Справа №568/791/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2015 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

в складі:

головуючий суддя: Прачук Л.І.

при секретарі судового засідання: Гуменюк Г.В.

За участю представника позивача адвоката:ОСОБА_1

За участю представника відповідача:ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Радивилів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом. В обгрунтування позову посилається на те, що 05.09.2012 року згідно наказу №63 від 03.09.2012 року він був прийнятий на посаду сторожа в Радивилівську виробничу дільницю Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет». Свої трудові обовязки виконував добросовісно та сумлінно і жодних зауважень зі сторони адміністрації до нього не було. Проте відповідач не виплачував йому своєчасно заробітну плату тому він змушений був звільнитися з роботи за власним бажанням. Згідно наказу №1-к від 21.01.2013 року він звільнений з роботи за ст..38 КЗпП України.

Всупереч вимог ст.116 КЗпПУ із ним не проведено повний розрахунок в день звільнення не виплачено усіх сум, що йому належали, в тому числі заборгована заробітна плата і розрахункові за невикористану відпустку.

Стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, і організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня післяпредявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Незважаючи на цю вимогу, йому не було письмово повідомлено про нараховані суми, не було виплачено зароблених ним коштів ні в день звільнення, ні наступного дня. На його неодноразові звернення про виплату заробітної плати адміністрації повідомляла про відсутність коштів.

З цього приводу він вимушений був звернутися за правовою допомогою до адвоката і лише після звернення його представника адвоката ОСОБА_1 до відповідача з ним було проведено розрахунок 26.05.2015 року. Кошти були виплачені його батьку по місцю проживання останнього.

Вказаними протиправними діями відповідач ПАТ «Рівневтормет» заподіяв позивачу моральну шкоду яка виразилась у втраті душевного спокою, нормального сну, переживаннях, яку він оцінює в розмірі 3000 грн.. В обґрунтування моральної шкоди посилається на те, що він змушений був змінити звичайний спосіб життя та протягом тривалого періоду витрачати час та зусилля для відновлення свого попереднього становища, користуватися послугами адвоката.

Враховуючи наведене просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути із відповідача на його користь всі належні кошти в тому середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 22 січня 2013 року по 26 травня 2015 року в сумі 16259 грн. 88 коп.., заподіяну моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 800 грн..

В процесі розгляду справи представник позивача ОСОБА_1 03.08.2015 року подав до суду заяву із змінами і доповненнями в порядку ст..31 ЦПК України в якій зменшив позовні вимоги і просить стягнути з відповідача на користь позивача середньомісячний заробіток за вказаний в позові період затримки із розрахунку середнього заробітку за один робочий день 24 грн.22 коп., що складає 14435 грн. 12 коп..

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав зменшені позовні вимоги в розмірі 14435 грн. 12 коп., моральну шкоду в розмірі 3000 грн. і витрати на правову допомогу в розмірі 800 грн.. Показав, що позивач працював сторожем у відповідача. При прийомі на роботу адміністрація відповідача обіцяла йому заробітну плату в розмірі мінімальної заробітної плати, але платили менше і несвоєчасно. Крім того позивачу приходилося виконувати роботи не пов»язані з умовами трудового договору. Він мурував грубку, заготовляв дрова для опалення сторожки його робочого місця. Проте ці роботи не оплачувалися крім того він не отримував заробітну плату обумовлену трудовим договором. він не отримував. По заробітну плату він неодноразово звертався до відповідача, але гроші йому не виплатили. На неодноразові звернення про виплату заробітної плати відповідач заявляв, що не має коштів. На момент звільнення розрахунку з ним не провели. Лише після звернення представника позивача з письмовим листом до відповідача з ним був проведений розрахунок, а саме заборгованість по зарплаті позивача була виплачена його батьку ОСОБА_4 по місцю його проживання 26 травня 2015 року в сумі 1044 грн. 02 коп.. Просить задовільнити зменшені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 позову не визнавала. Показала, що дійсно позивач працював на підприємстві у вказаний період. На підприємстві були труднощі, заробітна плата працівникам виплачувалася не своєчасно. З працівниками розраховувалися по мірі надходження коштів. Причиною несвоєчасної виплати заробітної плати було те, що підприємство перебувало в скрутному матеріальному становищі. Позивач не приїзджав до ПАТ «Рівнетормет» ні для ознайомлення з наказом про звільнення, ні для отримання трудової книжки, яка була йому передана через тодішнього начальника дільниці в м.Радивилів ОСОБА_5 Позивач сам не звертався за заробітною платою, а коли звертався то отримував її. Поскільки в день звільнення ОСОБА_4 не з»явився в касу підприємства за отриманням розрахункови то його зарплата була депонована, а йому 21 січня 2013 року був надісланий лист з проханням з»явитися на підприємство для отримання розрахункових коштів. Однак позивач не з»явився за грошима тому кошти були повернуті в банк. Вважає, що позивач свідомо не зявився для отримання розрахункових коштів і вини підприємства в несвоєчасному проведенні повного розрахунку з позивачем немає. В задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Позивач в судове засідання не з»явився з невідомих суду причин. Про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши представника позивача адвоката ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, свідка ОСОБА_4, дослідивши докази по справі суд знаходить, що позов підлягає до задоволення частково.

З показів свідка ОСОБА_4 встановлено, що 26 травня 2015 року до нього додому з»явилися ОСОБА_5, начальник Радивилівської дільниці «Рівневтормету» і як зрозумів свідок представники «Рівневтормету». Йому запропонували отримати заробітну плату за сина так як сина не було вдома. Він погодився, написав розписку і йому видали гроші.

Під час судового слідства встановлено, що позивач працював на посаді сторожа в ПАТ «Рівневтормет» із 05.09.2012 року (Наказ №63 від 03.09.2012 року) по 21.01.2013 року (наказ №1-к від 21.01.2013 року). Дане доводиться записами в трудовій книжці позивача. (а.с.5-6)

За вказаний період позивачу була нарахована заробітна плата в сумі 2714,79 грн. в тому числі за 2012 рік - в сумі 2315, 90 грн., а за 2013 рік - 398, 89 грн.(а.с.7.)

Як встановлено в судовому засіданні із пояснень сторін і письмових доказів, що заробітна плата позивачу своєчасно не виплачувалася і невиплачена своєчасно заробітна плата та розрахункові кошти після належних відрахувань, позивач отримав через півтора року після звільнення а саме 25.05.2015 року в сумі 1868,63 грн. відповідно до відомості на виплату грошей №ВМ-0000053 від 18 травня 2015 року та розписки ОСОБА_4 про отримання ним заробітної плати за сина ОСОБА_4 в сумі 1868,63 грн. 25.05.2015 року.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Тобто під час розгляду справи було встановлено, що фактичний повний розрахунок із позивачем в порушення вимог згаданих норм трудового права було проведено лише 25.05.2015 року через півтора року з дня звільнення.

Згідно зі ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку

При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

ОСОБА_4 звільнений з роботи 21 січня 2013 року. Останні два місяці перед звільненням позивача, (тобто листопад, грудень 2012 року) його заробітна плата складала: за листопад 2012 року - 559 грн. 00 коп.; за грудень 2012 року - 613 грн. 92 коп. Кількість робочих днів: листопад 2012 року 22 днів, грудень 2012 року 21 дні, разом за два місяці- 43 робочих дні. Отже, середній заробіток за один робочий день становить (559,00 + 613,92 = 1172.92 грн : 43 дні = 27,47) 27 грн. 28 коп..

Сума заробітної плати вирахувана із даних Пенсійного фонду України зокрема Індивідуальної відомості про застраховану особу ОСОБА_4 ОСОБА_6 НОМЕР_1.(а.с.7)

Час затримки розрахунку при звільнені слід обчислювати з наступного дня після дати звільнення, тобто з 22.01.2013 року (наказ про звільнення №1-к від 21.01.2013 року) по день фактичного розрахунку, тобто по 25 травня 2015 року. Кількість робочих днів ( у 2013 році - 245, у 2014 році 247, у 2015 році - 104) всього 596 робочих днів.

Представник позивача ОСОБА_1 просить стягнути на користь позивача заборгованість за період з 22 січня 2013 року по 26 травня 2015 року включно з розрахунку одноденного середнього заробітку 24 грн. 22 коп..

Суд розглядає позов в межах заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні встановлено, що повний розрахунок з позивачем був проведений, а саме кошти були виплачені батькові позивача ОСОБА_4, 25 травня 2015 року. Отже до стягнення підлягає сума за 595 робочих днів затримки. Таким чином 595 х 24,22 = 14410 грн. 90 коп. - сума, яка підлягає до виплати відповідачем позивачу.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зважаючи на встановлені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що саме з вини відповідача ОСОБА_4 не виплачені належні кошти при його звільненні. Відповідач не довів, що позивач належним чином повідомлявся про необхідність зявитись для отримання заробітної плати. Доказів вручення йому поштового відправлення про необхідність з»явитися на підприємство для отримання розрахункових суду не надано.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно рішення Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року №8рп/2013 рік у справі №1-13/2013 в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному звязку з положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР із змінами слідує, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь яким строком звернення працівників до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат на які працівник має право.

Щодо відшкодування моральної шкоди яка завдана позивачу судом враховано, що в результаті протиправних дій відповідача ОСОБА_4, втратив спокій, зазнав моральних хвилювань, тривалий час залишався без засобів до існування.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому, враховуючи викладені обставини, положення ст. 237-1 КЗпП України, вимоги розумності і справедливості суд знаходить, що до задоволення підлягає моральна шкода в розмірі 200.00 грн. і цю суму слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Ст.79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз.

У п. п. 47, 48 наведеної вище Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 р. роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивач не надав суду розрахунку витрат на правову допомогу як цього вимагає чинне законодавство.

Відсутність розрахунку витрат на правову допомогу є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів на правову допомогу.

На підставі викладеного та керуючись ст.43 Коституції України, ст.ст.115, 117, 237-1 КЗпП України, ст. ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 213, 218 ЦПК України суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» про стягнення середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди задовільнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку за період з 21.01.2013 року по 25.05.2015 року в розмірі 14410 (чотирнадцять тисяч чотириста десять) гривень 90 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 200 (двісті) гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Рівневтормет» на користь держави судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Радивилівський районний суд шляхом подання в 10-денний строк апеляційної скарги.

При неподанні в 10-денний строк апеляційної скарги рішення набирає законної сили по закінченню цього строку, а при поданні апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:

Повний текст рішення виготовлено 15.12.2015 року