Справа № 333/504/15-ц
Провадження № 2/333/846/15
РІШЕННЯ

Іменем України

08 червня 2015 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрієвої М.М.,

при секретарі Козік А.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду

м. Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка виступає в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Комунарському району, про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, яка виступає в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Комунарському району, про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне.

04.09.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, від якого сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З моменту укладення шлюбу родина мешкала за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ситова, 13, яка належить відповідачу на праві власності. На теперішній час шлюб між сторонами розірвано. З квітня 2013 року позивач разом з сином у спірній квартирі не проживають, оскільки чоловік вигнав її та сина з квартири. Посилаючись на приписи ст.ст. 9, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України позивач просить усунути їй та її неповнолітньому сину ОСОБА_5 перешкоди у користуванні житловим приміщенням квартирою № 21 по вулиці Ситова, будинок № 13 у м. Запоріжжі шляхом вселення та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з підстав, викладених в ньому, просили суд його задовольнити. Крім того, позивач додатково суду пояснила, що у квітні 2013 року її чоловік вигнав її та їх сина із квартири і з цього часу вони у спірному житлі не мешкають, витрат по сплаті комунальних послуг по утриманню вказаної квартири вона не несе, проживає на цей час разом з батьками. На цей час шлюб між сторонами розірвано і колишній чоловік чинить їй перешкоди у вселенні, іншого житла вона не має.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що у вересні 2013 року шлюб між позивач та відповідачем було розірвано. З квітня 2013 року позивач разом з сином у вказаній квартирі не мешкають. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2014 року, яке набулоо законної сили, ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: м. Запоріжжя, вул. Ситова. АДРЕСА_1, а тому немає правових підстав для її вселення.

Третя особа Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Комунарському району, будучі належним чином повідомленими про дату, час та місце слухання справи, в судом засідання не зявилися, жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

Допитаний у судовому засідання за клопотання позивача та її представника свідок ОСОБА_7 суду показала, що два роки тому позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_5 були вимушені виїхати зі спірної квартири, на цей час позивач не може вселитися через те, що відповідач змінив вхідні замки на двері. Однак, свідок також пояснила, що у вказаній квартирі не була що принаймі сім вісім років і про всі події їй відомо лише зі слів позивача.

Вислухавши учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Права членів сім'ї власника на користування житловим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки

Припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням.

Згідно зі ст. 396 ЦК України зазначено, що особа, що має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_3, що підтверджується заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2013 року, яким розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що не спростовується сторонами.

Спірна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, належить відповідачу ОСОБА_3, що визнається сторонами та підтверджується технічним паспортом на вказану квартиру.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2014 року, яке набуло законної сили 30.09.2014 року, визнано ОСОБА_1 такою, що в тратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3. На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 було знято з реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, на цей час позивач ОСОБА_1 не зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, та є такою, що втратила право користування вказаним житлом.

Щодо ОСОБА_5, то суду, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надано жодного того, що неповнолітня дитина була зареєстрована за вказаною адресою.

Щодо показів свідка ОСОБА_7Г, то суд ставиться до них критично та не приймає до уваги, оскільки про всі події ОСОБА_7 відомо лише зі слів позивача і вона не була безпосередньо присутні при тих обставинах, які пояснювала у судовому засіданні, про що свідок також зазначила.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 88, 209, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, яка виступає в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Комунарському району, про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва