Справа № 372/4581/14 Головуючий у І інстанції Тиханський О. Б.
Провадження № 22-ц/780/260/15 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 46 27.05.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Білоконь О.В.,

при секретарі: Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року за позовом Прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку і повернення земельної ділянки, треті особи ОСОБА_3, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області,-

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовною заявою до Козинської селищної ради та ОСОБА_2, в якому просить визнати незаконними і скасувати рішення виконкому щодо надання в приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,09 га., яку в подальшому останній продав ОСОБА_2, просить визнати недійним державний акт на право приватної власності на землю виданий на ім'я ОСОБА_2, витребувати дану земельну ділянку з незаконного володіння та визнати за територіальної громадою смт. Козина право власності на неї. Обґрунтовуючи позов прокурор посилається на порушення законодавства при виділенні земельної ділянки, а саме прийняття рішень неуповноваженим органом.

В судовому засіданні прокурор позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення про надання земельної ділянки у приватну власність повинна була приймати селищна рада, а не виконком, оскільки делегування відповідних повноважень суперечило чинному на той час законодавству, було порушено інтереси держави в частині дотримання законності в сфері використання землі, про порушення інтересів держави прокурору стало відомо під час прокурорської перевірки в 2014 році.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року було задоволено позов позивача та визнано незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 81/97 від 23.05.02 року.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 0370 від 19.10.05 року, з кадастровим номером НОМЕР_2 та скасувати його державну реєстрацію.

Витребувано на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,9 га вартістю 94442,40 грн. з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., смт. Козин, АДРЕСА_3

Визнано за територіальною громадою смт. Козин в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області право власності на земельну ділянку загальною площею 0,09 га вартістю 94442,40 грн. з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., смт. Козин , АДРЕСА_3

Не погодившись з висновками наведеними в рішенні суду, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено наступні обставини.

Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 81/97 від 23.05.2002 року ОСОБА_3 було надано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,009 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку в смт. Козин, ж/м Рудики. (а.с.9)

ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, площею 0,09 га, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський району, АДРЕСА_4 який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7054 від 05.07.02 року. (а.с. 10, 11)

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.04 № 6037 ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,09 га, яка належала останньому на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7054 від 05.07.02 року. (а.с.12,13)

В подальшому, ОСОБА_2 на підставі вище зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, площею 0,09 га, з кадастровим номером НОМЕР_2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський району, смт. Козин, АДРЕСА_5, ж/м «Рудики», який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 0370 від 19.10.05.року. (а.с. 14, 15).

При наданні правової оцінки доводам сторін, суд першої інстанції прийняв до уваги, що відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, яка діяла у 2002 році, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання у сфері регулювання земельних відносин та прийшов до висновку, що всупереч зазначеним вимогам, земельна ділянка відповідачу була надана всупереч зазначеним вимогам рішенням виконавчого комітету, а тому прийшов до висновку про обгрунтованість позову позивача.

Разом з тим, колегія суддів вивчивши матеріали справи та зібравши нові докази прийшла до висновку про протилежне.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах законності.

Статтею 24 цього Закону передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону.

Відповідно до п. б) ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України, в редакції, яка діяла у 2002 році, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Колегія суддів встановила, що предметом даного позову є рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради, однак всупереч ч. 1 ст. 33 ЦПК України до участі у справі, у якості відповідача, не був залучений виконавчий комітет Козинської селищної ради, який має відповідати за позовом про визнання його рішення незаконним.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив, як того вимагає постанова Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», чи є хоча б один із залучених у справі відповідачів відповідальним за прийняте виконавчим комітетом Козинської селищної ради рішення.

За таких обставин, в порушення вимог зазначеного законодавства, суд першої інстанції, вирішив справу про права і обов'язки виконавчого комітету Козинської сільської ради без його участі у справі. Разом з цим, позовні вимоги про визнання недійсним рішення виконкому, заявлені до неналежного відповідача - Козинської селищної ради.

Вивчивши матеріали справи та докази, надані сторонами, колегія суддів встановила, що рішення місцевого суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Єдиною підставою для задоволення позову, суд першої інстанції визначив прийняття виконавчим комітетом Козинської селищної ради Обухівського району Київської області рішення № 81/97 від 23.05.2002 «Про надання та передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку» в порушення наданих законодавством повноважень.

Такий висновок суду є необґрунтованим з наступних підстав.

Так, колегія суддів додатково залучила до матеріалів справ рішення першої сесії XXIII скликання Козинської селищної ради, протокол № 1 від 28.04.1998, п. 7, згідно з яким, виконкому Козинської селищної ради передані повноваження по виділенню земельних ділянок та приватизації. Рішенням першої сесії Козинської селищної ради XXIV скликання № 8 від 12.04.2002, виконкому Козинської селищної ради надані повноваження з виділення у приватну власність земельних ділянок.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, що діяла станом на 23.05.2002, виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Делеговані повноваження - повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад.

Згідно п. 31 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, що діяла станом на 23.05.2002, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

За приписами п. 12. Перехідних положень Земельного кодексу України, в редакції, що діяла станом на 23.05.2002, до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу (пункти а, б ст. 12 ЗК України в редакції, що діяла станом на 23.05.2002).

Таким чином, у 2002 році Козинська селищна рада Обухівського району Київської області володіла необхідним обсягом повноважень щодо передання громадянам земельних ділянок у приватну власність, враховуючи розташування спірної земельної ділянки у межах населеного пункту смт. Козин.

Зазначені повноваження реалізовувались через виконавчий комітет Козинської селищної ради, який приймав рішення по виділенню земельних ділянок та передачу у приватну власність земельних ділянок в межах населеного пункту.

Відповідно до п. 15 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, що діяла станом на 23.05.2002, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

Наразі, оспорюване рішення виконкому Козинської селищної ради протягом дванадцяти років, до цього часу, не скасоване сесією ради не зважаючи на наявність достатніх для цього повноважень, що також свідчить про відсутність порушень прав цього органу місцевого самоврядування.

Отже, судом першої інстанції безпідставно не були застосовані вищенаведені норми матеріального права, виходячи з яких спірна земельна ділянка до 23.05.2002 належала до земель територіальної громади, а не до земель державної власності, як дійшов суд у своєму рішенні, і Козинська селищна рада мала достатній обсяг повноважень для розпорядження земельною ділянкою через свій виконавчий орган.

Таким чином, висновок суду про відсутність у виконавчого комітету Козинської селищної ради повноважень розпоряджатись спірною земельною ділянкою є недоведеним та необгрунтованим.

Колегія суддів також встановила, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, неправильно застосував норми матеріального права про витребування майна від добросовісного набувача.

Так, однією з позовних вимог позивача було витребування спірного майна з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів прийшла до висновку про необґрунтованість та недоведеність даної позовної вимоги, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

За ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно п.п. «а», «б» ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України, громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання, зокрема, за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.

Право власності на земельну ділянку площею 0,09 га з кадастровим номером НОМЕР_2 виникло у відповідача ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.2004, укладеного з ОСОБА_3

Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 зареєстровано державою в особі Обухівського районного відділу земельних ресурсів та видано 19.10.2005 ОСОБА_2 З дати державної реєстрації відповідач ОСОБА_2 став власником земельної ділянки.

Отже, відповідач ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди, зміст якої відповідає вимогам ст.ст. 82,132 Земельного Кодексу України та ст. 203 ЦК України, тобто із передбачених законом підстав.

Колегією суддів не встановлене жодного порушення законодавства особисто відповідачем ОСОБА_2, який купив земельну ділянку, та третьою особою ОСОБА_3, який продав цю земельну ділянку.

Натомість, в порушення вимог діючого законодавства, судом першої інстанції не дана належна та об'єктивна правова оцінка про здійснення всієї, передбаченої законом, процедури видачі спочатку ОСОБА_3, потім відповідачу ОСОБА_2 оспорюваних державних актів та набуття ними права на землю. Також залишені поза увагою факти здійснення державної реєстрації переходів права власності від третьої особи і відповідача на спірну земельну ділянку, двічі, протягом дванадцяти років, з часу виникнення спірних правовідносин.

Разом з цим суд дійшов до неправильного та необґрунтованого висновку про неправомірність вибуття спірної земельної ділянки із державної власності, а не із власності територіальної громади смт. Козин, з огляду на прийняття виконкомом незаконного рішення про надання земельної ділянки третій особі ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2 не був учасником правовідносин з приводу вибуття спірної земельної ділянки із власності територіальної громади, придбав її шляхом укладення нотаріально посвідченої угоди, тому не повинен нести цивільно-правову відповідальність.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 в силу ч. 1 ст. 388 ЦК України є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, та у нього не може бути витребувана земельна ділянка, набута ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради за умови наявності у виконавчого комітету повноважень по наданню у приватну власність земельних ділянок на підставі чинного рішення першої сесії Козинської селищної ради XXIV скликання № 8 від 12.04.2002.

Таким чином, висновок суду про вибуття із власності Козинської селищної ради земельної ділянки поза її волею, є недоведеним та необгрунтованим і свідчить про неправильне застосування вищенаведених норм матеріального права.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача, лише в тому випадку, якщо останній придбав майно у особи, яка не мала права його відчужувати

Однак, відповідач ОСОБА_2 придбав майно не незаконно, а на підставі договору купівлі-продажу, який законодавство визначає як одну з підстав переходу права власності. На момент придбання майна продавець ОСОБА_3 мав право на відчуження майна, оскільки був його власником на підставі чинного і законного, на той час, рішення виконкому і зареєстрованого державою державного акта на право власності на земельну ділянку. Спір про законність рішення виконкому виник тільки через 12 років після його прийняття. Отже продавець ОСОБА_3 в момент продажу майна не був особою, яка не мала права відчужувати земельну ділянку.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Однак майно набуте відповідачем ОСОБА_2 за оплатним договором і в особи, яка в момент продажу майна мала право відчужувати земельну ділянку, що перевіряється нотаріусами під час посвідчення правочину.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для позбавлення відповідача ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку не підпадають під дію ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача та повернення її державі.

Отже, внаслідок неправильного визначення спірних правовідносин, суд першої інстанції неправильно застосував до них норми ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Тому, відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_2 законного права власника, конституційного права на вільне володіння, користування і розпорядження своєю власною земельною ділянкою.

Фактично, заочним рішенням суду, у відповідача відбулося примусове безоплатне відчуження права власності, шляхом позбавлення такого права, що суперечить ст. 41 Конституції України.

Згідно ч.2 ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ч. 4 ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, людині і громадянину гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Колегія суддів, враховуючи викладене, прийшла до висновку, що суд не прийняв до уваги, при вирішенні цього спору, положення Конституції України, як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права.

Разом з цим, суд першої інстанції посилається на норми ч. 1 ст. 14 Конституції України, відповідно до якої земля є національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Однак суд залишив поза увагою, що спірна земельна ділянка виділена органом місцевого самоврядування у власність третьої особи у справі 12 років тому та знаходиться у власності у відповідача ОСОБА_2 на підставі законного договору купівлі-продажу, тобто, станом на дату розгляду справи, не перебуває в сфері виконання функцій позивача щодо охорони земель державної власності.

Згідно ч. 1 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Діюче законодавство України не зобов'язує покупця земельної ділянки, яким є відповідач ОСОБА_2, перевіряти законність дій або рішень відповідних державних органів, що передували придбанню земельної ділянки її продавцем.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких, надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Вищий господарський суд України в постанові від 23.01.2007 р. у справі № 47/83 констатує необхідність застосування судової практики Європейського суду з прав людини у національному законодавстві, як інструменту функціонування Конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства України.

За приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду, як джерело права.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі -Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від ЗО червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Згхеїсп проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Таким чином, самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок та повернення спірного майна державі в порушення права власності набувачів, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельна ділянка була передана у власність.

Отже, суд не дав належної оцінки доказам у справі, які вказують на недоведеність посилань позову про неправомірність набуття відповідачем ОСОБА_2 права на землю та відсутність винної, протиправної поведінки третьої особи або відповідача, яким земельна ділянка була передана у власність, а тому не встановив відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача права власності.

Колегія суддів обґрунтовує свій висновок про недоведеність позову наступним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а тому, третя особа у справі розпорядилася належною їй земельною ділянкою шляхом її відчуження, згідно з нормами цивільного законодавства, внаслідок чого, дійсним власником спірної земельної ділянки, на цей час, є апелянт ОСОБА_2

Таким чином, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2, є порушенням його конституційних прав і прав людини, які вже визнавались недопустими і такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав і основних свобод людини, рішеннями Європейського суду з прав людини.

Способом захисту порушеного права власності держави на земельну ділянку, позивач зазначив про визнання права власності на це майно на підставі ст. 392 ЦК України. Суд, задовольняючи позов, неправомірно погодився із обраним способом, зважаючи на наступне.

За змістом роз'яснення, яке міститься в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", позов про визнання права власності на майно (стаття 392ЦК України) є належним способом захисту, якщо позивач вимагає залишення у нього майна, відчуженого третьою особою за договором, учасником якого він не був.

Однак, земельна ділянка вибула з володіння Козинської селищної ради 12 років тому, що не заперечувалось позивачем та не спростовано рішенням суду, тому обраний спосіб захисту порушеного права на підставі ст. 392 ЦК України не є належним.

За правовою позицією, викладеною у п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014, № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

У речово-правових відносинах не застосовуються способи захисту прав, установлені для зобов'язальних правовідносин. У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача, (постанова Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року у справі N 6-107цс12).

Таким чином, суд застосував ст. 392 ЦК України до правовідносин, які ця норма не регулює, а тому безпідставно задовольнив позовну вимогу про визнання за Козинською сільською радою права власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, колегія суддів звертає свою увагу на те, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 квітня 2015року було апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державних актів, відмовлено.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, вказаним рішенням Апеляційного суду Київської області було встановлено такі обставини.

« …Колегія суддів приходить до висновку, що Виконавчий комітет Козинської селищної ради приймаючи рішення № 6/1 від 29.11.2001 року, діяв на виконання делегованих повноважень Козинської селищної ради, відповідно до вимог ст. 3 ЗК України, чинного на момент прийняття рішення, як про делегування зазначених повноважень, так і на момент прийняття рішення про виділення земельних ділянок, тобто 29.11.2001 року.»

Розглядаючи апеляційну скаргу, в межах заявлених апеляційних вимог, колегія суддів також бере до уваги принципове процесуальне порушення суду першої інстанції.

Так, апеляційним судом було встановлено, що особа, яка була першим власником земельних ділянок і на незаконність набуття права власності яких, посилається прокурор, взагалі не є відповідачам у справі і позов до неї, прокурор не заявив.

Перший власник земельної ділянки ОСОБА_3 визначений позивачем, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог.

Таким чином, в порушення вимог чинного цивільно-процесуального права, позивач безпідставно позбавив ОСОБА_3 відповідного статусу відповідача, зазначивши його в якості третьої особи, позбавив його права належним чином, захищати свої права та охоронювальні законом інтереси.

Згідно з ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Далі, колегія суддів, враховує наступне.

Вказуючи на відсутність у виконавчого комітету Козинської селищної ради повноважень щодо виділення земельних ділянок у власність громадян, прокурор посилався на вимоги ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в України", відповідно до якої перелік прав виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин, визначених зазначеною статтею є вичерпним, а отже у виконавчого комітету ради відсутнє право на виділення земельних ділянок у приватну власність.

Також прокурор посилався на правові позиції Верховного суду України, викладені в ухвалі від 13.11.2013 року у справі № 6-123ц13 та ухвалі від 25.04.2012 року у справі 6-15350вов10, в яких викладена аналогічна правова позиція щодо повноважень виконавчих комітетів рад.

Однак, як вбачається зі змісту зазначених рішень Верховного суду України, предметом оскарження в зазначених справах, були рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 10 від 25 липня 2002 року та № 17 від 28 листопада 2002 року.

В даній справі, прокурор оскаржує рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 6/1 від 29.11.2001 року.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЗК України 1990 року, чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 6/1 від 29.11.2001 року - розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Отже, судові рішення Верховного Суду України, на які посилався прокурор, стосувалися рішень виконавчих комітетів рад, щодо виділення земельних ділянок, які були прийнятті після втрати чинності Земельного Кодексу України 1990 року, ст. 3 якого, надавала право сільській, селищній, міській раді делегувати повноваження щодо виділення земельних ділянок громадянам відповідному виконавчому комітету.

За таких обставин посилання прокурора на правову позицію Верховного Суду України у справах № 6-123ц13 та № 6-15350вов10 є безпідставним, так як зазначена позиція не стосуються оскаржуваного рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради, оскільки останнє приймалось під час дії ЗК України 1990 року, що втратив чинність 01.01.2002 року.

В той же час, використовуючи своє право, передбачене ст. 3 ЗК України 1990 року, чинного на момент прийняття рішення, Козинська селищна рада своїм рішенням від 28 квітня 1998 року вирішила передати виконкому Козинської селищної ради повноваження по виділенню земельних ділянок та приватизації.

Зазначене, підтверджується наданим суду протоколом засідання першої сесії ХХІІІ скликання Козинської селищної ради від 28 квітня 1998 року.

Вказане рішення ради про делегування даних повноважень є чинним і прокурором не оскаржувалось.

Наступною позовною вимогою позивача, є вилучення земельної ділянки до територіальної громади.

Разом з тим, позивач не надав належних доказів того, яку саме земельну ділянку треба вилучити та передати до територіальної громади смт. Козин.

Так, позивач, посилається на наявність кадастрового номеру спірної земельної ділянки та надав витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с. 149), з якого вбачається, що «предмет правочину є земельна ділянка, житловий масив «Рудики», за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, смт. Козин, АДРЕСА_4 земельна ділянка без номера».

Згідно з Державним актом про право власності на спірну ділянку (а.с. 150 об), що вона межує ще з земельними ділянками (різних розмірів), які також належать відповідачу по справі.

Згідно з технічним паспортом, що знаходиться на а.с. 153-166 вбачається, що на земельній ділянці побудований будинок, натомість, адреса будинку зазначена: АДРЕСА_1

З перелічиних документів є незрозумілим за якою адресою знаходиться спірна земельна ділянка чи по АДРЕСА_2, разом з тим, рішення виконавчого комітету про перейменування назви вулиць немає, також відсутній конкретна адреса саме спірної земельної ділянки.

Разом з тим, на а.с. 226 знаходиться інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна, з якого вбачається, що за адресою АДРЕСА_1, де зазначено, загалом за вказаною адресою обліковується 6 (шість) земельних ділянок з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Позивач, в апеляційній інстанції, повідомив колегію суддів, що спірна земельна ділянка, яка є предметом розгляду даного спору має кадастровий номер НОМЕР_2.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів знайшла неспівпадіння адрес, які зазначені у позові та інших матеріалах справи щодо спірної земельної ділянка, а також її конкретне розміщення серед інших земельних ділянок, що знаходиться за адресою. АДРЕСА_1 та які саме будівлі можуть бути розташовані на ній.

Колегія суддів також приймає до уваги, що спірна земельна ділянка знаходиться в житловому масиві «Рудики».

Аналізуючи зазначені обставини, колегія суддів встановила, що згідно з нормативними актами житловим масивом визнається структурний елемент житлового середовища, обмежений магістральними або житловими вулицями, проїздами, природними межами площею до 50 га з повним комплексом установ першої необхідності.

Позивач не надав належних доказів того, яким чином може бути повернута земельна ділянка, відтак як повинно бути виконане рішення суду.

Згідно з вимогами ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У зв'язку з зазначеними вище обставинами, які були встановлені колегією суддів, рішення суду не може бути виконане, а тому підлягає скасуванню.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити по справі нове.

У задоволенні позову Прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку і повернення земельної ділянки, треті особи ОСОБА_3, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: