У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Бондаренко Н.В., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Шептицької А.М..,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту перебування в трудових відносинах та стягнення заробітної плати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту трудових правовідносин та стягнення заробітної плати відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції в порушення принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу, без належного обґрунтування не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_3 та показання позивача ОСОБА_1, який був допитаний як свідок, які підтвердили, що позивач працював на автомийці у відповідача з 08.00 год. по 20.00 год. у період з 20 січня 2015 року по 30 січня 2015 року.

Вказує, що належних доказів (наказів, розпоряджень, договорів про навчання) на підтвердження, що позивач у період з 20 січня 2015 року по 30 січня 2015 року проходив стажування (навчання), а не працював надано не було.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні недостовірно відображені покази

_____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/962/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Галінська В.В.

Доповідач : Демянчук С.В.

свідків, а саме зазначено що позивач показав, що кошти за виконану роботу мала платити саме відповідачка ОСОБА_2, що можна встановити прослухавши запис судового засідання.

Судом безпідставно встановлено, що відповідач ФОП ОСОБА_2 не має права використовувати найману працю.

Просив скасувати рішення суду від 07 квітня 2015 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та встановити факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 у період з 20 січня 2015 року по 30 січня 2015 року; зобов'язати фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 внести до трудової книжки ОСОБА_1 записи про прийняття та звільнення з роботи; стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 600 грн..

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що рішення суду законне та обгрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2, її представник апеляційну скаргу не визнали. Вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не перебував в трудових правовідносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, оскільки доказів в підтвердження доводів, що він був допущений до роботи та виконував свої трудові обов'язки робітника мийки машин повний робочий день, та йому нараховувалася заробітна плата, - не надано.

Щодо даних висновків, суд першої інстанції навів відповідні мотиви та доводи з якими погоджується і колегія суддів.

Згідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За правилами ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, на визначений строк та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно із ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами, проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

В справі не встановлено дотримання сторонами вимог трудового законодавства для укладення трудового договору, та обставин виконання роботи позивачем безпосередньо у відповідачки.

Звертаючись до суду, позивач вказував, що він з 20 січня 2015 року відповідачкою був допущений до роботи працівником мийки автомобілів на автомийці в АДРЕСА_1. ОСОБА_2 повідомила позивачу про умови праці. Він пройшов навчання за два дні і вона допустила його до роботи на проценти у розмірі 30 % від оплати за миття автомобіля. Час роботи становила з 08 години по 20 годину щоденно. За весь період роботи він мав один обід. Працював він до 30 січня 2015 року, потім вирішив звільнитись. На вимогу виплатити заробітну плату, ОСОБА_2 вказала, що в неї багато клієнтів і заробітну плату виплачує ОСОБА_5 - її мати.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, оскільки вони не ґрунтуються на здобутих доказах, є суперечливими та непослідовними, як до періодів, так і до самих обставин виконання роботи позивачем на мийці машин.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Встановлено в суді першої інстанції, та додатково з'ясовано апеляційним судом, що позивач з письмовими заявами про укладення трудового договору не звертався, трудову книжку надавати не мав наміру, паспорта для підтвердження особи не надав, а відтак, достатніх та належних доказів в підтвердження дійсного фактичного допущення його відповідачкою до роботи не надав.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо належного та достатнього доказу в підтвердження позовних вимог показань свідка ОСОБА_3 Колегія суддів вважає, що показання цього свідка беззаперечно не свідчать про допущення до роботи позивача та не є переконливими про виконання ним роботи в відповідачки, оскільки показання свідка і позивача щодо дати роботи містять суперечності. Окрім того заперечується відповідачкою, допитаною в якості свідка, що ОСОБА_3 в неї працювала.

Відсутні і письмові докази про роботу позивача, на які він покликався. (записи до журналів). Будь- яких письмових доказів не витребовувалось і не надавалось.

На спростування доводів позивача, допитана в якості свідка ОСОБА_5, мати відповідачки, показала, що вона як фізична особа-підприємець, яка має право використовувати працю найманих працівників, мала намір прийняти на роботу позивача та просила доньку ОСОБА_2 провести з позивачем навчання. Оскільки ОСОБА_1 не приніс на її вимогу паспорт, туму вона не приймала його та ОСОБА_3 на роботу.

За встановлених обставин відсутні підстави вважати, що між сторонами укладався трудовий договір, а тому безпідставними є вимоги про внесення запису до трудової книжки та виплату йому заробітної плати.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з цим слід зазначити, що покликання суду першої інстанції на норми ст. 24 КЗпП України в старій редакції, яка не діяла на час спірних правовідносин, необхідно виключити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : Н.В. Бондаренко

А.М. Шеремет