22-ц/775/552/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції: Троян Л.Г.
Доповідач: Попова С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Баркова В.М., Принцевської В.П.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 червня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів від суми позики і 3% річних від простроченої суми боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що 24.08.2004р. між нею та ОСОБА_1 було укладено в простій письмовій формі договір позики, за яким відповідачка отримала від неї у борг 2200дол.США, що еквівалентно 20421,06грн., зобов'язавшись повернути гроші до 24.10.2004р. В останній день між сторонами відбулась домовленість про подовження кінцевого строку користування позикою до 15.11.2004р., за що позичальниця зобов'язалась доплатити ще 200дол.США. Умови договору з повернення суми позики відповідачка виконала з тривалим запізненням, повернувши борг лише 13.03.2014р. Термін прострочення грошового зобов'язання складає 3405 днів, за який позивака просила стягнути проценти за користування її грішми на рівні облікової ставки НБУ від суми позики, що становить 16875,19грн., а також в порядку ст. 625 ЦК України стягнути з боржниці 3% річних за прострочення грошового зобов'язання від суми боргу - 5711,53грн., також компенсувати витрати з оплати судового збору у розмірі 243,60грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 17 червня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти за користування грішми в сумі 16875,19грн., 3% річних за прострочення грошового зобов'язання в сумі 612,63грн., а всього 17487,82грн., а також судовий збір в сумі 188,61грн. Зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у Волноваському районі Донецької області повернути, із урахуванням ухвали цього ж суду від 06.08.2014р., ОСОБА_2 зайво сплачений нею судовий збір в сумі 230,95грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_3, які підтримали доводи скарги, заперечення проти скарги позивачки ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_4, дослідивши письмові матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 24.08.2004р. між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передала у борг ОСОБА_1 2200дол.США на пролонгований за домовленістю сторін строк - до 15.11.2004р. із здійсненням доплати 200дол.США.

13 березня 2014 року відповідачка ОСОБА_1 повернула позивачці ОСОБА_2 2400 доларів США (а.с. 5-6).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду частково не відповідає.

Задовольняючи позов, суд врахував доведення факту довготривалого невиконання позичальницею взятих на себе зобов'язань за договором і за весь час прострочення - за 3405 днів - стягнув з останньої на користь позивачки на підставі ст.ст. 625, 1048 1050 ЦК України проценти за користування грішми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 16875,19грн. і 3% річних за прострочення грошового зобов'язання, обчислених, як неустойка, за 1 рік (365 днів) в сумі 612,63грн.

Однак, погодитись з такими висновками суду не можна, суд дійшов їх у зв'язку з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Під час ухвалення рішення суд згідно із ст. 214 ЦПК України вирішує низку питань, в тому числі: чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження тощо.

Разом з тим, судом не враховані наведені норми матеріального і положення процесуального законів.

Так, в суді першої інстанції стороною відповідачки в особі її представника ОСОБА_3 було заявлено про застосування строку позовної давності щодо заявлених додаткових вимог у вигляді сплати процентів за користування грішми і санкції за ст. 625 ЦК України - в судовому засіданні від 17.06.2014р.: в стадії надання пояснень 9:22:18, 9:38:14, 9:43:49 і в стадії судових дебатів в 9:52:32, що відображено в журналі судового засідання (а.с. 29-30), змісті оскаржуваного рішення (а.с. 31), звукозаписі перебігу судового процесу.

Оскільки позика відповідачкою була отримана із взяттям зобов'язань повернути гроші до 15.11.2004р., чого не сталося, то відповідно до ст. 253, ч. 1 ст. 261 ЦК України з цього часу почався перебіг трирічного строку позовної давності щодо заявлених вимог, який закінчився 15.11.2007р. (ст.ст. 254, 257 ЦК України).

Як з'ясовано, відповідачка в межах цього трирічного строку (2004-2007р.) і в подальшому не вчиняла дій, які б свідчили про визнання нею свого боргу; доказів на підтвердження вчинення відповідачкою таких дій, на чому зосереджував увагу суд касаційної інстанції в ухвалі від 25.03.2015р., не здобуто як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції. А висловлені усні обіцянки повернути борг протягом близько 10 років, без звернення позивачки за судовим захистом впродовж цього часу, не є такими діями, регламентованими ч. . 1 ст. 264 ЦК України.

Тож, обставин, передбачених ч. 1 ст. 264 ЦК України, які б переривали строк позовної давності за цей період і в подальшому аж до 2014 року, коли позивачці була повернута сума позики 2400дол.США згідно розписки від 13.03.2014р. (а.с. 100) - не виникло.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що віддала позивачці позичену грошову суму у березні 2014 року аби повернути первісну її розписку про позику, отриману 24.08.2004р., і свою трудову книжку, яку близько 10 років утримувала в себе позивачка, що ОСОБА_2 і не заперечувала та що підтверджено розпискою (а.с. 99).

Таким чином, при зверненні позивачки до суду із даним позовом нею було пропущено строк позовної давності, ознак наявності поважних причин для його поновлення в ході апеляційного розгляду не встановлено; повернення боргу 13.03.2014р. не перериває строку позовної давності щодо додаткових вимог, бо він вже сплинув к цьому часу.

За положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки представником відповідачки в суді до ухвалення рішення було зроблено заяву про застосування строку позовної давності, на що суд не зважив, на що обгрунтовано посилається у змісті апеляційної скарги відповідачка, то є підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України - для відмови в позові ОСОБА_2

За таких обставин, рішення суду, як ухвалене з порушенням норм матеріального права і вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України підлягає скасуванню в порядку ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 за пропуском строку позовної давності згідно вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 17 червня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів від суми позики і 3% річних від простроченої суми боргу відмовити за спливом строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги 121 (сто двадцять одна) гривні 80 копійок.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді