АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9722/15 Справа № 207/2458/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Черненкової Л.А., Пономарь З.М.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Державного підприємства «Смоли» на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Смоли» про стягнення недовиплачених внаслідок незаконної зміни істотних умов праці коштів, у звязку з тимчасовою непрацездатністю та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з вищезазначеним позовом до суду, посилаючись на те, що з 01 липня 2014 року працював на посаді радника з фінансово-економічної роботи ДП «Смоли», а з 27 жовтня 2014 року на посаді заступника директора з фінансів та комерції з встановленим посадовим окладом та пятиденним робочим тижнем. За відповідними умовами йому здійснювалось нарахування заробітної плати, однак у звязку з тимчасовою непрацездатністю він знаходився на лікарняному з 29 грудня 2014 року по 27 січня 2015 року, з 28 січня 2015 року по 13 лютого 2015 року, з 14 лютого 2015 року по 10 березня 2015 року, з 23 березня 2015 року по 22 квітня 2015 року та з 23 квітня 2015 року по 30 квітня 2015 року. У березні 2015 року після виходу на роботу він дізнався про встановлення неповного робочого тижня і згідно із цим проведено відповідний розрахунок заробітної плати, тобто компенсації у звязку з тимчасовою втратою працездатності. Оскільки він не попереджався про істотну зміну умов праці, вважає, що відповідачем безпідставно недонараховані і недовиплачені кошти у розмірі 3 918 грн. Вважає, що дані обставини завдали йому моральної шкоди, оскільки призвели до порушень звичного порядку життя та нервових переживань, яку він оцінює у 3 000 грн.

У звязку із чим, просив стягнути з відповідача на його користь недовиплачені йому внаслідок незаконної зміни істотних умов праці кошти, у звязку з тимчасовою втратою працездатності у розмірі 3 918, 33 грн. та моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Смоли» на користь ОСОБА_2 кошти недовиплачені внаслідок незаконної зміни істотних умов праці кошти, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю в сумі 3918, 33 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 грн. (а.с.120-122).

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду ДП «Смоли» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.125-129).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем вимог ч.3 ст.32 КЗпПУ, оскільки скорочення тривалості робочого тижня є істотною зміною умов праці, яке відбулось без попередження ОСОБА_2 з відповідним наказом та під час перебування останнього на лікарняному.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач з 01 липня 2014 року працював на посаді радника з фінансово-економічної роботи ДП «Смоли», а з 27 жовтня 2014 року на посаді заступника директора з фінансів та комерції на підприємстві. При прийнятті на роботу йому встановлений посадовий оклад і п`ятиденний робочий тиждень.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. В цьому випадку про зміну істотних умов праці систем розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно розяснень Верховного Суду України, викладених в п.10 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 (з послідуючими змінами і доповненнями), - встановлено, що зміною в організації виробництва і праці визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т.ч. перехід на бригадну або індивідуальну форму впровадження передових методів, технологій, тощо.

Наказом № 225 від 03 вересня 2015 року «Про зупинку виробництва» зупинено виробництво підприємства, що викликане відсутністю сировини у звязку з ії зупинкою ПАТ «Дніпроазот», постачальника АВС, азоту, хлору.

Тобто, даним наказом на ДП «Смоли» запроваджено простій, що є відповідно до вимог ст.34 КЗпП України, зупиненням роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою застосовуються норми ст.113 КЗпП України, а не ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

На підставі наказу № 225 від 03 вересня 2013 року працівники виробничих професій не виходили на роботу у період простою та отримували 2/3 заробітної плати у відповідності із законом. Черговий персонал отримував заробітну плату в повному обсязі з усіма додатковими виплатами в межах законодавства. Працівники заводоуправління працювали за скороченим графіком роботи.

У відповідності до п. 31 роз»яснень Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що згідно з ч.3 ст.32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

З вищезазначеного слідує, що процедура попередження працівників за два місяці у розумінні положень ст. 32 КЗпП України, на яку посилається позивач у позові, у цьому випадку не застосовується, оскільки змін в організації виробництва і праці на підприємстві не було, в той час, як на підприємстві запроваджено простій з відповідним графіком роботи.

Разом з цим, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 КЗпП України, з урахуванням того, що позивач фактично був ознайомлений в усній формі з наказом № 255 від 03 вересня 2013 року, про що зазначено в позовній заяві, однак з відповідними заявами чи скаргами про відмову працювати на умовах неповного робочого часу до відповідача не звертався, з чого слідує його згода з вищезазначеним графіком роботи.

Колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстави для задоволення позовних вимог, оскільки змінений режим роботи для всіх представників підприємства, та з огляду на викладені обставини не вбачається факту порушення прав позивача, що підлягають відновленню в судовому порядку.

В свою ж чергу зміна, чи встановлення режиму роботи - це право відповідача, що реалізується трудовим колективом за погодженням із профспілковим комітетом (ст.ст. 58. 142. 244 КЗпП; п.4 ч.1 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки. їх права та гарантії діяльності», в якому зазначено, що профспілкова організація разом з роботодавцем вирішує питання робочого часу і часу відпочинку, погоджує графіки змінності та надання відпусток тощо;).

Слід зауважити, що наказ № 225 від 03 вересня 2013 року був погоджений головою профспілкового комітету.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначені норми законодавства і фактично в рішенні суду не встановив дійсні обставини заявленого позову, тому безпідставно частково задовольнив вимоги ОСОБА_2

Щодо розрахунків заборгованості про стягнення недовиплачених внаслідок незаконної зміни істотних умов праці коштів, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та стягнення моральної шкоди, що їх зробив позивач в довільній формі, виходячи з власних міркувань про можливу заборгованість з врахуванням оплати праці, яку позивач мав за попереднім графіком роботи, то вони є безпідставними, оскільки зроблені на хибному розумінні вимог ст. 32 КЗпП України.

Згідно до ст.237-1 КзпП України - відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих звязків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного звязку між попередніми умовами.

Вищезазначеного причинного-наслідкового звязку колегією суддів не встановлено, тому й позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, не перевірив позовні вимоги та не вирішив питання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Фонду державного соціального страхування, тим самим допустив порушення п.2 ч.6 ст.130 ЦПК України, зокрема не вирішив питання про склад осіб, які повинні брати участь у судовому засіданні.

Виходячи з вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Смоли» задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Смоли» про стягнення недовиплачених внаслідок незаконної зміни істотних умов праці коштів у звязку з тимчасовою непрацездатністю та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_3

ОСОБА_4