Справа № 463/2262/14 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/1730/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника(адвоката) - Мельник Р.С.,

позивача - ОСОБА_4,

представника третьої особи - орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації ЛМР - Тузяк І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації ЛМР про позбавлення батьківських прав та призначення опікуном - задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав щодо малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Вирішено питання судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

Дане рішення суду оскаржив відповідач - ОСОБА_2

В апеляційній скарзі, апелянт покликається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає що постановляючи рішення суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки тому, що він зареєстрований разом із своїми дітьми по АДРЕСА_1. Він займався із дітьми більше ніж його дружина, купляв речі, займався їх вихованням, фізичним і духовним розвитком, що підтвердили в судому засіданні свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_10. Він офіційно не працює, однак підробляє тимчасовими заробітками. Оскільки у нього із позивачем є напружені відносини, а відтак він не міг належним чином брати участь у вихованні дітей. Звертає увагу суду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а відтак суд першої інстанції міг відмовити у задоволенні позову, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дитини і поклавши обов'язок на орган опіки і піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Враховуючи вищевикладене, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції щодо позбавлення його батьківських прав та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4.

В судове засідання прокурор та відповідач ОСОБА_6 не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу(далі-ЦПК) України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача ОСОБА_4 та представника третьої особи - органу опіки і піклування Личаківської районної адміністрації ЛМР - Тузяк І.І. на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК Українипередбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_2 протягом тривалого часу ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків відносно малолітніх дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_8, не цікавляться їх життям і здоров'ям, не беруть участі у їх вихованні, не піклуються про їх фізичний і духовний розвиток, не надають коштів на їх утримання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідачі у справі є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження(а.с.11-12)

Відповідно до ст.159 СК Українина батьків покладено обов'язки щодо виховання та розвитку дітей. Зокрема, батьки зобов'язані турбуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язками.

Відповідно до п.2 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків.

Задовольняючи позов, суд правильно прийшов до висновку, що факт ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов'язків встановлено.

Судом встановлено, що відповідачі у справі ніде офіційно не працюють, не створили належних умов проживання дітей, не займаються їх вихованням та розвитком, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; самоусвідомлення; не надають дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу; не створюють умов для отримання ними освіти.

Наведене підтверджується особистими поясненнями в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2, у яких він підтвердив, що дійсно на протязі тривалого часу ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавився їх станом здоров'я, не брав участі у вихованні та матеріально їх не забезпечував. Дітей бачив лише один раз перед святом Святого Миколая у 2014р.. На даний час офіційно не працює, належних умов для проживання і виховання дітей за місцем реєстрації забезпечити не може.

Судом встановлено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дітей було розглянуто заяву ОСОБА_4 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та встановлено, що батьки малолітніх ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не приймають ніякої участі у вихованні та утриманні дітей, проживають окремо. Встановлено, що діти знаходяться на вихованні і проживають у їх бабці ОСОБА_4 Факт ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків підтверджується заявами ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15. У зв'язку з чим, 31.10.2013р. орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації ЛМР надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 і ОСОБА_2.(а.с.8-9)

Крім того, колегією суддів встановлено і вбачається із матеріалів справ, що відповідачі були присутні на засіданні комісії з питань захисту прав дітей і повністю не заперечили факт ухилення від виконання батьківських обов'язків щодо своїх дітей та не заперечили щодо позбавлення їх батьківських прав.

Вказані обставини визнав в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2, що відповідно є обставиною, яка не підлягає доказуванню відповідно до ст.61 ЦПК України.

Аналізуючи докази в їх сукупності, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачів слід позбавити батьківських прав, оскільки вони не змінили свою поведінку і своє ставлення до дітей, не займаються їх вихованням, не намагаються створити необхідні умови для їх належного проживання, не виконують свої батьківські обов'язки, у дітей відсутні належні умови для проживання за місцем реєстрації.

З врахуванням наведених доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, не погодитись з якою у судової колегії немає підстав, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про обґрунтованість позову.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Беручи до уваги положення вищезгаданих міжнародних актів, враховуючи принцип першочергового врахування інтересів дітей, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що поведінка батьків щодо виконання ними своїх обов'язків по вихованню дітей на час розгляду справи є такою, що свідчить про свідоме нехтування ними своїми батьківськими обов'язками, а відтак приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав.

Як вбачається із матеріалів справи, для з'ясування усіх необхідних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, судом першої інстанцій були допитані свідки, досліджено письмові докази, враховано та перевірено доводи сторін.

Враховуючи, що суд першої інстанції повно і правильно встановив фактичні обставини справи, застосував закон, який поширюється на зазначені правовідносини, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які є підставами для скасування рішення суду, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Разом з тим, у випадку зміни поведінки відповідачів, які позбавлені батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, останні можуть звернутись в суд із позовом про поновлення батьківських прав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК Україниапеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

Б.М. Гриновець