АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7152/15 Справа № 208/1109/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Дячков С. В. Доповідач - Осіян О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Петешенкової М.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря - Хлус Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до головного управління Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, -

в с т а н о в и в:

Позивач у лютому 2015 року звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що він 1021 день - із 21.07.2010 року по 08.05.2013 року незаконно перебував під вартою.

Просив зобов'язати Державну казначейську служби виплатити йому з бюджету країни за незаконне переслідування протягом 1702 днів - 170200 грн.; виплатити йому з бюджету країни за незаконний арешт 433093,50 грн.; виплатити йому з бюджету країни за незаконне утримання під вартою, фактичне позбавлення його волі протягом 1021 днів - 884376,92 грн.; виплатити йому з бюджету країни середньомісячну заробітну плату по Дніпропетровському регіону за період із часу позбавлення волі до звільнення в розмірі 97406 грн., а всього 1585076,42 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставлять питання про скасування рішення суду, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі, та просить задовольнити позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити в частині вимог про відшкодування моральної шкоди з огляду на таке.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що 21.07.2010 року позивач ОСОБА_2 був затриманий, а 23.07.2010 року на підставі постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області взятий під варту.

07.06.2011 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ухвалений вирок, яким позивача визнано винним і призначено покарання по ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 361, ст. 70 КК України - 5 років позбавлення волі. Вирок, не набравши законної сили, постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.01.2012 року скасований і справу направлено на новий судовий розгляд.

04.11.2013 року постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області кримінальну справу щодо ОСОБА_2 направлено для проведення додаткового розслідування.

10.11.2014 року слідчий СВ Заводського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області постановив закрити вищевказане кримінальне провадження та припинити кримінальне переслідування відносно ОСОБА_2 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Прокуратурою Заводського району м. Дніпродзержинська 11.11.2014 року постанову слідчого СВ Заводського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.11.2014 року про закриття кримінального провадження скасовано, а в частині припинення кримінального переслідування відносно ОСОБА_2 залишено без змін.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, визнаються сторонами, тому суд вважав їх встановленими. Позивач просив зобов'язати відповідачів відшкодувати йому шкоду у зв'язку з незаконним кримінальним переслідуванням та триманням під вартою.

До цих правовідносин суд застосував Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», яке затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі Положення), та зазначив, що позивач не скористався своїм правом на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої за час перебування під слідством, і не звертався до відповідних правоохоронних органів, які закрили справу.

Суд зазначив, що законодавством визначено чіткий порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а тому відмовив у задоволенні позову.

Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди та виплату середньомісячної заробітної плати, доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував всі обставини у справі, та порушив вимоги законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) у випадках, передбачених ст. 1 цього Закону, громадянинові відшкодовуються, зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону розмір шкоди, зазначеної в п. 1 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу).

Відповідно до пунктів 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996року № 6/5/3/41 (далі Положення), для визначення розміру шкоди, переліченої в п. 1 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України відповідно до цих органів.

У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п. 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену ч. 1 ст. 12 Закону постанову (ухвалу).

02 грудня 2014 року слідчий СВ Заводського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області прийняв постанову, якою повернув ОСОБА_3 раніше вилучене у нього майно та грошові кошти.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачу спричинена інша майнова шкода, і позивач на такі докази не посилався. На момент затримання у липні 2010 року ніде не працював, що підтвердив сам позивач і не заперечували сторони.

А тому рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення середньомісячної зарплати є правильним.

Але із висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди погодитись не можна, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом встановлено, а сторонами не заперечуються ті факти, що 21.07.2010 року ОСОБА_2 був затриманий працівниками міліції, а 23.07.2010 року на підставі постанови суду взятий під варту.

07.06.2011 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ухвалений вирок, яким позивача визнано винним і призначено покарання по ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 361, ст. 70 КК України - 5 років позбавлення волі.

Цей вирок, постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.01.2012 року скасований і справу направлено на новий судовий розгляд.

08.05.2013 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_2 змінена міра запобіжного заходу із тримання під вартою на підписку про невиїзд із постійного місця проживання.

04.11.2013 року постановою суду кримінальну справу щодо ОСОБА_2 направлено для проведення додаткового розслідування.

Постановою від 10.11.2014 року орган досудового розслідування закрив кримінальне провадження та припинив кримінальне переслідування відносно ОСОБА_2 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Прокуратурою Заводського району м. Дніпродзержинська 11.11.2014 року постанову слідчого СВ Заводського РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.11.2014 року про закриття кримінального провадження скасовано, а в частині припинення кримінального переслідування відносно ОСОБА_2 залишено без змін.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, визнаються сторонами, тому суд обґрунтовано вважав їх встановленими, що не суперечить вимогам ст.61 ЦПК України.

Отже незаконне переслідування позивача тривало із 12 березня 2010 року до 10 листопада 2014 року (більше чотирьох років), і в цей період часу він утримувався під вартою із 21 липня 2010 року до 08 травня 2013 року (майже 34 місяці). У зв'язку із чим, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Але відмовляючи у стягненні грошових сум на відшкодування моральної шкоди суд не врахував ці обставини та вимоги законодавства.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно врахувати положення ст. 1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, незаконного накладення арешту на майно, незаконного здійснення інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (а в даному випадку і застосування міри запобіжного заходу - підписки про невиїзд із постійного місця проживання).

Матеріалами справи підтверджено, що незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати позивачу, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок позбавлення його волі та незаконного здійснення інших процесуальних дій, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Отже, наявні підстави для задоволення позову в цій частині.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, Законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується та не встановлено граничний розмір такої шкоди.

Мінімальний розмір заробітної плати на теперішній час складає 1378 гривень, відповідно до пп. 2 п. 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 17.09.2015 року № 704-VIII., а тому саме із цього розміру необхідно виходити, оскільки відшкодування шкоди здійснюється на теперішній час.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд враховує зазначені вище норми законодавства для визначення розміру відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу.

Цей розмір суд визначає із врахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач через незаконне переслідування із 12 березня 2010 року до 10 листопада 2014 року (більше чотирьох років), і в цей період часу він утримувався під вартою із 21 липня 2010 року до 08 травня 2013 року (майже 34 місяці).

Під час тримання під вартою позивач тривалий час хворів та отримував лікування амбулаторно (а.с.10), що погіршило стан його здоров'я. Вимушені зміни у його життєвих стосунках призвели до обмеження свободи та спілкування із рідними та оточуючими людьми, можливості реалізації життєвих планів, та потребували значних зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Обґрунтували розмір моральної шкоди, з урахуванням того, що позивач тривалий час перебував під вартою, а також під слідством та судом, без знаходження під вартою, суд вважає за необхідне стягнути на його користь 200 000 гривень, із яких 150 тисяч гривень складає період незаконного перебування під вартою із врахуванням того, що погіршився стан здоров'я позивача, та 50 тисяч гривень за час перебування під слідством та судом, без знаходження під вартою.

Такий розмір відшкодування відповідає як встановленим обставинам у справі, так і наведеним вище нормам законодавства, і в тому числі, засадам справедливості, добросовісності та розумності, передбаченим п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України.

У зв'язку із чим, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, та задовольнити позов частково, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 червня 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

Стягнути із Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_2 200 000 (двісті тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із цього часу.

Судді: