АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/48/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лозинська М.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Прохоровій В.С.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у жовтні 2010 року до суду з вищевказаним позовом просив визнати недійсним заповіт вчинений ОСОБА_7 12 лютого 1998 року, що зареєстрований за № 4с-108, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори. За яким остання заповіла відповідачу по справі - ОСОБА_6 належну їй на праві приватної власності долю жилого будинку № 97, відповідну долю господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1. Мотивуючи свої вимоги тим, що померла ОСОБА_7 на час складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, внаслідок процесу психічного розладу.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року ОСОБА_3 у задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивачем було подано апеляційну скаргу. Де апелянт ставив питання про скасування рішення суду та постановлення нового по суті заявлених вимог. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також те, що судом першої інстанції не були з'ясовані та не були встановлені всі обставини справи.

Апелянт та представник апелянта у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу, просили суд її задовольнити.

Третя особа по справі ОСОБА_5 ( змінила прізвище на «ОСОБА_5» згідно свідоцтва про шлюб від 23. 04.2015 року) підтримала подану апеляційну скаргу.

Відповідач та третя особа по справі : Головне управління юстиції в м. Києві будучи належним чином повідомленим про розгляд справи у судове засідання не з'явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, вислухавши пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_7 була власником 4/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі правовстановлюючих документів, а саме:

1/10 частина належала на праві власності згідно рішення Жовтневого районного суду м. Києва від 07 липня 1994 року.

1/10 частина належала на праві власності згідно договору дарування частини жилого будинку від 28 березня 1995 року.

1/10 частина належала на праві власності згідно договору дарування частини жилого будинку від 28 березня 1995 року.

1/10 частина належала на праві власності згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 травня 2005 року.

12.02.1998 року ОСОБА_7 склала заповіт № 4с -108, що був посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори де остання заповіла ОСОБА_6 належну їй на праві приватної власності долю жилого будинку № 97, відповідну долю господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 14 жовтня 2006 року звернувся ОСОБА_3( син померлої, позивач по справі) та 21 жовтня 2006 року звернувся відповідач ОСОБА_6

08 грудня 2006 року державним нотаріусом П'ятої державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 4/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Та свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану на території Витачіївської сільської ради Обухіївського району Київської області, площею 2,6557 га, переданої для ведення товарного селянськогосподарського виробництва, яка належала померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 14 березня 2006 року, виданого на підставі розпорядження Обухівської райдержадміністрації та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Обухівським районним відділом земельних ресурсів за НОМЕР_2.

Звертаючись до суду з позовом позивач просив визнати заповіт недійсним, оскільки на час його складання матері ( заповідачу) виповнилось 72 роки та починаючи з 1996 -1997 років у неї почався розвиватися віковий склероз та почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. Вона страждала на гострі головні болі, погіршився зір. Внаслідок чого вона погано бачила навіть в окулярах. Починаючи з 1997 року і до своєї смерті заповідач перебувала на обстеженні у лікарів ( окуліста та невропатолога); хворіла на цукровий діабет. Таким чином на час складення заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки на день його складення спостерігався процес психічного розладу. В підтвердження чого позивач просив провести по справі посмертну судово - психіатричну експертизу для визначення психічного стану померлої та посмертну судово - почеркознавчу експертизу для встановлення дійсності підпису заповідача на заповіті.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з урахуванням положень ст. ст. 1233, 1257 ЦК України з його недоведеності. Зазначаючи при цьому, що твердження позивача про те, що заповідач під час складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи. Для встановлення психічного стану особи в момент складання заповіту судом було призначено посмертну судово - психіатричну експертизу, яка не була проведена з вини позивача. А, оскільки відповідно до ст. 59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, то підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Також судом зазначалось, що посилання позивача на відсутність волевиявлення заповідача щодо складання заповіту є також не доведеним, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження таких тверджень.

Крім цього, згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 10931/11-32/1335/12-32, підписи від імені ОСОБА_7 електрографічні зображення яких містяться у графі «Підпис» в електрофотокопії заповіту від 12.02.1998 року від імені ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_6 та у графі «Розписка про одержання оформленого документу» у рядку з номером нотаріальної дії 4с- 108, в електрофотокопії фрагмента аркуша 31 реєстру для реєстрації нотаріальних дій 5-ї Київської державної нотаріальної контори за 1998 рік, виконані самою ОСОБА_7 -особою жіночої статі, ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто особою похилого віку. При виконанні досліджуваних підписів, вказаних у пункті 2 цих висновків, ОСОБА_7 впливу якихось збиваючих факторів (природних, до яких, зокрема відноситься невизначайних стан виконавця, або штучних) не піддавалася.

Враховуючи, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження факт порушення прав позивача у зв'язку недоведеністю позову, суд вважав що це є самостійною підставою для відмови у позові без застосування ст. 257 ЦК України, за пропуском строку позовної давності.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні судового рішення не звернув уваги на те, що спірні правовідносини виникли між сторонами на час дії ЦК України в редакції 1963 року, норми якого і можуть бути застосовані судом при розгляді даної справи, помилково пославшись на положення ст. 1233, 1257 ЦК в редакції 2004 року.

Заповіт - це особисте розпорядження особи, що ґрунтується на вільному волевиявленні заповідача, порушення якого тягне за собою його недійсність.

Правовими підставами для звернення позивача з позовом до суду були також положення ст. 55 ЦК ( 1963 р.) - за якими, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, може бути визнана недійсною за позовом цього громадянина.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що правила ст. 55 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак, є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними ( тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово - психіатричну експертизу.

Судом апеляційної інстанції по справі було призначено посмертну судову - психіатричну експертизу з урахуванням того, що апелянт надав докази на підтвердження поважності причин несвоєчасної сплати витрат на проведення експертного дослідження яке було призначено у відповідності до ухвали суду першої інстанції.

Згідно висновку судово -психіатричної експертизи № 305 від 09.04.2015 року вбачається, що ;

1) ОСОБА_7 під час посвідчення заповіту ( 12.02.1998 року) страждала на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу з психоорганічним синдромом ( F 07,9, згідно з МКХ -10). Встановити ступінь вираженості психічних розладів наявних у ОСОБА_7 на час посвідчення заповіту ( 12.02.1998 р.) не можливо.

2) В зв'язку з неможливістю встановити ступінь вираженості психічних розладів у ОСОБА_7 ( 12.02.1998 р.) визначити її здатність у цей період усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними є неможливим . ( т. 3 а.с. 61. 63).

Зазначене вище свідчить про те, що експертиза в своєму висновку не змогла дати відповіді на поставленні судом питання, щодо психічного стану ОСОБА_7 на момент складення заповіту 12.02. 1998 року.

За таких обставин при вирішенні даного спору суд першої інстанції правомірно виходив з інших доказів, що надавалися сторонами для підтвердження чи спростування доводів позовної заяви про психічний стан спадкодавця в момент складення заповіту, та прийшов до висновку про недоведеність позивачем заявлених вимог.

Враховуючи вищевикладене, а також норми ст. 2 ЦПК України і Прикінцеві та перехідні положення ЦПК, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на норми ст. ст. 1233, 1257 ЦК України з зазначених вище підстав.

У іншій частині рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 березня 2014 року змінити виключив з мотивувальної частини рішення суду посилання на ст. ст. 1233, 1257 ЦК України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: