АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :
головуючого судді Рубан С.М.
суддів Желепа О.В., Кабанченко О.А.
при секретарі Перетятько А.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи : Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В судовому засідання відповідач та представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації заперечили проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
30.03.2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 займав одну кімнату житловою площею 18,2 кв.м. в трикімнатній комунальній квартирі за вказаною вище адресою. Право на вселення було надано на підставі ордеру на житлове приміщення від 08.06.1994 року за №2055. Ордер був виданий на ОСОБА_4 та його доньку - ОСОБА_2 . Спірну квартиру ОСОБА_4 отримав в результаті обміну в порядку поділу майна. ОСОБА_4 погодився прописати доньку в спірній кімнаті до досягнення нею повноліття. Відповідач в спірну кімнату вселятися не приїжджала, оскільки мешкала в квартирі своєї матері. Після укладання шлюбу з ОСОБА_4 , позивач з 2002 року проживала з чоловіком у спірній квартирі.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.01.2011року позивач отримала право на офіційне вселення в цю квартиру та визнала за собою право на користування житловим приміщенням. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. В спірній квартирі зареєстрований позивач та відповідач з малолітнім сином, яка з 1994 року не проживала в квартирі та не сплачувала за неї. Відповідач за власним бажанням постійно проживає за іншою невідомою адресою. Позивач ніколи не чинила перешкод відповідачу в користуванні квартирою. Факт реєстрації відповідача та її сина в спірній квартирі створює суттєві перешкоди для позивача в користуванні квартирою, завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг. Ці обставини порушують права позивача на користування та розпорядження квартирою.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з наступного.
Судом встановлено, що 08.06.1994 року ОСОБА_4 з сім`єю із двох осіб видано обмінний ордер на житлове приміщення житловою площею 18,3 кв.м., що складається з 1 кімнати в комунальній квартирі АДРЕСА_1 . Сім`я складається з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.12).
16.07.2010 року укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с. 14).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 26.01.2011 року визнано за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням кімнати площею 18,20 кв.м. квартири АДРЕСА_1 та вселено ОСОБА_1 в дане житлове приміщення (а.с. 15), виконання даного рішення в частині вселення позивача ОСОБА_1 до спірної кімнати підтверджується актом державного виконавця про вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 (а.с 16).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер (а.с. 11).
Відповідно до довідок №61 від 15.01.2015 року та №1983 від 05.06.2015 року в неприватизованій кімнаті площею 18,2 кв.м. квартири АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 - з 03.03.2011 року, ОСОБА_2 - з 07.07.1994 року та ОСОБА_3 (син відповідача) - з 08.06.2006 року (а.с. 18, 200).
ОСОБА_1 сплачує за житлово-комунальні послуги по спірній кімнаті, що підтверджується квитанціями (а.с. 19 -26), заборгованості по квартплаті та комунальним послугам станом на 01.01.2015 року не має (а.с.38).
Факт непроживання відповідача ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актами від 04.08.2000 року, 01.04.2005 року, 01.07.2005 р., 03.11.2010 року, 14.11.2012 року, 01.09.2014 року, 03.11.2014 року, 21.01.2015 року, 04.03.2015 року (а.с.27-37) та показаннями свідків, допитаних судом першої інстанції.
Відповідач в суді першої інстанції не заперечувала, що не проживає в спірній кімнаті квартири, однак при цьому пояснила, що за життя батька була позбавлена можливості проживати в цій кімнаті, оскільки її батько ОСОБА_5 зловживав спиртними напоями, влаштував з кімнати майстерню та вселив до неї позивача, з якою у відповідача тривалі неприязні стосунки, що позбавляє можливості її з дитиною проживати в спірній кімнаті. Більше того, відповідач не має ключів від вхідних дверей до квартири та до спірної кімнати, надавати які позивач відмовляється.

Позивач в суді першої інстанції не заперечувала факт відсутності у відповідача ключів від квартири та кімнати.
Тривалі недоброзичливі відносини між сторонами та відсутність, у зв`язку з цим, можливості проживання сторін в одній кімнаті, небажання батька відповідача, у якого склалася своя сім`я з позивачем у даній справі, впускати ОСОБА_2 до спірного житлового приміщення, встановлені рішеннями Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2006 року та від 19.06.2012 року. (а.с.251,253-256).Рішення набрало чинності.
Іншого житла відповідач немає.
Судом встановлено, що одним з чотирьох співвласників в рівних частках квартири АДРЕСА_2 , є ОСОБА_8 чоловік відповідача (а.с.227-119, 242).

В квартирі АДРЕСА_2 , власником 1/4 частки якої є ОСОБА_8 , зареєстровані всі чотири співвласника квартири, що підтверджується Довідкою Форми №3 від 07.10.2015 року (а.с.250).

На даний час ОСОБА_8 перебуває на військовій службі з 23.08.2015 року, що підтверджується довідкою відповідної військової частини (а.с.256-а).
Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
В пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов вірного висновку, що не зважаючи на тривале не проживання відповідача в спірній кімнаті, підстави для задоволення позову відсутні.
Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач із сином були позбавлені можливості проживати в спірній кімнаті квартири ще за життя батька відповідача, що вбачається із рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.06.2012 року.
На даний час, після смерті батька відповідача сторони у справі є чужими особами одне одному та крім того, як встановлено судами, між ними наявні неприязні стосунки, проживання в одній кімнаті в даному випадку сторонніх осіб, крім того з малою дитиною не є можливим на думку колегії суддів. З цих підстав, виходячи із засад розумності та справедливості, причини непроживання відповідача та її дитини у спірній кімнаті колегія суддів вважає поважними.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що відповідач не порушує прав позивача на розпорядження кімнатою, оскільки кімната має статус державної та позивач не є власником спірної кімнати.
Крім того, позивач не позбавлена права на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача сплачених за неї та дитину комунальних послуг.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді