справа №619/6009/14-ц
провадження №2/619/286/15
РІШЕННЯ

іменем України

04 червня 2015 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибок Є.А.
за участю секретаря судового засіданняМолотко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації, -

встановив

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача грошову компенсацію за ? частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 320000 гривень. В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що зазначений будинок знаходиться з відповідачем у спільній сумісній власності. Згідно договору купівлі продажу від 23.01.1992 року вказаний будинок було придбано сторонами під час шлюбу, який було зареєстровано 10 серпня 1990 року. Будинок було оформлено на чоловіка. У 1992 році рішенням №167 виконавчого комітету Пересічанської селищної ради сторонам було дозволено знести старий будинок та побудувати новий будинок. Будівництво будинку почали у 1994 році, а у листопаді 1998 року шлюб було розірвано. ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом про розподіл сумісно нажитого майна під час шлюбу у 2005 році, але не можливо було провести розподіл будинку, тому як на той час готовність будинку, який вони будували під час шлюбу була 81%. Відповідно до ст.ст.60,70 СК України майно, що було придбане подружжям під час шлюбу, належить кожному з подружжя в рівних частках. У зв'язку з цим, позивач вважає, що їй належить ? частина зазначеного жилого будинку з надвірними будівлями. Так як ОСОБА_4 ухиляється від введення будинку в експлуатації, то необхідно стягнути грошову компенсацію за ? частину житлового будинку у розмірі 20000 доларів США, що на теперішній час складає за курсом НБУ 320000 гривень.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав, його представник ОСОБА_6 подала до суду письмові заперечення, в яких вказала, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 1990 року по 1998 рік. Рідна мати відповідача, ОСОБА_7, з метою купити своєму сину, ОСОБА_4 житло, 9 січня 1992 року зняла зі свого рахунку НОМЕР_1 у відділенні Державного ощадного банку України кошти в сумі 10000 карбованців. 23 січня 1992 року було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_4 придбав дане майно за загальну суму 7000 карбованців, тобто за кошти матері. Відповідно придбаний будинок був особистою власністю відповідача. Оскільки куплений будинок був старим, ОСОБА_4 вирішив його знести та використавши будівельні матеріали від старого будинку, а також кошти, які залишились від материного подарунку збудувати новий дім. Після того, як було збудовано коробку будинку, відповідач продав свій автомобіль за 1200 доларів США. Кошти з продажу власного автомобіля витратив на інші будівельні роботи вже після того, як позивач виїхала в серпні 1997 року на інше місце проживання та з того часу сторони припинили вести сумісне господарство. Тобто, спірний будинок та будівельні матеріали є особистою власністю відповідача, що було доведено також під час розгляду цивільної справи №2010/2-2/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільно набутого та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Під час розгляду даної справи по суті було проведено судову будівельно-технічну експертизу експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені засл. проф. М.С. Бокаріуса, відповідно до висновку №2564 від 21 вересня 2007 року якої було встановлено використання старої деревини на будівництво нового будинку (брус, колоди), на підшивку стелі першого поверху, для спорудження кроквяної системи даху. Також зазначено, що встановити об'єм та вартість використаної старої деревини не надається можливим. Окрім того, у позивача залишилась у власності ділянка землі згідно акту на право особистої власності №11 від 19.05.1995 року, яку було видано на родину згідно рішення виконкому Вільшанської сільської ради від 08.06.1993 року. Вказана ділянка дійсно набута сторонами під час шлюбу та є їх спільною власністю, але відповідач не вчиняв дії щодо її поділу, залишивши свою частину на користь колишньої дружини. Відповідно до ч.1,2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Статею 331 ЦК України передбачено порядок набуття права власності на об'єкти незавершеного будівництва. Зокрема ч.2,3 цієї статті встановленого право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз ст.60 СК України в контексті з нормами, які містяться в ст.376 ЦК України, виходячи із обставин даного спору, дає підставу прийти до висновку, що ОСОБА_4 здійснивши самочинне будівництво спірного житлового будинку, не набув на нього права власності. А оскільки такого об'єкту, як житловий будинок в правовому значенні та у відповідності до вимог ст.331 ЦК України не існує, немає правових підстав компенсування саме частини будинку, предметом спору можуть бути тільки будівельні матеріали, придбання яких за рахунок позивача повинно бути підтверджено належними доказами. Цей узгоджується з п.6 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами України ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), а також постановою Верховного Суду України від 28 січня 2015 року «Про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва» з приводу неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права, висновок якого є обов'язковим для суду, що розглядає дану цивільну справу. На час виникнення правовідносин, які є підставою судового позову, діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України 1969 року. Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю. Стягнення з одного з подружжя на користь іншого грошової компенсації його частки у спільному майні згідно з ч.1 ст.29 КпШС України можливе за умови наявності спільного майна. Аналогічні підстави для присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно передбачені і ст.ст. 62, 71, 74 СК України. Відповідно до пунктів 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Питання щодо права власності на будинок особисто відповідача і про недоведеність факту участі позивачки у будівництві будинку вже досліджувалось в іншому судовому процесі у згаданій вище цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільно набутого та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Зазначені позовні заяви були залишені без розгляду ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області 12 жовтня 2011 року, у зв'язку із поданням позивачами за первісним та зустрічним позовами заяв. Позовні вимоги стосуються майна набутого під час шлюбу, розірваного 25 листопада 1998 року. Перший позов до суду було подано ОСОБА_3 у вересні 1999 року, який було залишено без розгляду 12 жовтня 2011 року. З новим позовом до суду позивач звернулась 03 грудня 2014 року, тобто через 12 років після розірвання шлюбу та 3 роки два місяці - після залишення першого позову без розгляду. Тобто, на час звернення до суду з позовом про розподіл майна, яке було придбане подружжям під час шлюбу шляхом стягнення грошової компенсації було пропущено строк позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку, ОСОБА_3 вважаючи, що її права щодо поділу спільного майна порушені ще в 1998 році, звернулась до суду з даним позовом тільки у грудні 2014 року, тобто через 12 років, відповідно пропустила строк позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Отже даний позов не підлягає задоволенню, у зв'язку з недоведеністю та пропуском строку позовної давності.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позов не визнав та підтвердив, що він з ОСОБА_3 в період з 10.08.1990 по 25.11.1998 року перебували у шлюбі. На кошти його матері був придбаний будинок, який був знесений та на його місці самовільно побудований інший, який не введений в експлуатацію.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просила відмовити у його задоволенні з підстав, які зазначені у письмових запереченнях.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_9 просили задовольнити позов з підстав, які зазначені у позовній заяві.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 розповіла, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали старий жилий будинок, потім його знесли та почали будувати новий.

Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 10 серпня 1990 року одружилися.

Згідно договору купівлі-продажу від 23.01.1992 року, ОСОБА_4 купив у ОСОБА_11 за 7000 карбованців жилий дерев'яний будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки Дергачівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 10.07.1997 року, готовність незакінченого будівництвом двоповерхового житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, складає 81%.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів.

Пленум Верховного Суду України в п.23 своєї постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України).

У силу статті 16 Закону України «Про власність» та частини першої статті 22 КпШС України, які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки право власності на дерев'яний жилий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, набуте ОСОБА_4 за час шлюбу з позивачем, то зазначений будинок є спільною сумісною власністю сторін.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги посилання ОСОБА_4 на те, що його матір особисто давала йому кошти для придбання будинку, оскільки ним не доведено та надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджували б факт дарування зазначених коштів.

Також суд відмічає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.44 ЦК УРСР, яка діяла на час, який вказує ОСОБА_4, повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців. Письмової угоди між ОСОБА_4 та його матір'ю про дарування коштів, суду не надано.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України.

У судовому засіданні сторони визнали, що дерев'яний жилий будинок, який був придбаний ОСОБА_4, був знесений та на його місці самовільно побудований новий будинок, готовність якого на 1997 рік складала 81%.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, зазначений факт не підлягає доказуванню.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

У судовому засіданні сторонам було роз'яснено їх право заявляти клопотання про призначення експертизи, при цьому ОСОБА_3 відмовилася від призначення експертизи.

Таким чином, ОСОБА_3 не доведено та не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування суми коштів, які були витрачені на будівництво самочинного будинку.

Також суд відмічає наступне.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12 жовтня 2011 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільно набутого майна залишено без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

У судовому засіданні представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності.

Згідно частин 3 та 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так як сплив строк позовної давності та про це до винесення судом рішення заявлено представником відповідача, то зазначене є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ухвалив

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Є.А. Болибок