У х в а л а

18 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Охрімчук Л.І.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «ПриватБанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «ПриватБанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до Верховного Суду України із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пунктів 1 та 4 статті 355 ЦПК України.

У заяві ПАТ «КБ «ПриватБанк» зазначає, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову, постановлено: поновити ОСОБА_4 на роботі в ПАТ «КБ «ПриватБанк» на посаді спеціаліста з Fraud-моніторингу електронних операцій ГО/ведучий консультант; стягнути з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2014 року до 4 червня 2015 року в розмірі 74 тис. 79 грн. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 6 тис. 124 грн 70 коп. звернуто до негайного виконання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ПАТ «КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції, постановити нове судове рішення, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), положень «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

На підтвердження своїх доводів ПАТ «КБ «ПриватБанк» наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2014 року, 25 лютого, 2 вересня 2015 року, постанову Верховного Суду України від 23 січня (справа

№ 6-87цс11) 2012 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 4 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що позивач був звільнений з роботи за прогули через відсутність на робочому місці без поважних причин. За змістом пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником у випадку прогулу без поважних причин. Однак, відповідач не мав законних підстав для звільнення позивача за указаною нормою закону, оскільки судом встановлено поважність причин його прогулу, про які відповідач був письмово повідомлений.

У наданих для порівняння судових рішеннях зроблено такі висновки:

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2014 року суд керувався тим, що при вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача у зв'язку з незаконним звільнення, слід керуватися Порядком № 100, згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року суд виходив з того, що, стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу суд першої інстанції не навів розрахунків суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, у порушення Порядку № 100 узяв за основу довідку про середню заробітну плату позивача за період з листопада 2013 року до квітня 2014 року, тобто більше ніж за останні два календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана виплата;

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідно до Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передує події, з якою пов'язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи, а вказавши розмір середньої заробітної плати суд не зазначив, з яких виплат обчислена ця заробітна плата, та не навів відповідних мотивів;

- у постанові від 23 січня 2012 року Верховний Суд України зазначив, що суд неправильно застосував частину другу статті 235 КЗпП України, статтю 27 Закону України «Про оплату праці», Порядок № 100 та помилково для її обрахування виходив не із середньоденної, а із середньомісячної заробітної плати, не виключивши з розрахунку виплати, які не підлягають врахуванню.

Зміст наданих заявником для порівняння судових рішень судів касаційної інстанції та їх порівняння із судовим рішенням, яке він просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Приватбанк» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за заявою публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Л.І. Охрімчук
А.Г. Ярема