Справа № 594/1034/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року

Борщівський районний суду Тернопільської області

в складі: головуючого судді Денисової Т.С.

з участю секретаря Козар Т.І.

представників позивача за довіреністю ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідачів адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Борщеві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третіх осіб Борщівської державної нотаріальної контори Тернопільської області, приватного нотаріуса Борщівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_6 3 вересня 2015 року звернулася із позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи Борщівської державної нотаріальної контори, в якому просить визнати недійсними договір дарування ? частини будинковолодіння, яке розташоване в м. Борщеві по вул. С.Крушельницької (вул. Новаторів), 63, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_3, посвідчений 9 квітня 2009 року державним нотаріусом Борщівської державної нотаріальної контори, та договір дарування того ж будинковолодіння, укладений між відповідачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4, посвідчений 16 травня 2015 року приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу ОСОБА_7

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що, будучи власником зазначеного вище будинковолодіння, постійно проживала в ньому, разом з нею жив син відповідач ОСОБА_3. В 2009 році їй виповнилося 80 років. Оскільки не могла ходити, погано бачила та чула, потребувала стороннього догляду. Відповідач ОСОБА_3 в той час постійно вів з нею розмову про те, що не буде її доглядати, доки вона не укладе з ним угоду про довічне утримання. Згодом, коли син став негативно до неї ставитися, ображав, кричав, вона погодилася. 9 квітня 2009 року відповідач ОСОБА_3 заніс та посадив її в автомобіль і повіз до нотаріуса. Стверджує, що ні в якого нотаріуса вона не була, жодного договору не читала та не підписувала. Після цього син обіцяв, що буде надавати їй потрібну допомогу. Однак така допомога тривала лише два місяці. Після цього відповідач ОСОБА_3 став ображати її, забирав її пенсію. 28 квітня 2015 року син побив її, вигнав з будинку і тоді ж від сина вона дізналася, що не є власником свого житла.

Позивач як на підставу позовних вимог посилається на те, що тяжкі для неї життєві обставини, а саме похилий вік та стан здоров»я, спонукали її укласти договір на вкрай невигідних умовах; погодившись на передачу свого житла у власність лише за умови довічного утримання і укладаючи спірний договір, помилилась щодо правової природи правочину; відповідач не набув права на будинок, так як передача майна не відбулася вона продовжує платити за будинок.

6 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_6 подала заяву, в якій уточнила свої вимоги та вказала, що на попередження сина про те, що той не буде нею опікуватися допоки вона не укладе з ним договір довічного утримання, погодилася, оскільки повважала, що ОСОБА_3 є її сином, а тому після укладення такої угоди почне нею опікуватися та дбати про неї. 9 квітня 2009 року відповідач ОСОБА_3 посадив її в автомобіль та завіз до нотаріуса. В приміщенні нотаріальної контори не була, однак до салону їх автомобіля присів невідомий їй чоловік та надав для підпису документ. ОСОБА_3 та незнайомець пояснили їй, що це договір за яким вона передає безоплатно синові свій будинок, а син зобовязується за це дбати за неї, допомагати їй, і лише після її смерті має право розпорядитися нерухомістю. Довірившись синові та бажаючи мати допомогу від сина, поставила у документі свій підпис. Два місяці син проявляв належну турботу про неї, а згодом вони стали сваритися, син ображав її. При цьому, син продовжував про неї дбати, готував їсти, прав одяг, допомагав, одержував пенсію, купляв продукти харчування. Незважаючи на сварки, сподівалася, що син схаменеться і стане належно до неї відноситися. 28 квітня 2015 року ввечері син побив її, вигнав з будинку і тоді ж від сина вона дізналася, що будинок свій вона фактично подарувала синові, а не передала за довічне утримання.

Підставою для задоволення своїх вимог позивач зазначає те, що оспорюваний договір дарування був укладений нею під впливом помилки, а тому підлягає скасуванню відповідно до ст.229 ЦК України. Також просить взяти до уваги наступні обставини вона є особою похилого віку, є інвалідом І-ої групи інвалідності, хворіє понад 20 років, а тому на час укладення договору, потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги; відчужений за договором будинок є її єдиним житлом; мала намір укласти саме договір довічного утримання і даний факт підтвердять свідки; син ОСОБА_3 після укладення договору дбав про неї, а тому впевнена була про укладення саме договору довічного утримання; вона продовжувала проживати в будинку, сплачувала платежі, а тому вважає, що передача будинку у власність не відбулася.

Ухвалою суду від 15 вересня 2015 року до участі у справі як третю особа без самостійних вимог на стороні позивача залучено приватного нотаріуса Борщівського районного нотаріального округу ОСОБА_7.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 11 вересня 2015 року подали письмове заперечення на первинний позов, в якому, зокрема, відповідач ОСОБА_3 вказує, що ніколи не просив свою матір укладати із ним будь-які договори. Після розподілу в 2008 році судовим рішенням за позовом його батька ОСОБА_8 до його матері ОСОБА_6 житлового будинку, він став проживати у частині будинку, що стала належати матері, із останньою. Ще під час розгляду справи про поділ майна, мати підтримувала його заперечення в суді і визнавала, що він також має частку в будинку. Також мати 4 вересня 2007 року та 23 липня 2008 року склала заповіти, в яких вказала, що все майно заповідає йому. Укласти договір дарування мати вирішила сама, з власної волі.

Представник третьої особи Борщівської державної нотаріальної контори Тернопільської області ОСОБА_9 в письмовому запереченні, яке подала до суду 11 вересня 2015 року, вказала, що 9 квітня 2009 року до Борщівської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_6 із проханням посвідчити договір дарування належної їй ? частини домоволодіння № 63, що знаходиться у м.Борщів вул.С.Крушельницької, її синові ОСОБА_3 Для вчинення такого договору позивачем були надані відповідні документи. ОСОБА_10 дав згоду на прийняття в дар домоволодіння та посвідчення договору дарування та надав відповідні документи. Перед підписанням договору, вона, дотримуючись вимог діючого законодавства, встановила дієздатність ОСОБА_6, для уточнення намірів заявниці, запропонувала останній альтернативні варіанти передачі даного майна синові, розяснила їх суть і правові наслідки, на що ОСОБА_6 ствердно заявила, що хоче саме подарувати свій будинок сину. Позивач розуміла з яким питанням вона звернулася до нотаріуса і чого саме хоче. Вона роз»яснила позивачу норми законодавства щодо суті договору дарування, а також нею з»ясовувалося чи даний договір відповідає дійсним намірам сторін, чи не є помилковим, не укладається внаслідок обману, насильства, погрози або ж збігу тяжких обставин, не носить характеру мнимої, удаваної або навмисної угоди відповідними запитаннями сторонам правочину. Після вияснення та обговорення всіх суттєвих умов договору нею було розроблено проект договору дарування і надано для ознайомлення та погодження сторонам. Зауважень від сторін не було, тому сторони його підписали, а вона, як державний нотаріус посвідчила договір. Зазначає також, що згідно умов договору сторони домовились, що під передачею домоволодіння за цим договором слід вважати символічну передачу речі, а прийняття обдарованим від дарувальника ключів від будинку свідчить про те, що передача речі відбулась. Вважає, що позов є наслідком останніх подій, що склалися у житті позивача та неприязних відносин із обдарованим, що не є підставою для визнання договору недійсним.

Позивач ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснила, що син за нею не доглядає, в квітні цього року побив і вона змушена була піти зі свого будинку. Тоді ж дізналася від сина, що будинок їй не належить. Хоче і в подальшому жити в своєму будинку. Також пояснила, що до нотаріуса її привозив син. Тоді до машини разом із сином прийшов незнайомий чоловік та молода особа. Незнайомий чоловік показав де підписати документ і вона його підписала. Що писала не пригадує. Їй тоді ніхто нічого не пояснював. На запитання відповіла, що хату переписала синові за те, що той мав її обходити. А на наступне запитання позивач дала відповідь, що будинок подарувала синові, гроші за це не брала.

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги в судовому засіданні підтримали, просять задовольнити позов з підстав, наведених у позовній заяві. Зокрема представник ОСОБА_2 пояснив, що зі слів позивача, з якою він спілкувався, остання в 2009 році мала намір на укладення із сином договору довічного утримання майна, а тому, укладаючи договір дарування, помилилася щодо його правової природи. Йому позивач пояснила, що син її відвозив до нотаріуса, приходив чоловік з папкою і вона підписувала якісь документи.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнали. Зокрема, ОСОБА_3 пояснив, що з перших днів після зведення батьками житлового будинку у м.Борщеві по вул..С.Крушельницької.63, проживає в ньому. Після одруження, його сім»я та батьки проживали кожні в своїх половині будинку. Він за своє життя в даному господарстві, збудував гараж, добудував ванну, зробив опалення. Стверджує, що саме позивач, його мати, виявила бажання подарувати свою частину будинковолодіння йому. Це було в той час, коли його сестра ОСОБА_1 спочатку зробила все для того, щоб батьки в похилому віці розлучилися. Тоді батько вигнав матір зі своєї половини будинку і мати стала жити у його сім»ї. Сестра, підтримуючи батька, спонукала того поділити будинок. Після поділу будинку сестра стала робити збитки їм, відключила світло, зробила на горищі безлад. Мати, не погоджуючи вчинки дочки та чоловіка, останній не раз виганяв і його з будинку, запропонувала йому укласти договір дарування своєї частини будинку, щоб його ніхто не вигнав.. Тому матір була свідома того, для чого вони в 2009 році їздили до нотаріуса і який саме договір укладала. Документи на будинок постійно знаходилися у шафі, якою користується мати. Після цього і сестра ОСОБА_1 отримала від батька в дар частину будинку, що належав батькові. Після смерті батька сестра вселила в свою частину будинку квартирантів. Останні заважали своїм шумом за стінкою матері. Остання скаржилася йому, сварилася з дочкою. До того часу, поки до матері не стала навідуватися сестра ОСОБА_1, все було добре. Мати погодилася на відвідини дочки, сказала, що потрібно прощати рідним. З того часу мати і стала змінювати своє ставлення до нього. 28 квітня 2015 року він з матір»ю посварився, однак не бив її і не міг цього зробити, з будинку не виганяв. Мати поскаржилася на біль у серці, а тому викликали лікаря швидкої допомоги. Матір тоді забрала до себе ОСОБА_1 і після цього з»явилася заява до міліції про обвинувачення його у побитті матері, а потім і цей позов до суду. ОСОБА_1 відкрито говорила йому та його синові, що забере заяву з міліції, якщо син перепише будинок на неї. На даний час саме ОСОБА_1 підмовляє маму та сестру ОСОБА_11 на дачу таких пояснень в суді. Він за жодних обставин не вигнав би матір з будинку і доглядав би її до смерті. Ніколи не заперечував щодо проживання матері у спірному будинку, мати може повернутися додому в будь-який час. Іншого житла він також не має.

Також відповідачі та їх представник заперечують наявність помилки позивача щодо обставин укладення договору дарування, так як сторони планували укласти саме договір дарування без будь-яких зобовязань обдарованого перед дарувальником вчинити дії майнового чи немайнового характеру. Позивач своїм підписом в присутності державного нотаріуса підтвердила згоду із усіма істотними умовами договору, нотаріус розяснила положення цивільного законодавства, які стосуються варіантів відчуження майна, укладення договору дарування і жодних претензій після укладення договору у позивача не було.

Відповідач ОСОБА_4, зокрема, пояснив, що він прийняв у дар від батька частину спірного житлового будинку, оскільки це була воля його батька. Він не має жодного наміру розпоряджатися житловим будинком до того часу, допоки в ньому проживають його рідні. Перебуваючи у кабінеті прокурора, ОСОБА_1 зверталася до нього з пропозицією переписати будинок на неї, а вона за це забере з міліції заяву на батька.

Аналогічні пояснення відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дали при допиті в якості свідків.

Представник третьої особи Борщівської державної нотаріальної контори Тернопільської області ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги до задоволення не підлягають та дала пояснення, аналогічні викладеним у письмовому запереченні.

Третя особа приватний нотаріус Борщівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 суду пояснила, що підстав для визнання договору дарування немає. Договір був вчинений в присутності обох сторін, у відповідності до норм діючого законодавства.

Допитана як свідок представник позивача ОСОБА_1 суду пояснила, що в їх сім»ї було четверо дітей. Так як брат ОСОБА_3 жив з мамою, а та є інвалідом, мати домовилась із сином, що той буде її обходити до смерті, а після смерті матері її частина будинку залишиться братові. Про договір дарування ніхто з їх сім»ї не знав. Не знала і мати, що такий договір підписувала. За час проживання із сином ОСОБА_12 мати часто скаржилася на поведінку брата, однак змушена була терпіти, бо інші діти не мали змоги її обходити. Про те, що хата не належить їй, мати дізналася після того, як ОСОБА_3 її побив. Тоді мати здивувалася як без неї переписали її будинок. На запитання свідок відповіла, що мати їй розповідала, що син возив її до нотаріуса, лише в машину присідав хтось, диктував їй, що писати.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що за життя діда ОСОБА_8, він та мати ОСОБА_1 в основному відвідували діда. Зі слів матері ОСОБА_1 знає, що за словами бабки остання хату віддала сину ОСОБА_3, а той буде її доглядати.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що за життя батька ОСОБА_8 доглядала за ним до смерті. В той час навідувалася і до матері, яка жила в іншій половині будинку із сином ОСОБА_3 Останній дбав про матір. Рахувалося, що брат живе у матері і має до смерті її обходити. На хату після смерті матері не претендує, однак не погоджується із рішенням матері, про яке дізналася нещодавно. Вважає, що та повинна була зізвати усіх дітей і повідомити про своє рішення віддати будинок синові ОСОБА_12. Зараз мати хоче мати свій куток.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що під час відвідувань ОСОБА_6 від останньої дізналася, що вона віддала хату синові ОСОБА_12, а той має опікуватися нею до смерті.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що чула не раз зі слів ОСОБА_1, з якою товаришує, що ОСОБА_3 має до смерті обходити матір, за це хата залишиться йому.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що в 2011 році по найму ОСОБА_1 доглядала за батьком останньої ОСОБА_8, а тому бачилася із ОСОБА_6 Від останньої чула розмову про те, що половина хати батька має залишитися ОСОБА_1, а її частина будинку сину ОСОБА_12 за те, що той має її обходити.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що проживає у спірному будинковолодінні з 1980 року, з часу одруження із відповідачем. Їх сім»я проживала в одній половині будинку, мати та батько відповідача її чоловіка ОСОБА_3 в іншій. Під час розводу та поділу майна позивач ОСОБА_6 перейшла жити до їх половини будинку, оскільки чоловік останньої вигнав її. Після поділу майна, а саме будинку, позивач ОСОБА_6 з власної ініціативи подарувала свою частину будинку синові ОСОБА_3 Про цей факт знає зі слів самої ОСОБА_6, яка не раз повторяла, що хата вже належить Романові. Ніколи не чула зі слів позивача того, що вона поставила перед сином вимогу за дарунок будинку довічно її утримувати. В даному господарстві жила до 2011 року. Так склалася, що і через нестерпний характер свекрухи, і через проблеми у сім»ї доньки та у зв»язку з погіршенням здоров»я батька, змушена була перейти жити до с.Кривче допомагати доньці та глядіти батька. Стверджує, що ОСОБА_3, так склалося у житті останнього, сильно прив»язаний до своєї матері. Він ніколи б не залишив її заради дружини чи дітей.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що проживає із ОСОБА_19 по сусідству, знає останню та її сина. Підтверджує, що син добре відносився до матері, було все зварено їсти, син купував все. ОСОБА_6 говорила їй, що записала хату на сина, подарувала будинок ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_20 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_6, їх господарства межують. Вона часто бувала у ОСОБА_6. В розмовах остання не раз говорила їй, що хату свою подарувала синові. З сином вони жили добре. ОСОБА_3 дбав про матір. Ніколи ОСОБА_6 не скаржилася на сина. Коли ще розводилася із чоловіком, ОСОБА_6 скаржилася на чоловіка та своїх дочок.

Суд, заслухавши пояснення сторін, учасників судового засідання та свідків, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти.

Згідно рішення Борщівського районного суду від 12 грудня 2008 року (справа № 2-338/08), позивач ОСОБА_8 звернувся із позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме, житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул.С.Крушельницької, 63 у м.Борщеві Тернопільської області.

За змістом рішення, судом було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 8 серпня 1947 року. Від шлюбу мають четверо дітей. Рішенням Борщівського районного суду шлюб між ними розірвано і 11 березня 2008 року ними отримано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Суд вирішив провести поділ незакінченого будівництвом будинковолодіння № 63 по вул.С.Крушельницької у м.Борщеві Тернопільської області, як спільного майна подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_6, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1148 від 10 вересня 2008 року.

Внаслідок, що вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно, ОСОБА_6 набула право власності на будинковолодіння № 63 по вул.С.Крушельницької у м.Борщеві на підставі рішення виконкому Борщівської міської ради від 26 березня 2009 року № 95, реєстрація такого проведена того ж дня Боршівським райБТІ за Р.№ 131 в книзі 1.

В даному судовому засіданні встановлено, що з часу одруження ОСОБА_3, останній з сім»єю проживав у будинку батьків. При цьому, кожна сім»я займала визначену ними частину будинку. Ще до розірвання шлюбу ОСОБА_8 вигнав свою дружину з їх частини помешкань і та оселилася у половині будинку, де жила сім»я сина. Саме цю частину і було судом виділено ОСОБА_6

09 квітня 2009 року між ОСОБА_6 та її сином ОСОБА_3 був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_6 подарувала синові належну їй ? частину домоволодіння у м.Борщеві по вул..С.Крушельницької, 63. Договір того ж дня посвідчено державним нотаріусом Борщівської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за Р № 1-500.

За даними інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 грудня 2015 року, інша частина домоволодіння у м.Борщеві по вул..С.Крушельницької, 63 належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 14 квітня 2009 року за Р № 783.

28 квітня 2015 року, що вбачається зі змісту вироку Борщівського районного суду від 3 листопада 2015 року (справа № 594/726/15-к), між ОСОБА_6 та її сином ОСОБА_3 виникла суперечка, під час якої, як стверджує потерпіла, син її побив. Після огляду її лікарем швидкої допомоги, яким поскаржилася лише на біль у серці та підвищений тиск, попросила відвезти її до доньки ОСОБА_1

6 травня 2015 року ОСОБА_6 звернулася в Борщівський РВ УМВС України із заявою про побиття її сином, а 03 вересня 2015 року із даним позовом до суду.

16 травня 2015 року ОСОБА_3 подарував ? частину житлового будинку № 63 з господарською будівлею, що знаходиться по вул..Крушельницької в м.Борщеві ОСОБА_4

Судом також встановлено, що і для позивача і для відповідача, спірне будинковолодіння у м.Борщеві по вул.С.Крушельницької, 63 було і є єдиним житлом. З 2011 року у будинковолодінні мешкають лише вони обоє, дружина відповідача ОСОБА_17 мешкає у своєї дочки в с.Кривче.

ОСОБА_6 на даний час виповнилося 87 років, а 9 квітня 2009 року їй було 80 років. 9 липня 2015 року позивачу встановлена І-ша група інвалідності загального захворювання. Відповідач ОСОБА_3 досяг 66-річного віку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно із ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57 УПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

Статтею 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України).

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч.1 ст.722 ЦК України, право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як на підставу визнання договору недійсним позивач послалась на ст.229 ЦК України, мотивуючи тим, що при його укладені помилялася стосовно правової природи цього правочину, вважаючи його договором довічного утримання, відповідно до якого друга сторона зобов'язалась здійснювати за нею постійний догляд та її утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача тільки після її смерті.

Згідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що договір дарування підписаний позивачем ОСОБА_6 в присутності державного нотаріуса, що вказує про її обізнаність в укладенні договору дарування, а не договору довічного утримання.

Із змісту договору вбачається, що нотаріусом встановлено особи сторін, перевірено їх дієздатність.

Окрім того, із змісту договору, яким не встановлено жодного обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, пояснень в судовому засіданні державного нотаріуса ОСОБА_9 та пояснень самої позивачки ОСОБА_6 в судовому засіданні, вбачається, що нотаріусом було роз'яснено дарувальнику ОСОБА_6 зміст договору дарування, визначений ст.717 ЦК України, і вона була ознайомлена з природою договору дарування, як безоплатного договору, та що вона не має права вимагати від обдарованої особи вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (абз.1 Договору).

Таким чином, оспорюваний договір є саме договором дарування і такий договір було укладено з дотриманням процедури нотаріального посвідчення даного виду договору.

Згідно роз»яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналізуючи таке розяснення, слід вважати, що, по-перше, саме позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення, а обставини щодо яких помилилася позивач, мають існувати саме на момент вчинення правочину, і, по-друге, не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Відповідач не заперечує той факт, що на час укладення Договору дарування позивачці виповнилося 80 років, остання пересувалася із ціпком на невеликі відстані.

Однак посилання в позовній заяві на інвалідність 1-ої групи відхиляється судом, так як встановлена група інвалідності позивачу, відповідно до довідки до акта огляду МСЕК, лише 9 липня 2015 року.

Суд критично ставиться до посилання представників позивача, оскільки сама позивач в судовому засіданні не підтвердила обставин, зазначених у позовній заяві, на те, що при укладенні оспорюваного договору позивач розраховувала на довічне утримання її відповідачем, оскільки помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину не має правового значення.

Також судом не беруться до уваги посилання в позовній заяві на ту обставину, що ОСОБА_6 потребувала матеріальної допомоги і відповідач міг їй таку надати, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що на момент укладення договору дарування відповідач мав достатньо коштів для утримання позивача матеріально.

Окрім того, відповідач не заперечує свого синівського обовязку, передбаченого ст.ст.202,203 СК України, утримувати матір та піклуватися про неї.

Більша частина свідків, в тому числі рідні обох сторін, в судовому засіданні підтвердили, що саме на ОСОБА_3, їхнього брата, який залишився проживати з батьками, як кажуть в народі, залишився «на грунті», випав обовязок підклуватися про матір до смерті, і він до подій 28 квітня 2015 року його належно виконував.

Окрім того, не знайшла свого підтвердження належними та допустимими доказами наведена в позовній заяві обставина, що відповідач прогнав її з будинку по вулиці С.Крушельницької,63.

Дана обставина заперечується відповідачем. Як вбачається з дослідженого в судовому засіданні вироку суду від 3 листопада 2015 року, лікар швидкої допомоги ОСОБА_21 показав, що ОСОБА_6 не хотіла залишатися дома, попросила відвезти її до дочки.

Отже, позивач та її представники не довели в судовому засіданні, що при укладенні договору дарування позивач помилялась щодо природи правочину, діяла під впливом помилки та не розуміла і не знала, що укладає договір дарування.

Доводи представників позивача про домовленість сторін укласти договір довічного утримання, окрім пояснень представника позивача ОСОБА_22 та допитаної як свідка представника позивача ОСОБА_1, належними доказами не підтвердженні.

Відповідно до ч. 4 ст.60 ЦК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задоволення позову, яке буде мати наслідком позбавлення права власності відповідача на будинок, набутої у встановленому законом порядку, без доведення позивачем усіх передбачених для цього законом обставин, було б порушенням статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договір дарування ? частини будинковолодіння, яке розташоване в м. Борщеві по вул. С.Крушельницької (вул. Новаторів), 63, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений 9 квітня 2009 року державним нотаріусом Борщівської державної нотаріальної контори, слід відмовити.

Також не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним договору дарування того ж будинковолодіння, укладений між відповідачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4, посвідчений 16 травня 2015 року приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу ОСОБА_7. так як дана вимога є похідна від вимоги про недійсність правочину.

Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати із відповідача не стягуються.

Керуючись ст.10,11,60-62,88,212 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третіх осіб Борщівської державної нотаріальної контори Тернопільської області, приватного нотаріуса Борщівського районного нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними, відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з моменту проголошення рішення через Борщівський районний суд до апеляційного суду Тернопільської області.

Головуючий: підпис

З оригіналом згідно.

Суддя Борщівського районного суду Т.С.Денисова