Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Євстафіїва О.К.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю: представника апелянта Островерхова К.М., позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ "УкрСиббанк" про визнання договору поруки припиненим. Позовні вимоги мотивувала тим, що в 2007 році між ОСОБА_3 та АКІБ "УкрСиббанк" було укладено договір про надання споживчого кредиту, цього ж року між сторонами по справі було укладено договір поруки. У 2009 році боржником та кредитором без згоди поручителя була укладена Додаткова угода №1 до договору надання споживчого кредиту, згідно з якою змінено графік платежів, який істотно збільшив фінансовий тягар боржника, і як наслідок поручителя. Крім того, кредитор звернувся до позивача з позовом у вересні 2014 року, тоді як, позичальник перестав виконувати свої зобов»язання в грудні 2013 року, що є підставою для застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.02.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ "УкрСиббанк" про визнання договору поруки припиненим - задоволено. Визнано припиненим договір поруки № 30105Р471 від 04.05.2007 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ПАТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.02.2015 року, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи скарги зводяться до того, що ухвалене рішення суду суперечить вимогам чинного законодавства, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд належним чином не дослідив та не перевірив обставини, які підлягали встановленню.

В скарзі апелянт зазначає, що виходячи із п. 1.2 Договору поруки вбачається, що в ньому встановлено строк виконання основного зобов»язання, після якого порука припиняється, а саме 03.05.2017 року. Тому несплата щомісячних платежів не тягне за собою зміну строку виконання основного зобов»язання, а отже не дає підстав для початку перебігу строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Крім того, вказує, що твердження суду про збільшення обсягу відповідальності позивача є підставою для припинення поруки у відповідності до ч. 1 ст. 559 ЦК України, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки строк кредитування та відсоткова ставка збільшеними не були. Було змінено розподіл суми погашення в пропорційному відношенні між тілом кредиту та відсотками. Загальна сума сплати за кредитом залишилась незмінна, а тому не існує обставин, на підставі яких збільшився обсяг відповідальності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта Островерхова К.М., позивача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 04.05.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», найменування змінено на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 60 000 швейцарських франків на термін до 03.05.2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,99% річних. Додатком №1 до договору про надання споживчого кредиту сторонами кредитного договору було узгоджено графік погашення кредиту (а.с. 24-29).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 30105Р471 від 04.05.2007 року, згідно з яким поручитель взяла на себе зобов'язання відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору (а.с. 30-31).

Позивачем до позовної заяви додано додаток №1 до додаткової угоди №1 від 11.02.2009 року до договору про надання споживчого кредиту від 04.05.2007 року, який укладався між банком та боржником без погодження з поручителем. Вказаним додатком змінено графік погашення кредиту (а.с. 32-34).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позов заявлений правомірно, оскільки докази повідомлення банком поручителя про укладення між банком та боржником додаткової угоди до договору про надання споживчого кредиту та зміни у зв'язку з цим графіку погашення кредиту, відсутні, крім того, банк звернувся з позовом після спливу шестимісячного строку, тому відповідно до ст. 559 ЦК України наявні всі підстави для припинення договору поруки.

З таким висновком місцевого суду не погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

За змістом ч. 1 ст. 559 ЦК до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12 - 15, 20 ЦК, статті 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК).

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК, оскільки це суперечить положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі N 6-69цс11, від 21 травня 2012 р. у справі N 6-88цс11).

Позивач в обґрунтування підстав заявленого позову посилається на припинення договору поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, якою передбачено, що порука у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, які за своєю правовою природою є підставою для звернення до суду з позовом шляхом пред»явлення позову поручителем про визнання поруки такою, що припинена.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням обставин справи суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову з цієї підстави, оскільки відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, як вбачається з матеріалів справи (а.с. 17-23) позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом саме про визнання припиненим договору поруки, а не поруки припиненою, ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув.

Крім того, пунктом 5.3 кредитного договору від 04.05.2007 року передбачено, що банк має право дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього Договору. Згідно п. 11.1, відповідно до ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2., 9.14 Договору та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку...(а.с. 24-29).

Згідно з п. 1.3 договору поруки від 04.05.2007 року поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов»язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору, відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною, як це визначено в ст. 554 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, у разі якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Так, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором (п. 3.1).

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України і пункту 5.3 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, надіславши 30.07.2014 року претензію-повідомлення (вимогу) про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів (а.с. 106, 107).

Як вбачається з матеріалів справи, позов було подано до суду 11.09.2014 року до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені (а.с. 91-104), тобто кредитор від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений ним відповідно до пункту 5.3 кредитного договору, а саме пред'явив позов протягом шести місяців до поручителя.

Суд першої інстанції в обґрунтування наявності підстав для задоволення позову послався на сплату коштів згідно графіку по кредиту 07.11.2013 року, з яким і пов»язував виникнення права у ПАТ «УкрСиббанк» пред»явлення вимоги до поручителя протягом наступних шести місяців, разом з тим в суді апеляційної інстанції, як позивачем так і представником відповідача було надано дані довідки розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_3 та звіту про погашення за кредитним договором, відповідно до якого кошти на погашення кредиту надходили ще і 09.12.2013, 09.01.2014, 07.02.2014, 12.03.2014, 08.04.2014, 07.07.2014, 07.08.2014, 07.10.2014 року (а.с. 197-210, 177-192).

Крім того, за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, пославшись на наявність додатку № 1 до додаткової угоди № 1 від 11.02.2009 року до договору про надання споживчого кредиту від 04.05.2007 року, який укладався між банком та боржником без погодження з поручителем, яким було змінено графік погашення кредиту (а.с. 32-34), вважав встановленою ту обставину, що додатковою угодою № 1 від 11.02.2009 року було істотно збільшено фінансовий тягар боржника, а як наслідок поручителя, оскільки упродовж 17 місяців і період з лютого по червень 2010 року кошти направлялись на погашення відсотків, а тіло кредиту зменшилось лише на 1135 швейцарських франків (а.с. 172).

Разом з тим поза увагою суду залишились обставини, щодо підписання згоди забезпечувати змінене зобов»язання від 07.06.2010 року між поручителем ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» (договір про внесення змін № 1 до Договору поруки № 30105Р471 від 04.05.2007 року)(а.с. 36), а позивачем не надано доказів визнання зазначеного правочину недійсним або розірваним.

За викладених обставин твердження позивача, щодо зміни зобов»язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, враховуючи вище викладене, не підтверджено належними та допустимими доказами, як це визначено нормами ст. 57-60 ЦПК України.

Крім того, в належний спосіб не перевірені доводи представника відповідача, що не існує обставин, на підставі яких збільшився обсяг відповідальності позивача, оскільки, як загальна сума сплати за кредитом залишилась незмінна, так не збільшився і строк кредитування.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки апеляційна скарга задовольняється, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ "УкрСиббанк" в повернення судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції слід стягнути 121,80 грн.

При подачі апеляційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» було сплачено 1827,00 грн., в той час як відповідно до пп.2 п.1 ч.2 ст. 4, пп.8 п.1 ч.2 ст. 4 ЗУ „Про судовий збір" за подання позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, а при поданні апеляційної скарги - в розмірі 50 % ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, при подачі апеляційної скарги апелянтом надлишково було сплачено 1705,20 грн. судового збору.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст. 7 ЗУ „Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Ч. 2 ст. 7 ЗУ „Про судовий збір" передбачено, що у випадках, установлених п.1 ч.1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Враховуючи вищенаведене, ПАТ «УкрСиббанк» необхідно повернути судовий збір в сумі 1705,20 грн. грн.

Керуючись ст. 88, 303, 307, п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ст. 7 Закону України "Про судовий збір", апеляційний суд,

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 лютого 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання договору поруки припиненим - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" в повернення судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 121,80 грн.

Повернути Публічному акціонерному товариству "УкрСиббанк" переплачений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції 1705,20 грн. з Державного бюджету м. Чернігів.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: