АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1332/15 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін -ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 15 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства індивідуальних забудовників Наука про зобов'язання укласти договори про надання послуг,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15.09.2015 року в позові ОСОБА_4 до ТІЗ Наука про зобовязання укласти договори про надання послуг відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_4 просила скасувати вказане рішення, вважаючи його незаконним, ухваленим у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального права та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

На думку апелянта, судом безпідставно не враховано вимоги п.3.ч.2 ст.21 Закону України Про житлово-комунальні послуги, яким на відповідача покладено обов'язок щодо підготовки та укладення договору зі споживачем та п.5 ч.2 ст.16 ЦК України, якою передбачено такий спосіб захисту порушеного права, як примусове виконання обовязку в натурі. Крім цього, вважає незаконним посилання суду, як на підставу відмови у позові, на наявність правової позиції, викладеної Верховним судом у постанові від 10.10.2012 року в справі № 6-110цс12, оскільки, на відміну від даної справи, в справі, з приводу якої була така позиція викладена, позивачем був виконавець, а не споживач послуг, у звязку з чим суд вправі був відступити від правової позиції Верховного Суду з наведенням відповідних мотивів. Висновки суду в частині, що будинок, в якому вона проживає, є будівельним матеріалом вважає такими, що не відповідають матеріалам справи такому, що набрало законної сили рішенню суду, ухваленому в 2010 році між тими ж сторонами, яким встановлено, що вона є споживачем послуг, а також - факту укладення ТІЗ Наука договорів з виробниками послуг газо-, водо-, енергопостачання з метою подальшого надання останніх членам товариства, яким вона є.

У судовому засіданні представники апелянта ОСОБА_1, ОСОБА_2 апеляційну скаргу своєї довірительки ОСОБА_4 підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача ТІЗ Наука ОСОБА_3 відносно апеляційної скарги заперечила, вважаючи її безпідставною, а рішення суду таким, що скасуванню не підлягає. В обгрунтування заперечень звертає увагу на наявність такого, що вступило в законну силу рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24.04.2012 року, ухваленого у справі між тими ж сторонами, яким встановлено, що договір ОСОБА_4 про дольову участь у будівництві будинку, в якому проживає позивач, є розірваним внаслідок її односторонньої відмови від зобов'язань.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обґрунтував свої висновки тим, що обраний ОСОБА_4 спосіб захисту цивільного права шляхом зобов'язання ТІЗ Наука укласти договори про надання послуг з водопостачання та водовідведення, постачання електричної енергії, послуг з утримання будинку та прибудинкової території не ґрунтується на законі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Так, судом встановлено, що 03.05.2004 року між ТІЗ Наука і ОСОБА_4 був укладений договір про дольову участь будівництві, відповідно до якого остання стала учасником ТІЗ.

Після закінчення будівництва ОСОБА_4 одержала в користування квартиру АДРЕСА_1.

Обслуговування будинку по вул.Винниченка,4 в м.Тернополі, де проживає позивач, здійснюється відповідачем. Тарифи по оплаті комунальних послуг та квартирної плати встановлюються рішенням загальних зборів дольовиків ТІЗ Наука.

Крім цього, на підставі укладеного між РЕМ та ТІЗ Наука договору від 23.12.2011 року № 3280 здійснюється постачання електричної енергії.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.03.2010 року, котре набрало законної сили, з ОСОБА_4 в користь ТІЗ Наука стягнуто 3508 грн.63 коп. заборгованості за надані комунальні послуги по опаленню квартири та обслуговування будинку і прибудинкової території.

Цивільний кодекс України у ст.ст.3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, загальні вимоги до договорів, як різновиду правочину, і зокрема, вільне волевиявлення учасника правочину.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно вимог п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст.642-643 ЦК України.

Частина 1 ст.628 ЦК україни передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, статті 6, 627 ЦК України передбачають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору , виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Водночас ч.1 ст.19 ЗУ Про житлово-комунальні послуги передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері жилово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 Закону визначають обовязки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

У відповідності до вимог п.3 ч.2 ст.21 Закону обовязком виконавця є підготовка та укладення зі споживачем договору на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності та дотриманням умов його виконання згідно з типовим договором.

Цей обовязок відповідає зустрічному обовязку споживача, передбаченому п.1 ч.3 ст.20 ЗУ Про житлово-комунальні послуги щодо укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору визначені Типовим договором про надання послугз утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою КМУ від 20.05.2009 року № 529.

З аналізу змісту ч.3 ст.6, ч.1 ст.630 ЦК України, ст.ст.19-20 ЗУ Про жилово-комунальні послуги та постанови КМУ від 20.05.2009 року № 529 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обовязкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обовязковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положеньі врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, підготовка та укладення договору з надання житлового-комунальних послуг є обовязком виконавця. Відмова виконавця послуг від підготовки та укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч.3 ст.6, ст.ст.627,630 ЦК України та ст.ст.19, 21 Закону.

За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі, шляхом зобовязання особи до укладення відповідних договорів).

Разом з тим, виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обовязків (ст.ст.3, 6, 12-15, 20 ЦК України, ст.ст.3-5 ЦПК України), можна дійти висновку про те, що в разі невизнання виробником (виконавцем) права споживача на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним та умовах, передбачених нормативним актом обовязкової дії.

На підставі наведеного вище, суд першої інстанції з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 10.10.2012 року у справі № 6-110цс12, прийшов до вірного висновку, що позивачем ОСОБА_4 обрано спосіб захисту не передбачений ст.16 ЦК України (про зобовязання укласти договір).

Що стосується висновків суду в частині, що будівництво по вул.Винниченка,4 в м.Тернополі є будівельним матеріалом, то на думку колегії суддів, з врахуванням того, що позивачем в даному випадку обрано спосіб захисту, не передбачений законом, такий висновок правового значення для вирішення вказаного спору не має.

Доводи апеляційної скарги в частині незастосування до спірних правовідносин п.5 ч.2 ст.16 ЦК України, якою передбачено такий спосіб захисту порушеного права, як примусове виконання обовязку в натурі та необгрунтоване застосування до спірних правовідносин правової позиції, викладеної Верховним судом у постанові від 10.10.2012 року в справі № 6-110цс12 колегія суддів з підстав, наведених вище, вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313, 314 ч.1 п.1; 315 ч.1; 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Щавурська Н.Б.

Судді : Фащевська Н.Є.

ОСОБА_5