н/п 2/490/2332/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 р.

Центральний районний суд м.Миколаєва

в складі: головуючого судді - Мамаєвої О.В.

при секретарі: Костюк Г.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника служби у справах дітей

адміністрації Заводського району Норенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Центрального районного суду міста Миколаїв цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про обмеження у праві спілкування з дитиною, треті особи - служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, дитячий навчальний заклад №94, Центральний районний відділ Миколаївського міського управління міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про обмеження у праві на спілкування з дитиною.

В обґрунтування позовних вимог позивачкою зазначено, що від шлюбу із відповідачем народилась дитина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду 26.03.2014р., дитина залишилась проживати із позивачкою.

Як зазначила позивач, протягом перебування у шлюбі, відповідач вчиняв щодо неї та дитини фізичне та психологічне насильство. З листопада 2013р. сторони проживали окремо, при цьому відповідач дитиною не цікавився, не виявляв жодного бажання спілкуватись із дитино. Ситуація загострилась після того, як виникла необхідність поділити спільно набуте у шлюбі майно, з цього часу відповідач почав за допомогою фізичної сили постійно забирати дитину, повертав, коли йому заманеться, погрожував забрати дитину.

Після спілкування з батьком, дитина повертається у поганому настрою, агресивною, кілька разів поверталась ушкодженою та хворою.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11.04.2014р. було визначено порядок участі відповідача у вихованні дитини, однак відповідач встановленого порядку не дотримувався, забирав дитину у будь-який час, позивачу доводилось звертатись до правоохоронних органів.

Через постійні конфлікти, що виникали між сторонами, позивач звернулась із позовом до суду про визначення місця проживання дитини. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 15.10.2014р. місце проживання дитини визначено із позивачкою.

23.07.2014р. відповідач на очах у дитини наніс позивачці тілесні ушкодження, кримінальне провадження по даному факту передано до Центрального районного суду м.Миколаєва.

Відповідач постійно самоуправно забирав дитину без дозволу матері, за фактом викрадення та недбалого поводження відповідача із дитиною, позивач неодноразово зверталась до Центрального РВ.

Позивач вважає, що дитина піддається з боку батька психологічному насиллю.

На підставі викладеного, позивач вважає, що прямі контакти відповідача з дитиною будуть суперечити інтересам дитини, перешкоджатимуть її нормальному вихованню, тому з метою захисту від психологічного насильства, недбалого і брутального поводження, просить обмежити батька у праві на спілкування з дитиною шляхом заборони особистого спілкування, побачень дитини в місці її проживання, навчання та інших місцях її перебування.

21.04.2015р. позивач доповнила позовні вимоги, просить визначити такий спосіб участі ОСОБА_3 у вихованні сина: систематичні побачення без присутності матері у першу суботу раз у квартал - кожного третього місяця з 10 год. з обов'язковим поверненням неповнолітнього до місця його проживання того ж дня не пізніше 18 год.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Вказала, що з березня 2015р. відповідач забрав дитину з дитячого садка, і з цього часу дитина знаходиться у нього, дитячий садок дитина не відвідує, відповідач перешкоджає їй у побаченнях з дитиною. Вважає, що відповідач таким чином шантажує її, щоб вона відмовилась від обвинувачення у заподіянні тілесних ушкоджень, так як він має намір виїхати за кордон на заробітки, а через порушену кримінальну справу, обмежений у цьому, та обіцяє повернути дитину, після її відмови від обвинувачення.

Крім того, пояснила, що метою даного позову є відібрання дитини у відповідача та повернення сина їй.

Відповідач вказав, що з позовом повністю не згоден, ніякого насильства психологічного чи фізичного характеру він щодо дитини ніколи не вчиняв. Позивач, незважаючи на встановленні органом опіки та піклування дні побачень із сином, перешкоджала йому у спілкуванні із дитиною. Дитина на даний час знаходиться із ним, так як син не бажає повертатись до матері, та не бажає відвідувати дитячий садок.

Він неодноразово запрошував позивачку прийти до нього та забрати дитину, та вона не бажає цього. Щоб врегулювати ситуацію, він неодноразово звертався до служби у справах дітей. Та дитина не бажає бути із позивачкою.

Представник служби у справах дітей Норенко О.О., вказала, що рішення залишає на розсуд суду, та просить врахувати інтереси дитини. Пояснила, що між сторонами тривалий час існують дуже конфліктні відносини, із заявами постійно звертається як мати, так і батько дитини. Дитина любить як батька, так і маму, при цьому у конфлікті батьки не бажають іти на будь-які поступки, не хочуть розуміти, що їх поведінка шкодить дитині.

Щодо суті позову, то неможливо викреслити когось із батьків із життя дитини, це може призвести до негативних наслідків саме для дитини.

Те, що позивач просить встановити батьку дні побачень із дитиною - один раз у квартал - це надто мало для спілкування дитини з батьком. Просить суд врахувати цю обставину, а також і те, що бабусі і дідусю неповнолітнього рішенням суду встановлені дні побачень, в тому числі і в суботу.

За заявою відповідача, представниками служби було проведено обстеження умов проживання дитини із батьком, згідно акту від 10.04.2015р. - з дитиною було проведено бесіду, дитина почуває себе невимушено, для проживання дитини створені належні умови.

Представник третьої особи - дитячого навчального закладу № 94 у судове засідання 13.05.2015р. не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

У судовому засіданні від 21.04.2015р., представник 3-ї особи ОСОБА_7 вказала, що відповідачем порушувались встановлені органом опіки та піклування дні побачень з дитиною. Він без дозволу матері забирав дитину, були випадки, коди повертав дитину вранці наступного дня. Дитина після цього стала не зовсім врівноваженою, перестала гратись з іншими дітьми, стала більш агресивною. При цьому дитина дуже любить як маму, так і батька.

3-я особа Центральний районний відділ Миколаївського міського управління міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області, про день слухання справи повідомлялась належним чином.

Суд, вислухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника служби у справах дітей Норенко О.О., свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Згідно матеріалів справи, сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2005р. по 26.03.2014р. /а.с. 10/, від шлюбу мають дитину - сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 9/.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 11.04.2014р. №315 визначено участь ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_11, надано можливість побачень та спілкування із сином щосуботи з 10-00 год. до 18-00 год., щовівторка та щочетверга місяця з 16-00 год. до 19-00 год. без присутності матері. Надано право батькам дитини змінювати порядок побачень з дитиною за їх взаємною згодою.

Відповідно до рішення засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому Миколаївської міської ради від 05.08.2014р., в зв'язку із систематичною та самоправною зміною ОСОБА_3 днів побачень із дитиною, що призвело до загострення стосунків між батьками, батько почав проявляти агресію, профілактичні заходи до батька не дали позитивних результатів, є необхідність, з метою запобігання ускладнення стосунків між колишнім подружжям призупинити дію попереднього рішення від 11.04.2014р.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 22.08.2014р. № 793 рішення виконкому від 11.04.2014р. №315 визнано таким, що втратило чинність, оскільки ОСОБА_3 самостійно змінює дні спілкування з дитиною, вчиняє сварки та бійки у присутності дитини, що загрожує психологічному та фізичному здоров'ю дитини /а.с. 19/. Як пояснив відповідач, вказане рішення на теперішній час ним оскаржене до суду в порядку адміністративного судочинства.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 15.10.2014р., визначено місце проживання дитини ОСОБА_6 із матір'ю - ОСОБА_1 /а.с. 25-27/.

У провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва знаходиться кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 122 ч.1 КК України щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 /а.с. 24/.

З березня 2015р., як слідує із пояснень сторін, дитина проживає разом із батьком. При цьому позивач згоди на це не надавала. Про самоправне утримання дитини відповідачем у себе, позивач неодноразово зверталась із заявами до правоохоронних органів.

Згідно акту обстеження умов проживання дитини у ОСОБА_3 від 10.04.2015р. АДРЕСА_1 (1-кімнатна квартира), встановлено, що для виховання та розвитку дитини встановлено такі умови: дитина має речі, іграшки, спить на одному дивані із батьком. З дитиною проведена бесіда, хлопчик невимушено себе почуває, складав конструктор.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 12.03.2015р. зобов'язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_12 та ОСОБА_13 спілкуватись із внуком ОСОБА_6, надано право спілкування із внуком під час його перебування у дошкільних , шкільних учбових закладах; право брати на побачення внука, з можливістю відвідування ним місця проживання баби, діда, без присутності матері, у першу та третю суботи щомісяця з 10-00 год, з обов'язковим поверненням неповнолітнього до місця його проживання того ж дня не пізніше 18-00 год.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29.04.2015р., вказане рішення залишено в силі.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - співробітники позивачки, вказали, що їм відомо про наявність конфлікту між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини, були свідками, як відповідач забирав дитину із собою без згоди ОСОБА_1 Особисто чули, як відповідач обіцяв врегулювати даний спір після того, як позивач відкличе свої обвинувачення у заподіянні їй тілесних ушкоджень ОСОБА_3, щодо заподіяння батьком фізичного чи психологічного насильства до дитини, їм не відомо.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. (ратифікована Україною 27.02.1991р.), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Згідно ч.1,2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства", дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно ст. 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Як пояснила позивач у судовому засіданні, мета її звернення до суду із вказаним позовом, є відібрання дитини від батька, який неправомірно її утримує.

Позивачу судом роз'яснена ст. 162 СК України, згідно якої встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків при визначенні місця проживання малолітньої дитини.

Так, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Однак, позивач наполягає на задоволенні судом саме заявлених нею позовних вимог.

На підставі викладеного, вимоги позивача про обмеження відповідача у праві спілкування відносно малолітньої дитини - сина ОСОБА_11, та заборону особистого його спілкування з дитиною, побачення за місцем її проживання, навчання та інших місць її перебування, не підлягають задоволенню за недоведеністю вимог.

Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо того, що таке спілкування батька із сином суперечить найкращим інтересам дитини, та буде перешкоджати нормальному вихованню дитини.

Посилання позивача на те, що дитина після того, як знаходилась у батька у 2014р., хворіла, у неї були виявленні забиття, також не знайшли свого підтвердження у суді.

Щодо заявлених вимог про визначення такого способу участі ОСОБА_3 у вихованні сина: систематичні побачення без присутності матері у першу суботу раз у квартал - кожного третього місяця з 10 год. з обов'язковим поверненням неповнолітнього до місця його проживання того ж дня не пізніше 18 год., то вони не ґрунтуються на нормах закону, та не є належним способом захисту порушеного права, ОСОБА_1, заявляючи такі вимоги, не є належним позивачем за даними вимогами.

Так, відповідно до ч.1,2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Тобто, право на звернення до суду із позовом для встановлення способів участі одного з батьків у вихованні дитини, має той із батьків, кому другий із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною.

Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 212, 215, 218 Цивільно-процесуального кодексу України, на підставі ст.ст. 150, 155, 159, 162 Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про обмеження у праві спілкування з дитиною, треті особи - служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, дитячий навчальний заклад №94, Центральний районний відділ Миколаївського міського управління міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області, - відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Суддя О.В. Мамаєва