У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Завгородньої І.М., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Конкорд Капітал» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 6 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 4 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що з 1 грудня 2004 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом в. о. директора товариства з обмеженою відповідальністю «Конкорд Капітал» від 23 червня 2008 року № 85-к його звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. На день звільнення відповідачем не виплачено компенсацію за невикористану відпустку. Посилаючись на наведене та те, що у зв'язку з неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, просив задовольнити позов.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 6 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 4 серпня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновком про те, що відповідачем доведена, а позивачем не спростована, відсутність заборгованості перед ОСОБА_3 за невикористані ним відпустки, оскільки відповідна компенсація за них йому була виплачена у повному обсязі. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що суд першої інстанції неправильно послався на порушення позивачем строків звернення до суду.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що з 1 грудня 2004 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Наказом в. о. директора товариства з обмеженою відповідальністю «Конкорд Капітал» від 23 червня 2008 року № 85-к його звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу, тобто покладення обов'язку по виплаті працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказував на те, що Актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 26-06-19/26, яка проводилась Територіальною державною інспекцією з питань праці у м. Києві, встановлено, що при звільненні позивача йому виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки (а. с. 200 - 223 т. 1). З листа Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві вбачається, що за період роботи ОСОБА_3 у ТОВ «Конкорд Капітал» відпустка йому не надавалася, проте 29 квітня 2008 року останньому була виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 2004 по 2008 роки у сумі 13670 грн. 27 червня 2008 року позивачу виплачена компенсація за невикористані 5 днів відпустки у розмірі 5362 грн 52 коп. (а. с. 185 т. 1).

Цьому доказу апеляційний суд ніякої оцінки не дав.

Враховуючи те, що позивача було звільнено з роботи 23 червня 2008 року, а компенсація за невикористані 5 днів відпустки йому була виплачена 27 червня 2008 року, тобто із затримкою на три дні, апеляційний суд не врахував, що таке може бути підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Зазначаючи про неправильність висновків суду першої інстанції про пропуск позовної давності, апеляційний суд не звернув уваги, що вона могла вважатись пропущеною щодо вимог про стягнення середнього заробітку за цей період.

З приводу зазначених обставин апеляційний суд ніяких висновків не зробив, не з'ясував чи працював ОСОБА_3 у день звільнення, а, відповідно, коли у відповідача виник обов'язок провести розрахунок з ним, що може вплинути на визначення часу затримки проведення розрахунку.

Крім того, Зарічним районним судом м. Суми в порядку забезпечення доказів за клопотанням позивача було витребувано оригінали документів, зокрема, платіжних відомостей та доручень (а. с. 97 том 1).

Згідно із ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Однак у справі відсутні дані про те, що такі документи надавалися суду для огляду і були оглянуті ним.

Вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційна скарга ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 4 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: І.М. Завгородня В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук