У х в а л а

18 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Сімоненко В.М.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1 та 4 статті 355 ЦПК України.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 21 січня 2015 року, його позов задоволено частково, постановлено: стягнути з ПАТ «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Темп» на його користь 3 тис. 352 грн 82 коп. індексації заробітної плати за період роботи на підприємстві з 1 грудня 2008 року до червня 2011 року, 350 грн 75 коп. грошової компенсації за невикористані відпустки за період роботи з 1 грудня 2008 року, 357 грн 54 коп. компенсації втрати заробітної плати за порушення термінів її виплати за період з серпня до листопада 2013 року, 13 тис. 524 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди; в решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 вересня 2015 року зазначені судові рішення залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу касаційного суду й направити справу на новий розгляд, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статей 32, 38, 48, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року, а також постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року (справа № 6-23цс12), 4 липня 2012 року (справа

№ 6-59цс12), 3 липня 2013 року (справа № 6-64цс13), 2 липня (справа № 6-76цс14) 2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 4 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що з часу повторного прийняття на роботу (з червня 2011 року) по день звільнення позивача (18 листопада 2013 року) підстав для нарахування індексації грошових доходів позивача не було, оскільки індекс споживчих цін не перевищував 101%. Разом з тим, за період з 1 грудня 2008 року до 14 червня 2011 року роботодавець не проводив нарахування індексації, чим порушив право позивача на отримання зазначених коштів. Також підлягає стягненню грошова компенсація за невикористанні відпустки, які не були сплачені роботодавцем. Наказами голови правління товариства на підприємстві встановлювався неповний робочий день, якими передбачались нарахування й виплата заробітної плати відповідно до відпрацьованого часу. Зазначені накази про встановлення неповного робочого часу позивачем не оскаржувались, незаконними визнані не були, а тому відсутні підстави для нарахування заробітної плати за повний робочий день. Однак, у 2013 році заробітна плата позивачу була виплачена з порушенням вимог статті 115 КЗпП України, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по її сплаті за період з серпня до листопада 2013 року. Оскільки на день звільнення відповідач не провів повний розрахунок з ОСОБА_4, то на його користь підлягають стягненню невиплачена заробітна плата, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога при звільненні та кошти на відшкодування завданої моральної шкоди. При цьому, стягненню підлягає середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період часу з дня звільнення ОСОБА_4 з роботи до дня накладення державним виконавцем арешту на всі кошти підприємства, оскільки непроведення повного розрахунку з позивачем не пов'язано з виною роботодавця, у розумінні статті 117 КЗпП України, оскільки цьому розрахунку завадив арешт державного виконавця на всі рахунки підприємства. Кошти на рахунки підприємства надходили, але товариство не мало можливості розпоряджатися ними.

У наданих для порівняння судових рішеннях зроблено такі висновки:

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року та постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року, суди виходили з того, що порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця у невиплаті працівникові належних коштів, і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти;

- у постанові від 25 квітня 2012 року Верховний Суд України дійшов висновку про те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 2371 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартості (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, тому висновки судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з незаконним звільнення позивача, є обґрунтованими;

- у постанові від 4 липня 2012 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що за змістом частини третьої статті 32 КЗпП України зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці;

- у постанові від 3 липня 2013 року Верховний Суд України зазначив, що відсутність фінансово-господарської діяльності, або коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Зміст наданого заявником для порівняння судового рішення суду касаційної інстанції та його порівняння із судовим рішенням, яке він просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України також не свідчать про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод «Тепм» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 9 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
В.М. Сімоненко
А.Г. Ярема