Справа № 347/441/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2015 м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

Головуючого - судді: Гордія В.І.,

з секретарем: Корбутяк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила, що рішенням Косівського районного суду від 11.04.2013 року із відповідача ОСОБА_2, на її користь було стягнено 82 519 грн. 50 коп. вартості будівельних матеріалів. Рішенння вступило в законну силу 20.08.2013 року. Згідно поданої нею заяви 18.09.2013 року Косівським районним судом був виданий виконавчий лист. 24.09.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Косівського районного управління юстиції Середжуком І.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по даному виконавчому листу. З 20.08.2013 року по даний час відповідач не сплатив жодної копійки на виконання вказаного рішення суду. Вважає, що грошове зобов'язання виникло на підставі даного рішення суду, тому вона просить позов задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримав, вважає його підставним та просить його задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги ОСОБА_1, дала суду аналогічні пояснення та доповнила, що відповідач під різними приводами із часу відкриття виконавчого провадження, тобто із 24.09.2013 року уникає виконання рішення суду від 11.04.2013 року та взагалі не бажає сплачувати присуджену судом суму.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов заперечила, суду пояснила, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачкою і після розірвання шлюбу було винесено судове рішення щодо поділу спільного майна подружжя від 11.04.2013 року. Судом було присуджено стягнути з нього в користь ОСОБА_1 82 519, 50 грн. компенсації вартості ? частини будівельних матеріалів. Рішення суду звернуто до виконання та знаходиться на виконанні у відділі ДВС Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області. Представник позивача безпідставно посилається на вимоги ст. 265 ЦК України, де вказано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, оскільки договір між ним та позивачкою не укладався. Рішення знаходиться на виконанні і повинно бути виконане відділом ДВС. Просить у позові відмовити.

Суд вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав:

Виходячи з вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦК України.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, враховуючи вищезазначені вимоги ст. 60 ЦПК України та виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незміненим і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої і підставу позову повинен довести саме позивач.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Косівського районного суду від 11.04.2013 року (а.с.9-10) задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та вирішено визнати спільним майном їх, як подружжя: будівельні матеріали, які були використані при будівництві будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 в ідеальній 1/2 частці. Цим же рішенням суду виділено ОСОБА_2 у власність будівельні матеріали, які були використані при будівництві будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1. А також вирішено стягнути із нього в користь ОСОБА_1 , позивачки в справі - 82 519, 50 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили 20.08.2013 року та згідно поданої позивачкою заяви звернуто до примусового виконання, а саме видано виконавчий лист ( а.с.8).

Як вбачається із постанови від 24.09.2013 року (а.с.7) державним виконавцем відділу ДВС Косівського районного УЮ Сіреджук І.О. відкрито виконавче провадження, однак довідкою відділу ДВС Косівського районного УЮ за №2506/03-20/02 від 26.02.2015 року (а.с.6) стверджено, що заборгованість ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 складає 82519,50 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка та її представники посилаються на невиконання ОСОБА_2 грошового зобов'язання в сумі 82519,50 грн та як наслідок із часу вступу рішення суду в законну силу, тобто із 20.08.2013 року по день підготовки вказаного позову (01.03.2015) нараховано збитки індексу інфляції в загальній сумі 24889,18 грн а також 3791,38 грн трьох процентів річних за прострочку грошового зобов"язання.

Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання, згідно ст.526 ЦК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як визначено п.18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом ст.552, ч.2 ст. 625 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Суд звертає увагу, що відповідач в справі являється боржником за виконавчим провадженням , разом із тим позивачка в справі не є кредитором а відтак за нормами діючого цивільного законодавства обов'язок боржника сплатити суму коштів, що визначена судом в рахунок компенсації вартості частини майна спільної сумісної власності подружжя з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Так судом встановлено, що сторони фактично не перебувають між собою у будь-яких договірних правовідносинах. Порядок відшкодування інфляційних витрат та 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України визначено законодавцем як правові наслідки порушення грошового зобов'язання, що виникають між кредитором та боржником.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, оскільки між сторонами не було укладено договору з визначенням даного виду відповідальності за невиконання грошових зобов'язань.

При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК України щодо розгляду судом справ в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів , наданих сторонами.

Враховуючи наведене на підставі ст. ст. 625 ЦК України, та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 213-215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: В.І. Гордій