, - недійсним (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № № 6-33цс13, 6-14цс13 від 22 травня 2013 року та від 24 квітня 2013 року).

Згідно зі ст. 13 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st13> земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142 <nau://ukr/254к/96-ВР|st142>-145 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st145> до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

За положенням ч. 2 ст. 152 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st152> ( тут і далі у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) власник або землекористувач може вимагати усунення порушень його прав на землю.

Статтею 116 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st116> встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st126> право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України <nau://ukr/435-15|st328> право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Із матеріалів справи вбачається, що прокуратурою Дергачівського району Харківської області проведено перевірку додержання вимог земельного законодавства та законодавства України про місцеве самоврядування під час передачі Русько-Лозівською сільською радою землі у приватну власність, за результатами якої встановлено, що ОСОБА_3 безпідставно та протиправно набула право власності на указану земельну ділянку, оскільки на ХVI сесії Русько-Лозівської сільської V скликання від 25 червня 2007 року питання про передачу відповідачці у приватну власність спірної земельної ділянки не розглядалося та відповідне рішення не приймалося, а прийнято головою сільської ради одноособово.

Статтями 26 <nau://ukr/280/97-ВР|st26>, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" <nau://ukr/280/97-ВР|st59>, ст. 12, п. 12 розділу Х ЗК України <nau://ukr/2768-14> передбачено, що виключно на пленарних засіданнях ради приймаються рішення про передачу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян відповідно до ЗК України <nau://ukr/2768-14>.

Із наявної у матеріалах справи копії рішення Русько-Лозівської сільської ради ХVI сесії V скликання від 25 червня 2007 року не вбачається, що його прийнято на пленарному засіданні ради та затверджено протоколом, який включає до порядку денного питання про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що земельну ділянку передано ОСОБА_3 у відповідності до встановленого ст. 118 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st118> та Законом України "Про землеустрій" <nau://ukr/858-15> порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Частинами 1, 7 ст. 118 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st118> у редакції, чинної станом на 25 червня 2007 року передбачалося, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, має подати заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Стаття 50 Закону України "Про землеустрій" <nau://ukr/858-15|st50> (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала обов'язкове складання проекту землеустрою у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. (ч. ч. 9, 10 ст. 118 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st118> у редакції станом на 25 червня 2007 року).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212-215 ЦПК України не з'ясував чи зверталася ОСОБА_3 із заявою про приватизацію земельної ділянки до Русько-Лозівської сільської ради; чи надавався їй дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки (у разі передачі у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов'язковим є розроблення саме проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки); чи погоджувався такий проект відповідними органами; чи затверджено його рішенням Русько-Лозівської сільської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 на пленарному засіданні ради та дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> на допущені судом першої інстанції порушення вимог закону уваги не звернув; належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення рішення місцевого суду без змін.

Ураховуючи, що допущені судами порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2013 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін