Справа № 1311/425/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2015 року Кам'янка-Бузький районний суд Львівської області в складі: головуючого - судді Костюк У. І.

з участю секретаря Полішко О.Б.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Кам"янка-Бузька справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна , -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог просить визнати за нею та ОСОБА_3 право власності на приміщення нежитлової будівлі АДРЕСА_1, визнати вищевказані приміщення спільним майном подружжя, поділити вищевказані приміщення визнавши за нею право власності на 2-11-частину приміщення бару площею 26,75 кв.м; 2-12-підсобне приміщення площею 4,8 кв.м.; 2-13-терасу площею 13,6 кв.м.; 3-1-магазин(торговий зал) площею 40,9 кв.м.; 4-1-коридор площею 6,4 кв.м.; 4-2-котельню площею 3,8 кв.м; 4-3-зал перукарні площею 19,3 кв.м., зобов'язати виплатити їй грошову компенсацію в сумі 7588 грн. а також стягнути судові витрати . В обгрунтування позову покликається на те, що 30.10.1990 р. уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 Під час перебування у шлюбі в у 1999 році ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_2 та у 2004 році було придбано житловий будинок під АДРЕСА_1. В подальшому дані житлові будівлі були переведені у нежитлові і використовуються як магазин та перукарня. У 2010 році шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Вважає вищевказані приміщення спільним майном подружжя та просить їх розділити враховуючи можливі варіанти розподілу запропоновані висновком експертизи.

В судовому засіданні позивач та представник позивача уточнені позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, просили позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнали, подавши письмові заперечення, просили відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.10.1990р.та згідно свідоцтва серії НОМЕР_1 від 27.05.2010р. шлюб між сторонами розірвано, прізвище після розірвання шлюбу позивачки змінено на «ОСОБА_1».

ОСОБА_1 просить визнати майном, що є спільною сумісною власністю подружжя приміщення нежитлової будівлі АДРЕСА_1.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя, поділ спільного майна подружжя»здійснюється за правилами, встановленими ст.69-72 СК та ст.372 ЦК.

Пунктами 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У відповідності до ч. 3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір.

Згідно із копією реєстраційного посвідчення серії НОМЕР_2 будинок № НОМЕР_3 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.1999р.

Згідно витягу із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.07.2004р. будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 740 від 10.06.2004р.

В подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Запитівської селищної ради за № 29 від 26.05.2005р. та 30.08.2005р. за № 43 вищевказані житлові приміщення були переобладнані та використовувались як магазин та кафе та на підставі розпорядження голови Кам'янка -Бузької РДА від 31.03.2008р. за № 220 було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію.

В судовому засіданні встановлено, що вищевказані приміщення переобладнані та використовуються відповідачем та членами сімї для ведення підприємницької діяльності, даний факт підтверджується поясненнями сторін а також довідкою виданою виконавчим комітетом Запитівської селищної ради за №216 від 01.04.2015р.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що вищевказані спірні будівлі за АДРЕСА_1 не набули статусу не житлових, оскільки відсутня державна реєстрація права як нежитлової будівлі, а тому за ними зберігається статус житлової будівлі.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення, а тому з урахуванням вищенаведеного позовна вимога щодо визнання за сторонами права власності на приміщення нежитлової будівлі АДРЕСА_1 до задоволення не підлягає.

У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК встановлено принцип диспозитивність цивільного судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю. Предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. Позивачем в свою чергу заявлена позовна вимоги про поділ спірних не житлових приміщень з урахування висновку експертизи за № 053/13 від 23.09.2013р., що не відповідає фактичним обставинам справи, а тому у задоволенні позовної вимоги про поділ нежитлової будівлі - спільного майна подружжя, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, , суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна відмовити.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Кам'янка -Бузький районний суд Львівської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя У.І. Костюк