Номер провадження: 22-ц/785/4932/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Железнові В.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, та представника відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а:

13 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 травня 2012 року він позичив відповідачам ОСОБА_8 та ОСОБА_5 17000 дол. США, що за курсом НБУ було еквівалентно 209950 грн., на строк до 20 липня 2012 року, про що останні надали власноручно написану розписку, але до теперішнього часу борг не повернутий. Розмір заборгованості становить 17000 дол. США, три процента річних від простроченої суми за весь час прострочення з 20 травня 2012 року по 20 серпня 2014 року - 1147 дол. США.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 526, 536, 1046, 1049 ЦК України, позивач ОСОБА_3 просив суд позов задовольнити та стягнути суму судового збору 2270 грн. та 121,80 грн. за заяву про забезпечення позову (а.с. 2-3).

Відповідач ОСОБА_7 в судове зсідання не зявився.

Відповідачка ОСОБА_5 проти позову заперечувала й в своїх поясненнях зазначала, що дійсно вона підписувала розписку, але всі кошти отримав відповідач ОСОБА_7, вона фактично посвідчила факт отримання коштів.

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено частково. Суд стягнув солідарно з відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на користь позивача суму боргу в розмірі 259930 грн., три процента річних у розмірі 16258,01 грн., а всього 276188,01 грн. та судові витрати в розмірі 291,88 грн. в рівних частках (а.с. 108-110).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати й залишити позов без розгляду, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права (а.с. 135-137).

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, просить скаргу відхилити у звязку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_5, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, та представника відповідачки ОСОБА_5 ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 травня 2012 року позивач ОСОБА_3 позичив відповідачам ОСОБА_8 та ОСОБА_5 17000 дол. США, що складало 209950 грн. на строк до 20 липня 2012 року (а.с. 4).

У підтвердженні своїх вимог позивач ОСОБА_3 надав копію розписки від 20 травня 2012 року, у якій зазначено, що «він, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 позичили 17000 дол. США у ОСОБА_3 та зобовязалися повернути позику до 20 липня 2012 року» (а.с. 4).

Із форми та змісту наданої позивачем ОСОБА_3 розписки вбачається, що між сторонами у справі виникли зобов'язання за договором позики, а саме одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

До теперішнього часу відповідачі не повернули борг позивачу у встановлений строк.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позичальники, відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_5, не виконують взяті на себе зобовязання за договором позики в строк, що передбачений договором. Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 259930 грн., три процента річних у розмірі 16258,01 грн., а всього 276188,01 грн.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи відповідачки ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд не звернув уваги на те, що вона була присутня при передачі грошових коштів та підписала розписку як свідок, але ніяких коштів не отримувала, тому її підпис немає юридичної сили, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу відповідачка повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами обставини, на які посилалась як на підставу своїх заперечень проти позову, але не надала жодного доказу.

Статтею 213 ЦК України передбачено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Із змісту наданої позивачем ОСОБА_3 розписки вбачається, що «він, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 позичили 17000 дол. США у ОСОБА_3 та зобовязалися повернути позику до 20 липня 2012 року» (а.с. 4), що свідчить про те, що згідно із ст. 541 ЦК України позичальники взяли на себе солідарне зобовязання відповідати перед кредитором.

Безпідставними є і посилання відповідачки на те, що позовна заява ОСОБА_3 не відповідає ст. 119 ЦПК України, оскільки він вимагав повернення боргу в іноземній валюті.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з достовірністю встановив, що є законні підстави для задоволення позову.

До апеляційної скарги відповідачка не надала ніяких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й залишення позову без розгляду немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилити, рішення Суворовського районного суду Одеської області від 04 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_10

ОСОБА_2