Категорія: 46 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів - Подолюка В.А., Данилюк В.А.,

при секретарі Вергуну Т.С.,

за участю відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що на підставі договору дарування є власником квартири в АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі з 23.03.2010р. зареєстрована ОСОБА_2, яка з 2009 року у ній не проживає. Відповідач спільного господарства з нею не веде, комунальних послуг не сплачує, особисті речі в квартирі відсутні. З набуттям права власності, як новий власник житла, не давала своєї згоди на користування належним їй житлом відповідачці і тому порушуються її права. Просила усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом припинення права ОСОБА_2 на користування цією квартирою.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2014 року в даній справі позов ОСОБА_3 задоволено. Припинено право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 та з зняттям її з реєстрації органами державної міграційної служби України у Волинській області. 31 березня 2015 року ухвалою Луцького міськрайонного суду заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення в цій справі залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважає його незаконним, необґрунтованим, несправедливим з підстав порушення і неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_2 вселилась в цю квартиру не як член сім'ї власника. Угод щодо користування спірною квартирою між сторонами по справі не укладалося.

Відповідно до вимог статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового в частині збереження права користування житлом членів сім"ї колишнього власника. Такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи та доказам, яким суд дав правильну юридичну оцінку.

З матеріалів справи встановлено, що згідно договору дарування від 27 квітня 2012 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 79/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1. З 23 березня 2010 року ОСОБА_2 зареєстрована в даному будинку в квартирі №2, що підтверджується будинковою книгою. ОСОБА_3 не надавала згоду на подальше проживання відповідача ОСОБА_2 в спірній квартирі. Відповідач ОСОБА_2 не являється членом сім"ї позивача ОСОБА_3, тривалий час не проживає в спірному жилому приміщенні.

Позивач, як власник, позбавлена можливості здійснювати своє право користування та розпорядження належним їй майном і обрала спосіб захисту цивільного права, який відповідає ст.16 ЦК України.

Відповідач вселилася в спірне житло за згодою колишнього власника ОСОБА_1 Право особи, яка вселилася за згодою власника будинку, на користування житлом існує лише за умови, що ця особа залишається власником житла. Житлові права членів сім"ї власника житлового будинку та інших осіб, які вселилися за його згодою є похідними від прав власника цього житла, припинення права власності особи на житловий будинок припиняє право вказаних осіб на користування цим будинком. Право власності ОСОБА_1 на спірне житло припинилось, а отже і припинилось право користування цим житлом і членів сім"ї ОСОБА_1 ОСОБА_2 втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1, що належить позивачу ОСОБА_3

Суд першої інстанції правильно припинив право ОСОБА_2 на користування спірною квартирою. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині. Зазначення в рішенні ст.ст.71,72 ЖК України, без їх застосування, є формальним порушенням, не впливає на правильність ухваленого рішення, оскільки суд при вирішенні спору застосовував норми Цивільного кодексу, що регулюють право власності та захист права власності і які поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами.

Разом з тим, суд вирішив питання про зняття ОСОБА_2 з реєстрації органами державної міграційної служби України у Волинській області, хоча про це позивачем не заявлялось.

Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом і покладення зобов'язання провести зняття з реєстрації є передчасним. Відтак, належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про позбавлення права користування житловим приміщенням, а ухвалення рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення підлягає зміні з виключенням з резолютивної частини рішення висновку про зняття ОСОБА_2 з реєстрації органами державної міграційної служби України у Волинській області. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2014 року в даній справі змінити.

Виключити з резолютивної частини рішення слова: «та зняттям її з реєстрації органами державної міграційної служби України у Волинській області.»

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: