Справа №591/1645/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/1059/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Гагіна М. В. , Собини О. І.

за участю секретаря - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 квітня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 квітня 2015 року задоволено позов ОСОБА_3.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 5929 доларів США.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави 1389,76 грн. судового збору.

Вказане рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на безпідставність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, банк зазначає, що постановою Правління Національного Банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютних ринках» від 03 березня 2015 року за № 160 було зобов'язано уповноважені банки, зокрема, і відповідача також, обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного Банку України, чого безпідставно не врахував суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення стосовно стягнення з банку на користь позивача суми грошового вкладу, посилаючись на те, що відповідач відмовився повертати кошти після закінчення дії договору про строковий вклад.

Крім того, відповідач в апеляційній скарзі зауважує, що рішення суду ухвалено без залучення в якості третьої особи Національного Банку України, обов'язком якого є здійснення регулювання діяльності банків шляхом встановлення вимог та обмежень щодо їх діяльності і реалізація захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків, що, на його думку, є порушенням норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 грудня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений договір про банківській строковий вклад (депозит) «Класік» за № 331832/276671/1-14 в доларах США на строк з 29 грудня 2014 року по 29 січня 2015 року, з виплатою процентів за користування коштами за ставкою 10 % річних. Відповідно до цього договору позивач вніс вклад в сумі 951 доларів США (а.с.15).

Факт прийняття банком грошових коштів від ОСОБА_3 у зазначеній сумі підтверджується квитанцією Філії «Полтавське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» № 1 від 29 грудня 2014 року (а.с.14).

30 грудня 2014 року позивач та відповідач також уклали договір № 331832/277611/1-14 про банківській строковий вклад (депозит) «Класік» в доларах США на строк з 30 грудня 2014 року до 30 січня 2015 року зі сплатою 10 % річних, за яким позивач вніс на рахунок банку 951 доларів США, що підтверджується квитанцією від 30 грудня 2014 року за № 1 та копією депозитного договору (а.с.16, 17).

Аналогічні договори сторони уклали 06 січня 2015 року, 08 січня 2015, 09 січня 2015 року, 12 січня 2015 року, 13 січня 2015 року та 14 січня 2015 року також на строк їх дії: один місяць, але з різними сумами вкладів: від 854 доларів США до 952 доларів США, а всього позивачем було внесено коштів в іноземній валюті на загальну суму - 7512 доларів США (а.с.18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29).

Після закінчення строку дії договорів позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення суми вкладів, яка не була належним чином виконана і суми вкладів позивачу повернуті в повному обсязі не були.

З виписок по особовим рахункам позивача в банку вбачається, що за договором від 29 грудня 2014 року заборгованість відсутня, за договором від 30 грудня 2014 року відповідачем не повернуто 319 доларів США, зобов'язання за рештою договорів не виконані взагалі. Загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем щодо повернення депозитних вкладів станом на день ухвалення оскаржуваного рішення становив 5929 доларів США (а.с.36-42).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач порушив умови укладених з позивачем договорів банківського вкладу, так як після пред'явлення останнім вимог про повернення грошових коштів з його депозитних рахунків після закінчення строків дії договорів залишив їх без належного реагування, тому стягнув з відповідача на користь позивача 5929 доларів США за договорами банківського вкладу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦК України цивільні права та обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Положеннями ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

За змістом ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

У ст.1074 ЦК України йдеться про те, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Отже, за змістом наведеним норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

З урахуванням вказаних норм законодавства та встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відмова банку повернути позивачу всі грошові кошти з його вкладних рахунків суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст.41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст.1068 ЦК України та умовам укладених між сторонами договорів.

Отже, приймаючи до уваги, що на вимогу позивача банк у більшості випадків не видав йому вклади за відповідними договорами, що призвело до порушення прав позивача, тому суд у законний спосіб захистив порушене право ОСОБА_3 і стягнув з відповідача на його користь вкладені кошти в іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував встановлені Національним Банком України обмеження щодо видачі (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 15000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного Банку України, про що йдеться у постанові Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютних ринках» від 03 березня 2015 року за № 160, не заслуговують на увагу колегії суддів з точки зору задоволення апеляційної скарги, так як нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст.4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління.

Отже, посилання відповідача на вказану постанову НБУ, як і подібні їй попередні відповідні постанови, є безпідставним, так як вони (постанови НБУ) є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси.

До посилання в апеляційній скарзі на незалучення судом першої інстанції в якості третьої особи Національного банку України в особі управління НБУ в Сумській області, як суб'єкта регулювання діяльності банків, колегія суддів відноситься критично, оскільки воно не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, що б могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Таким чином, приймаючи до уваги, що суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -