Справа №173/1811/15-ц
Провадження №2/173/884/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, зазначено, що 7 жовтня 2014 року померла мати позивача, ОСОБА_4. Після її смерті залишилося спадкове майно - частка квартири АДРЕСА_1. Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте 20 серпня 2015 року нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що надані документи не дають можливості визначити частку спадкового майна, яке належало ОСОБА_4. Позивач посилається на те, що 4 червня 2007 року було укладено договір довічного утримання між ОСОБА_5 (відчужував) з одного боку та ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (набувачі) з іншого боку, згідно з яким позивач передала у власність набувачів по ? частині належній їй 23/50 частки домоволодіння, а саме квартири № 1 у жилому будинку А-1, ? частка сараю Б-1, гараж Г-1, погріб Д-1, мощення -11, хвіртка 2, ворота № 3, паркан № 4, паркан № 5, що розташовані на земельній ділянці площею 2272 кв.м. (по фактичному користуванню) по вул.. Садова, 6 сел.Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Рішенням Верхньодніпровського районного суду від 29 липня 2010 року договорі довічного утримання від 4 лютого 2007 року було визнано частково недійсним, а саме в частині передачі права власності на ? частку 23/50 частки домоволодіння та 23/100 частки домоволодіння було визнано за колишнім чоловіком ОСОБА_6 - ОСОБА_7 після рішення суду позивач та її мати не внесли відповідні зміни щодо частки майна, а саме те, що позивачу та ОСОБА_4 належить по 23/200 частки спірного домоволодіння. 23/100 згідно рішення суду належать ОСОБА_7 Іншим співвласником майна є ОСОБА_8, якому належить 27/50 частини житлового будинку. Після смерті ОСОБА_7 спадщину отримала ОСОБА_2 На підставі вищевикладеного позивач просила суд визнати за нею право власності на 23/100 частки домоволодіння, а саме квартири № 1 з господарчими спорудами в будинку № 6 по вул.. Садовій сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а також визнати за нею право власності на 23/200 частки домоволодіння, а саме квартири № 1 з господарчими спорудами в будинку № 6 по вул.. Садовій сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, яка померла 7 жовтня 2014 року.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги, підтвердила обставини викладені в позовній заяві, зауважила, що іншого шляху оформлення права власності на спірне майно, окрім рішення суду про визнання права власності за позивачем, не має.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суду пояснила, що вона є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 і вона також оформила свою частку у спірному майні в порядку спадкування.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

4 червня 2007 року між ОСОБА_6 (Відчужувач) з однієї сторони та ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (Набувачі) з іншої сторони було укладено договір довічного утримання, згідно з яким ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по ? частини кожному 23/50 частки домоволодіння, а саме квартири № 1 в жилому будинку А-1 кімнати: жила 1-1 пл. 9,3 кв.м., жила 1-7 пл. 9,4 кв.м., жила 1-8 пл. 16,3 кв.м., ванна 1-2 пл. 3,2 кв.м., кухня 1-3 пл. 6,5 кв.м., коридор 1-4 пл. 2,4 кв.м., коридор 1-5 пл. 3,9 кв.м., сіни а-2, навіс а-3, ? частка сараю Б-1, гараж В-1, сарай Г-1, погріб з шийкою Д-1, мощення І, мощення ІІ, хвіртка №2, ворота №3, паркан № 4, паркан №5, що розташовані на земельній ділянці площею 2272 кв.м. (по фактичному користуванню) та знаходиться за адресою: сел.. Дніпровське вул.. Садова, 6 Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а Набувачі зобовязалися надавати Відчужувачу довічне матеріальне забезпечення (а.с.7).

Право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно (а.с.10).

28 липня 2007 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-КИ № 190369 (а.с.12).

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2010 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2011 року, договір довічного утримання, укладений 4 червня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 було визнано частково недійсним, а саме в частині передачі права власності на ? частки 23/50 частки домоволодіння квартири АДРЕСА_2 сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та за ОСОБА_7 було визнано право власності на 23/100 частини домоволодіння, а саме квартири № 1 в будинку № А-1 та господарсько-побутових будівель, що знаходяться за адресою: вул.. Садова, 6 сел.Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (а.с.13-20).

Після рішення суду, яким було фактично зменшено частки у майні, які належать ОСОБА_1 та ОСОБА_4, останні не зверталися до компетентних органів з метою внесення відповідних змін щодо права власності на частки у спірному домоволодінні. Так ОСОБА_4 та ОСОБА_1 після рішення суду кожній належало по 23/200 частини, а саме в жилому будинку приміщення коридор 1-1 площею 3,4 кв.м. (1-5 площею 3,9 кв.м.); жила 1-2 площею 16,1 кв.м. (1,8 площею 16,3 кв.м.); 1-3 коридор площею 2,5 кв.м. (1-4 площею 2,4 кв.м.); житлова 1-4 площею 9,4 (1-7 площею 9,4 кв.м.); жила 1-5 площею 9,3 кв.м. (1-1 площею 9,3 кв.м.); ванна 1-6 площею 3,2 кв.м. (1-2 площею 3,2 кв.м.); кухня 1-7 площею 6,3 кв.м. (1-3 площею 6,5 кв.м.) та 2/3 частки господарських та побутових споруд: сіни а-1, навіс а-1, ? частина сараю Б-1, гараж В-1, сарай Г-1, погріб з шийкою Д-1, мощення І, мощення ІІ, хвіртка №2, ворота № 3, паркан №4. зазначені дані також підтверджуються довідкою КП «Верхньодніпровське БТІ» № 1269 від 3 вересня 2015 року (а.с.29).

7 жовтня 2014 року померла ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Верхньодніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте постановою від 20 серпня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що рішенням суду було змінено частки права власності на домоволодіння за адресою: вул.. Садова, 6, сел..Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, але спадкодавцем документи не були приведені у відповідність до рішення суду і право власності на нову частку не зареєстроване (а.с.22).

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна має право подати позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється и не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним правовстановлюючого документу.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, передбаченому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Враховуючи те, що на момент смерті ОСОБА_4 фактично була власником 23/200 частки домоволодіння по вул..Садовій б.6 сел.Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, позивач прийняла спадщину, звернувши до нотаріуса з відповідною заявою, інших спадкоємців, які прийняли спадщину за законом або за заповітом не встановлено, суд вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими. У звязку з тим, що після зміни часток права власності на спірне майно на підставі рішення суду ОСОБА_4 не оформила право власності на змінену частку, позивач як співвласник спірного майна також не має можливості оформити право власності на свою частку у спірному домоволодінні, оскільки її частка відповідно до документів також не визначена.

Оскільки під час розгляду справи на підставі досліджених доказів встановлено, що частки ОСОБА_4 та ОСОБА_9 у домоволодінні по вул.. Садовій, 6 сел.Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області становлять 23/200, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про визнання за нею право власності на цю визначену частку спірного майна та на частку спірного майна в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, а тому позов підлягає задоволенню. При цьому суд, дотримуючись принципу диспозитивності, тобто розглядаючи справи у межах заявлених позовних вимог, вважає за можливе визначити єдину частку у спірному домоволодінні, яка належить ОСОБА_1, право власності на яке суд вважає доведеним.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 16, 392, 1216, 1218 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 сел.. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області) право власності на 23/100 частки домоволодіння по вул.. Садовій, 6 сел.Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, а саме: жилого будинку А-1 (загальною площею 127,8 кв.м.): коридор 1-1 площею 3,4 кв.м.; жила кімната 1-2 площею 16,1 кв.м.; коридор 1-3 площею 2,5 кв.м.; жила кімната 1-4 площею 9,4 кв.м.; жила кімната 1-5 площею 9,3 кв.м.; ванна 1-6 площею 3,2 кв.м.; кухня 1-7 площею 6,3 кв.м. та на 2/3 частки господарсько-побутових будівель: сіни а-1, навіс а 1, ? частина сараю Б-1, гараж В-1, сарай Г-1, погріб з шийкою Д-1, мощення І, мощення ІІ, хвіртка №2, ворота № 3, паркан №4.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко