Номер провадження: 22-ц/785/3342/15
Головуючий у першій інстанції Курочка В. М.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловим будинком та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виселення,

в с т а н о в и л а:

05 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, який 13 лютого 2015 року уточнив, обґрунтовуючи вимоги тим, що він перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5 з 05 серпня 1972 року по 04 квітня 1997 року, з 1973 року зареєстрований та проживає у житловому будинку АДРЕСА_1, що належить на праві власності колишній дружині на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 2008 року. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року, відповідачці відмовлено у задоволенні позову до нього про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Він є колишнім членом сім'ї власника будинку - відповідачки ОСОБА_5, й має право користуватись житловим приміщення нарівні з нею, але остання створює йому перешкоди у цьому, тому він вимушений проживати на горище будинку.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 64, 156 ЖК України, позивач ОСОБА_3 остаточно просив суд визначити порядок користування житловий будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1, виділивши йому у користування житлову кімнату 1-7, площею 12,8 кв.м., та залишити у загальному користуванні всіх мешканців будинку приміщення 1-1 прихожій, площею 4,5 кв.м., 1-2 кухні, площею 11,7 кв.м., 1-3 санвузлу, площею 5,0кв.м., 1-4 коридору, площею 6,0 кв.м. (а.с. 2-3, 147).

Відповідачка ОСОБА_5 проти позову заперечувала і 25 грудня 2014 року звернулась до суду із вказаним зустрічним позовом, обґрунтовуючи тим, що відповідач ОСОБА_3 систематично протягом багатьох років порушує правила співжиття та не додержується моральних засад суспільства, вчиняє сваркі та ображає її, стягує зі сміттязвалищ на подвір'я, горище, сараї усякий непотріб, створюючи антисанітарні умови та пожежну небезпеку, що робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку, а численні заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Тому посилаючись на ч. 1 ст. 116 ЖК України просила суд виселити відповідача з житлового будинку (а.с. 30-32).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено (а.с. 155-156).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції в частині відмову у задоволенні первісного позову скасувати і постановити нове рішення про задоволення цього позову, мотивуючи тим, що рішення суду є необґрунтованим і незаконним, судом неправильно застосувані положення ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК України (а.с. 159-161).

В запереченні на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_5 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, пояснення на апеляцію відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні первісного позову про визначення порядку користування житловим будинком.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_5 з 05 серпня 1972 року по 04 квітня 1997 року.

З 1973 року позивач ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с. 4), що належить на праві власності колишній дружині - відповідачці ОСОБА_5, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 2008 року (а.с. 77).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року, ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позову до позивача ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 128-136).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що саме власником житлового будинку має визначатися житлове приміщення, яким мають користуватись члени його сім'ї, у тому числі і колишні члени його сім'ї. Тому позивач немає права вимагати визначення порядку користування житловим будинком.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

У статті 396 ЦК України зазначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пунктах 33, 39 постанови №5 Пленуму "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57- 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Таким чином, предметом доказування за вказаною справою є підстави для визначення порядку користування житловим будинком за колишнім членом сім'ї власника.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції помилково застосував ст. ст. 402, 405 ЦК України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 з 1973 року зареєстрований та проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 (а.с. 4), що належить на праві власності колишній дружині на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 2008 року (а.с. 77).

Житлова будівля АДРЕСА_1 під. літ. "А" складається з приміщень: 1-5 житлового, площею 15,64 кв.м., 1-6 житлового, площею 10,04 кв.м., 1-7 житлового, площею 12,8 кв.м., 1-4 коридору, площею 6,0 кв.м., 1-3 санвузлу, площею 5,0 кв.м., 1-2 кухні, площею 11,7 кв.м., 1-1 прихожій, площею 4,5 кв.м., (а.с. 80).

Позивач ОСОБА_3 є колишнім членом сім'ї власника житлового будинку - відповідачки ОСОБА_5, що встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позову до позивача ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 128-136).

У березні 2014 року позивач ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення у спірному житловому будинку, але рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2014 року йому у задоволенні позову відмовлено (а.с. 8).

Дійсно, виходячи з положень статей 16, 391, 386 ЦК, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право й припинення права власності особи на будинок (квартиру) у зв'язку припиненням права членів її сім'ї на користування цим житлом.

З моменту вселення позивача ОСОБА_3 в спірний будинок у зв'язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_5 власниками будинку були її батько ОСОБА_8, а після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 - її матір ОСОБА_9, а з 09 вересня 2008 року - його колишня дружина (а.с. 77,78, 81-88).

Згідно із пп. 4,5 ч. 1 та ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Однак власники спірного будинку не звертались до суду з вимогами про припинення особистого сервітуту позивача ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ст. 406 ЦК України, за наявності обставин, які мають істотне значення.

Частинами 1 та 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 402 ЦК України, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з'ясовуючи зазначені обставини справи та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що законом не передбачено те, що припинення сімейних відносин з власником будинку та не бажання власника визначити житлове приміщення для користування позивачем автоматично позбавляє колишніх членів сім'ї їх права користування житлом. Тому позивач має особистий сервітут відповідно до закону і вправі вимагати визначення порядку користування житловому будинком за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається, що у спірному будинку зареєстровані стороні у справі, їх дочка ОСОБА_10 та малолітній онук ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто чотири чоловіка.

Як вже зазначалось, житловий будинок АДРЕСА_1 складається з трьох житлових приміщень: 1-5 житлового, площею 15,64 кв.м., 1-6 житлового, площею 10,04 кв.м., 1-7 житлового, площею 12,8 кв.м., загальною житловою площею 38,48 кв.м. (а.с. 80). Отже, на кожного зареєстрованого у будинку приходиться по 9,62 кв.м. (38,48 кв.м. : 4).

Однак кімнати за розміром, який приходиться на позивача ОСОБА_3, немає, а виділення йому у користування кімнати, площею 12,8 кв.м., суттєво порушує права власника будинку, відповідачки ОСОБА_5, та житлові праві членів її сім'ї - дочки та онука.

Крім того, вирішуючи спір, колегія суддів звертає увагу й на те, що позивач ОСОБА_3 систематично протягом багатьох років порушує правила співжиття та не додержується моральних засад суспільства, вчиняє сваркі та ображає колишню дружину, стягує зі сміттязвалищ на подвір'я, горище, сараї усякий непотріб, створюючи антисанітарні умови та пожежну небезпеку, що з достовірністю підтверджується не лише пояснення відповідачки ОСОБА_5, але і наявними у справі численними письмовими доказами та фотознімками (а.с. 43,44,45, 46, 50, 51,52, 53-62, 64, 65, 95).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що законних підстав для виділу позивачу ОСОБА_3 в користування житлової кімнати, площею 12,8 кв.м., немає, тому відповідачка ОСОБА_5 не порушує його право користування житлом, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право не підлягає захисту судом.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального, ст. ст. 179, 212, 213, 214 ЦПК України, та матеріального права, а саме ст. ст. 402, 405 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення суду про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2015 року змінити й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловим будинком відмовити з інших правових підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної силу з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік