Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2244/15 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєднова Наталія Віталіївна, про визнання довіреності, договору купівлі-продажу житлового будинку недійсними, визнання права власності на 2/5 частини житлового будинку у порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєднова Н.В., про визнання довіреності, договору купівлі-продажу житлового будинку недійсними, визнання права власності на 2/5 частини житлового будинку у порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування вимог зазначив, що у період з 1985 по 1993 рік він з братом ОСОБА_8 за сумісні кошти побудували житловий будинок АДРЕСА_1 для сумісного користування.

02 березня 1993 року ОСОБА_8 без його відома через ОСОБА_6, якій діяв на підставі нотаріально посвідченої державним нотаріусом Мелітопольської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_9 довіреності від 25.02.1993 року, продав вищевказаний житловий будинок ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено Мелітопольською міською державною нотаріальною конторою 02.03.1993 року. 05 листопада 1993 року ОСОБА_4 продав вищевказаний житловий будинок ОСОБА_5

Рішенням Мелітопольського міського суду Запорізької області від 28.07.1994 року ОСОБА_8 було визнано безвісно відсутнім.

Рішенням Мелітопольського міського суду Запорізької області від 27.05.1997 року договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 02.03.1993 року, укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_4, та договір купівлі-продажу даного будинку від 05.11.1994 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнано частково недійсними, та за ним визнано право власності на 3/5 частини спірного житлового будинку, за ОСОБА_5 визнано право власності на 2/5 частини будинку.

Оскільки з травня 1993 року по 2012 рік місце перебування ОСОБА_8 не було встановлено, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08.11.2012 року ОСОБА_8 було визнано померлим. ІНФОРМАЦІЯ_1 року на підставі вищевказаного рішення суду було зареєстровано смерть ОСОБА_8

05.04.2013 року він як спадкоємець другої черги за законом прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8

Вважає, що довіреність на ім'я ОСОБА_6 від 25.02.1993 року є недійсною з наступних підстав.

ОСОБА_8 на час оформлення довіреності зловживав спиртними напоями. Крім того, станом на 25.02.1993 року у нього був відсутній паспорт, оскільки 23.01.1993 року паспорт було знайдено на вокзалі Харьків-пасс. Південної залізничної дороги та знаходився в ЛОВД на станції Харьків-пасс. до 30.03.1993 року. 31.03.1993 року його паспорт було направлено у м. Мелітополь, та повернуто ОСОБА_8 тільки 07.04.1993 року.

Вищевказані обставини свідчать про те, що нотаріус Мелітопольської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_9 (тепер Бєднова Н.В.) при посвідченні вказаної довіреності не мала можливості встановити особу ОСОБА_8, тобто довіреність не може вважатися виданою з дотриманням вимог закону та свідчити про волевиявлення ОСОБА_8

Крім того, вважає, що довіреність на ім'я ОСОБА_6 є недійсною, у зв'язку з чим і договір купівлі-продажу спірного будинку від 02.03.1993 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, також є недійсним, як і послідуючий договір купівлі-продажу даного житлового будинку від 05.11.1994 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У разі визнання довіреності від 25.02.1993 року недійсною та визнання недійсними вищевказаних договорів купівлі-продажу спірного житлового будинку, вважає, що право власності на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1, м. Мелітополь переходить до нього у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8

На підставі зазначеного просив визнати недійсною довіреність від 25.02.1993 року, видану ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_6, посвідчену державним нотаріусом Мелітопольської районної нотаріальної контори, ОСОБА_9; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку 134 по вулиці Південна, м. Мелітополь, укладений між ОСОБА_8, від імені якого на підставі довіреності від 25.02.1993 року діяв ОСОБА_6, та ОСОБА_4, посвідчений 02.03.1993 року Мелітопольського міською державною нотаріальною конторою; витребувати 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 м. Мелітополь з незаконного володіння ОСОБА_5 на його користь, визнав за ним право власності на 2/5 частини вищевказаного житлового будинку у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на безпідставність висновку суду про пропуск строків позовної давності, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачами вимоги не доведені ним у встановленому законом порядку.

Висновки суду ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні, відповідають матеріалам справи і вимогам закону.

Апеляційна скарга обґрунтовується тими ж обставинами, на які позивач посилався в обґрунтування позову. Проте ці обставини не підтверджені доказами, які ОСОБА_3 зобов'язаний був надати в силу ст.ст.10,11,60 ЦПК України.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Видача ОСОБА_8 довіреності від 23 лютого 1993 року ОСОБА_6 та укладення договору купівлі-продажу жилого будинку від 2 березня 1993 року за викладених у рішенні суду обставинах підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до абз. 1 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Ураховуючи вищезазначене, до регулювання спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР).

Згідно ст.41 ЦК України (1963 року), угодами визнаються дії громадян, направлені на встановлення, зміну чи припинення громадянських прав та обов'язків.

Угоди можуть бути односторонніми, двосторонніми чи багатосторонніми (договори).

Згідно ч.1 ст.48 ЦК України (1963 року), недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

У відповідності до вимог ст. 224 ЦК УРСР (1963 р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 27 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 86 ЦК УРСР власник вправі розпоряджатися своїм майно.

На момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу незакінчене будівництво жилого будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі договору про право на забудову,посвідченого Мелітопольською нотаріальною конторою від 02.06.1981 р. за реєстром №1-1801, зареєстрованого в інветарбюро м. Мелітополь 02.06.1981 за №7273 (а.с.150 звор).

Згідно ст.62 ЦК УРСР угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Ст. 64 ЦК УРСР передбачала, що довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За ст. 65 ЦК УРСР, довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, повинна бути нотаріально посвідчена, за винятком випадків, передбачених у цьому Кодексі, та інших випадків, коли спеціальними правилами допущена інша форма довіреності.

Відповідно до вказаних вище норм матеріального права ОСОБА_8 розпорядився спірним будинком шляхом надання довіреності ОСОБА_6 посвідченої Мелітопольською нотаріальною конторою 25 лютого 1993 та зареєстрованої за №685, на підставі якої 02 березня 1993 року з покупцем ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу.

Отже,довіреність та договір купівлі-продажу були укладені у письмовій формі і нотаріально посвідчені, тобто відповідали вимогам ст.ст. 65,227 ЦК УРСР.

Реєстрація довіреності від ОСОБА_8 в реєстрі нотаріальних дій Мелітопольської нотаріальної контори підтверджується довідкою Державного нотаріального архіву Головного управління юстиції у Запорізькій області №2953/01-21 від 12.11.2014 року ( а.с.149).

ОСОБА_3 заявив позов про визнання недійсною довіреності, виданої ОСОБА_8 25 лютого 1993р., чинність якої відповідно до ст.69 ЦК УРСР припинено. Позивач довіреність не надав, на час пред'явлення ним позову закінчився строк зберігання в нотаріальній конторі довіреностей, які видавалися у 1993 г. ( а.с.106,149).

Для нотаріального посвідчення договору купівлі продажу правове значення мала наявність у ОСОБА_6 нотаріально посвідченої довіреності, чинної по строку дії, та зазначення повноважень на укладення, зокрема, угоди купівлі-продажу.

Договір купівлі-продажу спірного будинку у відповідності до вимог ст.227 ЦК УРСР посвідчено в Мелітопольській державній нотаріальній конторі та зареєстровано в реєстрі за №4-597 (а.с.150-151).

В договорі нотаріусом зазначено, що повноваження представника перевірено, доказів того, що посвідчуючи довіреність чи договір нотаріус діяв неправомірно позивач не надав.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що під час видачі довіреності у нотаріальній конторі ОСОБА_8 не мав паспорта, є неприйнятними, оскільки ці обставини були предметом перевірки суду і свого безспірного підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Постанова про відмову у порушенні кримінальної справи в силу ст.61 ЦПК України не є підставою для звільнення від доказування. Втім, ні в постанові, ні в відповіді ЛОВД на ст.Харьков-пас. Південної залізниці про втрату паспорта не міститься взагалі паспортні дані, які б дозволяли ідентифікувати належність паспорту саме ОСОБА_8 та зробити висновки про відсутність під час оформлення довіреності документа, який засвідчував особу ОСОБА_8. У відповідності до ч.4 ст.60 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 не був стороною у оспорюваних ним угодах, належних та допустимих доказів того, що довіреність та договір купівлі-продажу не відповідали внутрішній волі ОСОБА_8, позивач не надав.

Будинок було передано покупцю. ОСОБА_8 за життя не заявляв про те, що не мав наміру на розпорядження спірним будинком або про перевищення повноважень представником ОСОБА_6 На такі обставини не посилався і ОСОБА_3 під час розгляду справи за його позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та інших про визнання частково недійсним зазначеного договору купівлі-продажу та визнання права власності на 3/5 частини будинку з підстав спільного будівництва будинку ( справа 2-58/97).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір купівлі-продажу було укладено з використанням дійсної довіреності, у межах наданих представнику повноважень, та зазначений правочин не був спрямований на порушення права власності ОСОБА_8

ОСОБА_3 своє порушене право власності відновив в судовому порядку шляхом визнання судовим рішенням Мелітопольського міського суду Запорізької області від 27 травня 1997 р. частково недійсним договору купівлі продажу та визнання за ним права власності на 3/5 частин спірного будинку ( а.с.21).

З огляду на викладене суд обґрунтовано дійшов висновку, що підстав для визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу за тими аргументами,на які посилався ОСОБА_10 як в позовній заяві так і в ході судового розгляду, не має.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з посиланням суду на ст.ст.626,1000 ЦК України, оскільки спірні правовідносини виникли в 1993 році, до введення в дію чинного ЦК України, і названі норми застосовані бути не можуть та підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення суду. Проте це не впливає на правильність вирішення спору по суті.

Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

ОСОБА_8 оголошено померлим з ІНФОРМАЦІЯ_1 року на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області ( а.с.28).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).За змістом вказаної норми закону спадкоємець може набути право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві.

ОСОБА_8 на час відкриття спадщини не належали 2/5 частини спірного будинку, тому вимоги ОСОБА_3 про визнання право власності на цю частину будинку в порядку спадкування судом правильно визнані безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно виходив з недоведеності позовних вимог.

Відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленого до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже , застосування позовної даності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Проте суд одночасно відмовив у задоволені позову і за безпідставністю матеріально-правових вимог, і за пропуском строку звернення до суду з цим позовом, що є взаємовиключними підставами.

За таких обставин рішення суду у відповідності до п.4 ст.309 ЦПК України підлягає зміні і така підстава відмови в задоволенні позову як пропуск позивачем позовної давності та посилання ст.ст.626,1000 ЦК України підлягають виключенню з мотивувальної частини судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 січня 2015 року змінити.

Виключити з мотивувальної частині рішення послання на ст.ст.626,1000 ЦК України та посилання як на підставу відмови у задоволенні позову на пропуск позовної давності.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: