АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5046/2015 Головуючий у суді першої інстанції - Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Крижанівської Г.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Сливка А.В.,

за участю:

представника прокуратури Дібрової В.С.,

представника

Київської міської ради Власенко І.І.,

Представника

Держархбудінспекції України Косинської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпровського району м. Києва на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, в якому просив визнати за ним право власності на: нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 115 кв.м.; нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, площею 132 кв.м.; нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, площею 157 кв.м.; нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, площею 126 кв.м.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що відповідач, в порушення укладених між ними договорів про спільну діяльність, не надає необхідні документи для реєстрації права власності на вказані об'єкти нерухомості, чим фактично не визнає право власності позивача на вказані об'єкти, а відтак порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання права власності позивача на об'єкти нерухомості.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10.06.2014 позов задоволено частково - визнано за ОСОБА_6 право власності на нежитлову будівлю, площею 115 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлову будівлю, площею 126 кв.м.,яка розташована за адресою: АДРЕСА_4.

В задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат

В апеляційній скарзі прокурор, який діє в інтересах держави в особі Київської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує, що суд першої інстанції невірно застосував до спірних правовідносин норму ст. 392 ЦК України. Також, суд не звернув уваги на те, що спірне майно є павільйонами, які не можуть бути об'єктом нерухомого майна і для їх будівництва не надавалась дозвільна документація та не відводилась земельна ділянка у встановленому законом порядку.

Представники прокуратури, Київської міської ради та Держархбудінспекції України в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Сторони повторно не з'явились в судове засідання, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись у встановленому законом порядку за відомими суду адресами. Колегія суддів, визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Разом з цим, у відповідності з вимогами ч. 3 вказаної статті апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду вказаним вимогам процесуального закону не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не виконані умови укладених між сторонами договорів про спільну діяльність, зокрема не зареєстровано право власності на нежитлові будівлі за позивачем, що свідчить про оспорення відповідачем права власності позивача на вказані об'єкти, то, у відповідності з вимогами закону, таке право підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.

З вказаним висновком суду погодитись не можливо, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.10.2012, 06.10.2012, 05.10.2013 та 16.11.2013 між сторонами були укладені договори про спільну діяльність, відповідно до яких сторони домовились про організацію спільної діяльності пов'язаної з реконструкцією, будівництвом об'єктів нерухомості (нежитлових будівель) за адресами: АДРЕСА_1; АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що відповідач, в порушення укладених між ними договорів про спільну діяльність, не зареєстрував за ним право власності на об'єкти нерухомості та не надає необхідні документи для реєстрації права власності на вказані об'єкти нерухомості, чим фактично не визнав та оспорив право власності позивача на ці об'єкти, а відтак порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання за ним права власності в судовому порядку.

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та наведені доводи в обґрунтування заявлених вимог не ґрунтуються на вимогах закону.

У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Матеріали справи не містять належного та допустимого доказу права власності позивача на спірні об'єкти нерухомого майна. Крім того, відсутні підстави вважати, що таке право оспорювалось чи не визнавалось відповідачем, оскільки зі змісту укладених договорів вбачається, що відповідач лише взяв на себе зобов'язання отримати відповідну дозвільну документацію на проведення реконструкції, будівництва нежитлових будівель та після завершення цих робіт зареєструвати право власності на них за позивачем. Більш того, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про належність об'єктів нерухомого майна на праві власності позивачу та втрату позивачем документа, який засвідчує право власності позивача на об'єкти нерухомості.

Натомість матеріали справи містять лише дані про придбання позивачем павільйонів та дозволи на їх встановлення, як тимчасових споруд (а.с. 15, 21-56).

З огляду на викладене, підстави, передбачені ст. 392 ЦК України, для звернення до суду з позовом про визнання права власності відсутні.

Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» наголосив, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами:

- про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир;

- про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди;

- про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Також, з матеріалів справи та зі змісту оскаржуваного рішення суду вбачається, що на час ухвалення рішення позивач не був землекористувачем земельної ділянки.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26-32 Закону № 3038-VI.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, необхідно встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

З матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до компетентного органу з приводу прийняття забудови до експлуатації.

Згідно із п. 3 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, веде єдиний реєстр отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об'єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів, який формується на підставі інформації, поданої органами державного архітектурно-будівельного контролю.

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно слід виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених ст.ст. 27, 29-31 Закону № 3038-VI, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

При цьому, апелянт також обґрунтовано вказує на те, що малі архітектурні форми (павільйони), в силу вимог чинного законодавства України, не можуть бути об'єктами нерухомого майна.

Встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши означені вище норми права, які регулюють виниклі правовідносини та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, колегія суддів, не обмежуючись доводами апеляційної скарги, приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні належні законні підстави для висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в оскаржуваній частині, однак, з огляду на встановлені порушення норм матеріального права, які є підставою для скасування рішення, колегія суддів, у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 303 ЦПК України, вбачає за необхідне скасувати рішення суду в повному обсязі та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпровського району м. Києва - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді