Справа № 202/134/14-ц
Провадження № 2/202/189/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 травня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Зосименко С.Г.

при секретарі Калиновський Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та примусове виконання обов'язку в натурі та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Лівобережний» про визнання договорів недійсними, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у січні 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки суми боргу та примусове виконання обов'язку в натурі, посилаючись на те, що 19.03.2008 року між ним та відповідачкою було укладено договір № 2, за яким позивач зобов'язувався продати , а відповідачка зобов'язувалася купити нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а саме гаражі НОМЕР_1, НОМЕР_2. Відповідачка виявила бажання користуватися зазначеними гаражами ще до їх відчуження, у зв'язку із чим 16 липня 2008 року між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення , за яким дані гаражі були передані відповідачці в оренду. Додатковими угодами до договору № 02 було змінено строк укладанні договору купівлі-продажу до 31 травня 2009 року. До теперішнього часу договір купівлі-продажу не укладений, договір оренди є дійсним. Відповідачка продовжує користуватися гаражами, але не сплачує орендну плату з січня 2011 року. Відповідно до договору оренди орендна плата складає 2000 грн. на місяць. За період з 06 січня 2011 року до 06 листопада 2013 року сума заборгованості за оренду гаражів складає 70000 грн., що з урахуванням індексу інфляції складає 72870 грн. та 3% річних складає 5943,28 грн. Позивач 23.11.2013 року направив відповідачці повідомлення про відмову від договору оренди, яке отримано відповідачкою 30.11.2013 року. Просив стягнути з відповідачки на його користь борг у розмірі 72870 грн., 3% річних у розмірі 5943,28 грн., всього - 78813,28 грн., зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 за актом приймання-передачі гаражі НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 в АДРЕСА_1, стягнути з відповідачки понесені судові витрати.

Відповідачка, не погодившись з позовом, подала у червні 2014 року зустрічний позов про стягнення матеріальних збитків, який доповнила у серпні 2014 року. В зустрічному позові ОСОБА_2 постилається на те, що 19.03.2008 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір № 02 про те, що ОСОБА_1 зобов'язується прожати, а вона купити гаражі НОМЕР_1, НОМЕР_2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 у встановлений договором строк не оформив всі необхідні для продажу документи. Між сторонами 16.07.2008 року було укладено договір оренди вказаних гаражів, який мав діяти до оформлення договору купівлі-продажу гаражів. До 31.05.2009 року договір купівлі-продажу гаражів не був укладений, оскільки гаражі не були ведені в експлуатацію. До 01.01.2011 року ОСОБА_2 виконувала умови договору оренди та оплачувала орендну плату в розмірі 2000 грн. На день укладання договору оренди гаражі не були введені в експлуатацію , ОСОБА_1 не мав законного права укладати договір оренди, що є підставою для визнання його недійсним. Гаражі були введені до експлуатації з матеріалами, які ОСОБА_2 використала для ремонту гаражів та з роботами за її кошти. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу у розмірі 22000 грн. Дане рішення було скасоване частково рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року та стягнуто з ОСОБА_1 3% річних у розмірі 1076,07 грн. та інфляційні витрати у розмірі 3253,67 грн. Всього рішенням суду було стягнуто на користь ОСОБА_2 26668,74 грн., однак ОСОБА_1 умисно не виконує рішення суду та продовжує користуватися грошима ОСОБА_2 ОСОБА_1 не надає достовірні дані державному виконавцю Індустріального ВДВС, де на виконанні перебуває виконавчий лист. Вважає, що з ОСОБА_1 повинно бути стягнуто суму інфляційний витрат за період з 17.03.2011 року по 16.06.2014 року у розмірі 3134,23 грн. та 3% річних у розмірі 2148,16 грн. Оскільки ОСОБА_2 збиралася придбати гаражі у ОСОБА_1, вона зробила там ремонт на суму 18550 грн. Розпискою від 10.08.2012 року ОСОБА_1 підтвердив його намір повернути ці кошти до 30.09.2013 року. Просила визнати недійсним договір № 02 від 19.03.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, визнати недійсним договір оренди № 2 від 16.07.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальні збитки у вигляді інфляційних витрат за період з 17.03.2011 року по 01.06.2014 року у сумі 3134,23 грн., 3% річних у сумі 2148,16 грн., витрачені на покращення гаражів кошти у розмір 18550 грн., інфляційні витрати за період з 01.10.2013 року по 01.06.2014 року за прострочення грошового зобов'язання від 10.08.2012 року у розмірі 2166,94 грн., 3% річних у розмірі 394,89 грн., стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 751,14 грн.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги. Проти задоволення зустрічного позову заперечували.

Представник відповідачки у судовому засідання позовні вимоги первісного позову не визнала, зустрічні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник третьої особи у зустрічному позові у судовому засіданні позовні вимоги залишив на розсуд суду, оскільки при укладанні договору оренди присутнім не був та з його умовами не знайомий.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року , яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 12.2011 року та в цій частині залишено без змір рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року встановлено, що ОСОБА_1 є членом Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Лівобережний» та має у користуванні гаражі НОМЕР_1, НОМЕР_2. Даний факт не підлягає доказуванню в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу вказаних гаражів № 02 19 березня 2008 року. Зобов'язання за даним договором ОСОБА_1 виконані не були і згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ОСОБА_2 суму авансу у розмірі 20000 грн. та суму штрафу у розмірі 2000 грн., всього 22000 грн. та згідно рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року було стягнуто 3% річних у розмірі 10754,07 грн. та інфляційні витрати у розмірі 3253,67 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

16 липня 2008 року між сторонами було укладено договір оренди № 2 нежитлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в ОСОБА_2 строкове платне володіння та користування нежитлове приміщення - гаражі НОМЕР_1, НОМЕР_2, які розташовані за адресою : АДРЕСА_1. Об'єкт оренди належить на праві володіння та користування орендодавцю згідно витягу із протоколу засідання правління АГК «Лівобережний» № 7 від 05.08.2002 року та паспортів на відповідні гаражі.

Згідно п. 8.1 договору оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року цей договір діє до оформлення договору купівлі-продажу між сторонами цього договору. У відповідності до п. 4 договору № 02 договір купівлі-продажу мав бути укладений в строк до 08 липня 2008 року,але додатковими угодами до даного договору від 04 червня 2008 року та 19 січня 2009 року строк було змінено, та визначено дату укладання договору купівлі-продажу гаражів не пізніше 31 травня 2009 року. До теперішнього часу договір купівлі-продажу не укладено.

Згідно п. 3.1 договору оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року орендна палата за даним договором складає 2000 грн. та має сплачуватися готівкою у національній валюті щомісячно авансом в строк з 01-го по 05-те число кожного місяця. Позивач у позовній заяві та у судовому засідання заявив, що ОСОБА_2 не сплачувала орендну плату з 06 січня 2011 року до 06 листопада 2013 року та заборгованість по орендній платі склала 70000 грн. У судовому засіданні представник відповідачки підтвердила, що ОСОБА_2 не сплачує орендну плату з січня 2011 року.

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

ОСОБА_1 21.11.2013 року направив ОСОБА_2 повідомлення про припинення договору оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року, яке ОСОБА_2 отримала 30 листопада 2013 рок, тобто саме з цієї дати договір оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року є розірваним.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми за весь час прострочки.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а саме підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по орендній платі зі договором оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року . за період з січня 2011 року по листопад 2013 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 72870 грн. та 3% річних у розмірі 5943,28 грн. та зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 за актом приймання-передачі гаражі НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 в АДРЕСА_1.

Щодо заявлених ОСОБА_2 у зустрічному позові вимог про стягнення з ОСОБА_1 на її користь матеріальних збитків у вигляді інфляційних витрат за період з 17.03.2011 року по 01.06.2014 року через невиконання ним рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року, суд вимушений відмовити, оскільки ОСОБА_2 не надано суду жодного доказу на підтвердження цього. А саме, ОСОБА_2 посилається на те, що відкрито виконавче провадження на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року , та рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.05.2012 року і ОСОБА_1 надає державному виконавцю недостовірні дані, однак не надає доказів відкриття виконавчого провадження та ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Відповідно до ч. 3 ст. 778 ЦК України якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Згідно п.4.4 договору оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року сторони підтверджують, що орендодавець надає згоду на здійснення орендарем поліпшення об'єкту оренди.

ОСОБА_2 посилається на те, що нею було зроблено ремонт орендованих гаражів на загальну суму 18550 грн., що підтверджується розпискою ОСОБА_1 та його поясненнями у судовому засіданні. Згідно розписки ОСОБА_1 від 10.08.2012 року він зобов'язувався повернути ОСОБА_2 цю суму у разі ненадання ним документів для оформлення гаражів у строк до 30.09.2013 року. ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердив, що до теперішнього часу документи на гаражі у нього не готові, тому позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню, а саме підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрачені на покращення гаражів кошти у розмір 18550 грн., інфляційні витрати за період з 01.10.2013 року по 01.06.2014 року за прострочення грошового зобов'язання від 10.08.2012 року у розмірі 2166,94 грн., 3% річних у розмірі 394,89 грн., всього - 21111,83 грн.

Щодо заявлених ОСОБА_2 позовних вимог про визнання недійсними договорів № 02 від 19.03.2008 року та № 2 від 16.07.2008 року, укладених між нею та ОСОБА_1, суд вважає, що дані вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Так, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року, яке в цій частині набрало законної сили, було встановлено, що між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу гаражів № 02 від 19.03.2008 року, за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 аванс у розмірі 20000 грн. Даний договір є припиненим з 31 травня 2009 року. Тому даний договір не може бути визнаний недійсним. Також відсутні підстави визнання договору оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року недійсним, оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2011 року встановлено, що ОСОБА_1 є членом Обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Лівобережний» та має у користуванні гаражі і відповідно до Статуту ОК «Автогаражний кооператив «Лівобережний» він має право за своїм розсудом розпоряджатися гаражами. ОСОБА_2 було відомо, що ОСОБА_1 на момент укладання договору оренди 16 липня 2008 року на праві володіння та користування належали гаражі НОМЕР_1, НОМЕР_2 згідно витягу з протоколу засідання правління АГК «Лівобережний» № 7 від 05.08.2002 року та паспортів на відповідні гаражі. І тому визнання договору оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України є безпідставним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 1017,53 грн. та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 243 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 230, 625, 759, 761, 782, 778 ЦК України, ст. ст. 27, 31, 60, 61, 88, 209, 210, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по орендній платі зі договором оренди № 2 нежитлового приміщення від 16 липня 2008 року . за період з січня 2011 року по листопад 2013 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 72870 грн. та 3% річних у розмірі 5943,28 грн., всього - 78813,28 грн.

Зобов'язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 за актом приймання-передачі гаражі НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 в АДРЕСА_1.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрачені на покращення гаражів кошти у розмір 18550 грн., інфляційні витрати за період з 01.10.2013 року по 01.06.2014 року за прострочення грошового зобов'язання від 10.08.2012 року у розмірі 2166,94 грн., 3% річних у розмірі 394,89 грн. всього - 21111,83 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1017,53 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 243 ,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко