Справа № 342/190/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1175/2015
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р.М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Малєєва А.Ю., Меленко О.Є.,

секретаря Яковин М.Я.,

з участю: представника ПАТ КБ «ПриватБанк» -

ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 -

ОСОБА_5, представника Служби у справах дітей

Городенківської РДА - Боднарчук О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог служба у справах дітей Городенківської районної державної адміністрації про виселення, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Городенківського районного суду від 31 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явлено до ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов про виселення їх та неповнолітніх дітей із квартири по АДРЕСА_1 посилаючись на те, що рішенням Городенківського районного суду від 15.04.2014 року на дану квартиру, яка перебувала у іпотеці, звернуто стягнення по заборгованості за кредитним договором №IFG2GA від 06.11.2007 року.

Рішенням Городенківського районного суду від 31 березня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

На дане рішення суду, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що суд не врахував норми ЗУ «Про іпотеку», а саме те, що обов'язковість досудової вимоги іпотекодержателя до мешканців про добровільне виселення з наданням строку на його виконання, обмежена випадком прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем у позасудовому порядку на підставі договору. Також представник апелянта вважає, що відсутність відомостей про вручення відповідачам письмових вимог позивача про добровільне виселення з будинку не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено на підставі рішення. Крім того, судом не було враховано того, що на момент укладення договору іпотеки, малолітні діти не були зареєстровані в спірній квартирі і доказів того, що вони були вселені та зареєстровані в ній з дозволу позивача у матеріалах справи відсутні. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість даного рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову та стягнення судових витрат по справі.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній. Крім того, пояснила, що ніяких відомостей про наявність у відповідачів іншого житла немає, і запропонувати інше жиле приміщення для проживання відповідачів банк можливості немає. Вважаючи рішення суду першої інстанції про відмову у виселенні відповідачів із спірної квартири, яка перейшла у власність банку, безпідставним і незаконним, просить його скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ "ПриватБанк".

ОСОБА_3 та представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечили, вважаючи, що правові підстави для виселення відповідачів з неповнолітніми дітьми із спірної квартири відсутні. Вони також зазначили, що іншого місця проживання у сім'ї ОСОБА_4 та інших відповідачів немає. Крім того, представник ОСОБА_4 вказав, що в травні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали до Городенківського районного суду позов про визнання недійсним договору іпотеки квартири АДРЕСА_1, оскільки при укладенні цього договору були порушені інтереси неповнолітніх дітей, які у названій квартирі постійно проживали і продовжують проживати. Вважаючи рішення суду першої інстанції в даній справі законним, просять залишити його без змін.

Представник служби у справах дітей Городенківської РДА вважає рішення суду першої інстанції щодо відмови у позові банку про виселення законним, таким, що відповідає законним інтересам неповнолітніх дітей, які там постійно проживають.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника банку, відповідачів, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції прийшов до висновку, що виселення із спірної квартири порушує права неповнолітніх дітей, які там проживають, і що позивачем не дотримано передбаченого законом порядку виселення мешканців житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, зокрема щодо вимоги про направлення відповідачам вимоги про звільнення квартири, на яку звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги. Однак, повністю з таким висновком суду першої інстанції погодитись, на думку колегії суддів, не можна, виходячи із наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Городенківського районного суду від 15 квітня 2014 року в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором №IFG2GA від 06.11.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2, шляхом застосування процедури продажу вказаного предмета іпотеки (а.с.12-13).

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ "ПриватБанк" заперечив доводи апелянтів про те, що на час укладення договору іпотеки в названій вище квартирі проживали малолітні діти ОСОБА_3, і надав копію довідки, з якої вбачається, що на час укладення згаданого договору іпотеки від 15.11.2007 року у квартирі проживала тільки її власник - ОСОБА_3

З цього приводу колегія суддів зауважує, що оскільки визначення законності чи недійсності договору іпотеки квартири АДРЕСА_2 у зв'язку із проживанням у цій квартирі неповнолітніх дітей є предметом іншого позову, то відмова у позові банку у виселенні відповідачів з дітьми з підстав захисту інтересів неповнолітніх дітей є необґрунтованою. Також не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не дотримано встановлений ст.ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» порядок попередження про виселення з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, оскільки з матеріалів справи вбачається, що попередження банку про виселення вручено за місцем проживання відповідачів, про що у поштовому повідомленні є відповідний підпис (а.с.18). Ніяких доказів про те, що цей підпис не належить одному із відповідачів, немає.

З наведеного вище випливає, що підстави, наведені судом першої інстанції у рішенні про відмову у позові ПАТ КБ "ПриватБанк", не можна вважати обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що позов ПАТ КБ "ПриватБанк" не підлягає до задоволення з іншої підстави.

Частиною першою ст.40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

Зі змісту ч.2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Спірна квартира не була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником.

Таким чином, оскільки у даній справі в іпотеку була передана спірна квартира, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. При цьому, колегія суддів приймає до уваги позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-39 цс15.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» про виселення з іншої підстави.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218; 307; 309; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково. Рішення Городенківського районного суду від 31 березня 2015 року в даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення. В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з неповнолітніми дітьми відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: А.Ю. Малєєв

О.Є. Меленко