АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

02 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Укрексімбанк», Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому, посилаючись на неналежне виконання останнім своїх зобов'язань за кредитним договором, просив стягнути заборгованість в сумі 9 500 грн. 99 коп.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Укрексімбанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту НОМЕР_1 від 12.08.2008 року у розмірі 9 500, 99 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій вказував на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи та без належного дослідження доказів, що мають значення для справи.

Вказував на те, що судом було залишено поза увагою клопотання відповідача про застосування строків позовної давності. Зазначав, що дії які свідчать про визнання особою боргу, тобто переривання строку позовної давності, діють лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу, а тому у суду були всі підстави для відмови у позові.

В порушення норм процесуального права, суд першої інстанції не взяв до уваги клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи, відтак рішення прийнято поверхнево та без належного дослідження матеріалів справи.

Посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим просив скасувати заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року.

Представник ПАТ «Укрексімбанк» - Некируй Т.М. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив відхилити.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.08.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Державний експертно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Укрексімбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії до карткового рахунку в рамках зарплатного проекту НОМЕР_1.

За умовами договору відповідачу було відкрито кредитну лінію для проведення операцій з використанням платіжної картки з лімітом заборгованості по кредиту не більше 15 000 грн. 00 коп. (п. 2.1.) із розрахунком 26,00% на рік (п. 2.2.) строком до 30.07.2010 року включно (п. 2.3.).

Відповідно до п. 2.4. Кредитного договору кредит надається для оплати проведених клієнтом та довіреними особами клієнта розрахунків за картковим рахунком клієнта та інших платежів, передбачених Договором, у разі недостатності власних грошових коштів клієнта на його картковому рахунку.

Відповідно до п. 2.5. Кредитного договору кредит підлягає поверненню позичальником щомісяця, не пізніше останнього робочого дня місяця, рівними частинами протягом останніх 6 місяців строку дії Договору.

Відповідно до п. 3.7. Кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісяця в останній робочий день місяця та/або в дату остаточного повернення кредиту. Проценти нараховуються з дня видачі кредиту по останній робочий місяць або дату, яка передує даті повного повернення кредиту (включно).

Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе за цим договором зобов'язань, як це передбачено його умовами викладеними в п.п. 9.1. та 9.2.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Окрім того, у відповідності до статті 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі.

Відповідач в свою чергу зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку чим в нього виникла заборгованість.

Із Акту звірки заборгованості вбачається, що станом на 14.05.2012 сума заборгованості ОСОБА_1 становила 15 404 грн. 16 коп., яку позичальник зобов'язався погасити у повному обсязі до 01.01.2015 року щомісячно рівними частинами по 800, 00 грн.

Підпис у вказаному акті свідчить про визнання відповідачем факту отримання від банку грошових коштів та наявності у нього заборгованості.

Згідно розрахунку, складеного та наданого Банком станом на 25.08.2014 року, заборгованість за основним боргом складає 7 784 грн. 54 коп.; 970 грн. 39 коп. - заборгованість по процентам; 41 грн. 41 коп. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за процентами; 704 грн. 65 коп. - пеня нарахована на прострочену заборгованість за основним боргом.

Суд першої інстанції встановивши, що вимоги позивача є обґрунтованими та підтверджуються зібраними по справі доказами, дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частки позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.116 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно п. 5.2.2. Кредитного договору позичальник зобов'язався повернути отриманий кредит не пізніше дати остаточного погашення, зазначеної у п. 2.3, а саме до 30 липня 2010 року.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами та встановивши факт неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за договором дійшов вірного висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 9500,99 грн.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які спростовують визначений судом розмір заборгованості.

Апеляційна скарга також не містить доводів, що судом не вірно визначено такий розмір.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно не застосував до вказаних правовідносин строк позовної давності, оскільки відповідач помилково вважає, що встановлений у договорі строк дії договору, а саме з 12.08.2008 року до 30.07.2010 року (п. 2.3.), є погоджений між сторонами строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права або законного інтересу за цим договором.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення права особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

На підставі вказаних норм початок перебігу позовної давності починається з дати, закінчення строку дії договору.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи 14 травня 2012 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, відповідачем було підписано Акт звірки заборгованості, який свідчить про визнання ОСОБА_1 свого боргу та переривання перебігу позовної давності.

Після підписання акту відповідачем вносились кошти на погашення заборгованості.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовом у вересні 2014 року, у суду не було підстав для відмови у задоволенні позовних вимог на підстав ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними та ґрунтуються на довільному трактуванні відповідачем норм закону.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотань відповідача про призначення почеркознавчої експертизи у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України призначення експертизи є способом забезпечення судом доказів.

Забезпечення судом доказів вирішується за клопотанням особи, яка беруть участь у справі (ч. 1 ст. 133).

Клопотання про призначення експертизи вирішується на підставі заяви, вимоги до якої встановлено ст. 134 ЦПК України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до суду з письмовою заявою про призначення експертизи, апеляційним судом не встановлено порушень норм процесуального права при вирішенні справи судом.

Інші клопотання, заявлені відповідачем, вирішені з додержанням вимог закону.

Судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції у своєму рішенні не надав належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним, обґрунтованим та справедливим.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/15065/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7961/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Коваль О.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.