Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 334/5968/14-ц Головуючий у 1 інстанції Лихосенко М.О.
Номер провадження 22-ц/778/3092/15 Суддя-доповідач Краснокутська О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Пільщик Л.В.,

Суддів: Краснокутської О.М.,

Сапун О.А.,

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Запоріжринок» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства «Запоріжринок» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнювала, до КП «Запоріжринок» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В обґрунтування позову позивачка зазначала, що працювала у відповідача з 24 березня 2014 року на посаді заступника директора КП «Запоріжринок» з питань розвитку підприємства.

Наказом директора КП «Запоріжринок» №121 від 13 травня 2014 року вона звільнена з займаної посади на підставі п. 4) ст. 40 КЗпП України за прогули.

Звільнення з роботи вважає безпідставним та незаконним .

В наказі про звільнення зазначено, що ОСОБА_3 скоїла прогули без поважних причин 5 травня 2014 року, 06 травня 2014 року, 07 травня 2014 року, 08 травня 2014 року, 12 травня 2014 року.

Позивачка зазначила,що 05 травня 2014 року та 06 травня 2014 року вона працювала на території Шевченківської торгівельної площадки , виконувала свої посадові обов'язки та не мала змоги постійно бути присутньою в приміщенні адміністрації.

В наказі про звільнення зазначено, що підставою для цього є службова записка директора Шевченківського ринку Проценко Ю.Л. від 07 травня 2014 року про її відсутність на роботі 05 травня 2014 року, 06 травня 2014 року та 07 травня 2014 року. Втім, по роботі вона не підпорядкована Проценко Ю.Л., та він не міг контролювати її роботу, фіксувати робочий час.

07 травня 2014 року вона була на роботі та їй головою комісії з питань соціального страхування було під підпис надано повідомлення № 207 від 07 травня 2014 року, в якому було зазначено, що у зв'язку з необхідністю визначення страхового стажу, для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності згідно рішення комісії з соціального страхування КП «Запоріжринок» (протокол № 5 від 06 травня 2014 року) їй необхідно звернутись до Пенсійного фонду, для отримання даних персоніфікованого обліку за період з 03 липня 2000 року по 11 березня 2014 року і надати комісії.

В той же день, 07 травня 2014 року вона звернулась до УПФ України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, про надання даних персоніфікованого обліку, лист №1491 від 07 травня 2014 року та після цього о 12-00 приступила до виконання своїх обов'язків.

08 травня 2014 року, інспектор з кадрів ОСОБА_5 надала їй вимогу про обов»язкове проходження медичного огляду, посилаючись на те, що в медичній довідці від 20 березня 2014 року, при прийомі її на роботу, відсутні відмітки лікарів. При цьому, відповідачем не було встановлено днів та часу проходження медичного огляду та медичного закладу, у зв'язку з чим вона вимушена була пройти медичний огляд в лікарні м. Пологи, за місцем реєстрації свого проживання.

08 травня 2014 року та 12 травня 2014 року вона проходила медичний огляд лікарів, про що маються відмітки лікарів в медичній довідці, виданої 12 травня 2014 року Пологівським центром первинної медико-санітарної допомоги.

Крім того, в порушення вимог ст. 184 КЗпП України відповідач не врахував, що на теперішній час вона є одинокою матір'ю , яка сама виховує дитину віком до чотирнадцяти років, а тому звільнення з роботи суперечить діючому законодавству України.

Посилаючись на наявність поважних причин пропуску строку для звернення до суду з позовом,а також на викладені обставини, позивачка просила суд поновити їй пропущений строк, скасувати наказ про її звільнення з роботи № 121 від 13 травня 2014 року, поновити її на роботі на посаді заступника директора з питань розвитку підприємства КП "Запоріжринок" та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньомісячної заробітної плати в сумі 5150 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк для звернення до суду.

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Запоріжринок» № 121 від 13 травня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи з посади заступника директора з питань розвитку підприємства за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі в КП «Запоріжринок» заступником директора з питань розвитку підприємства.

Стягнуто з КП «Запоріжринок» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньомісячної заробітної плати 5150 грн. 00 коп., за період 14 травня 2014 року по 27 березня 2015 рік, в загальній сумі 54075 грн. 00 коп., які повинні бути виплачені з урахуванням податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з КП «Запоріжринок» судовий збір на користь держави в сумі 540 грн. 75 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач КП «Запоріжринок» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В засідання судової колегії представник відповідача не з»явився. Відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи, отримав повістку 14.05.2015р.,що підтверджується поштовим повідомленням. Просив відкласти розгляд справи через перебування представника у короткотривалій відпустці за сімейними обставинами 10.06.2015р. на підставі наказу №59 від 05.06.2016р.

Судова колегія вважає причини неявки представника відповідача неповажними,оскільки представництво юридичної особи у судовому процесі не уособлюється з конкретним працівником цього підприємства і відповідач не позбавлений був можливості уповноважити для участі у справі іншого представника ,тому підстав для відкладення розгляду справи немає.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно до вимог ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення,яким суд,виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення,ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин ,на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами,які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Із матеріалів справи видно,що позивачка звернулась до суду з даним позовом 24.062014року з пропуском строку,встановленого ч.1 ст.. 233 КЗпП України.

Судом першої інстанції правильно поновлений строк для звернення до суду,оскільки він пропущений позивачкою з поважних причин.

Із матеріалів справи вбачається,що не погоджуючись із своїм звільненням,ОСОБА_3 20.05.2014р. звернулась зі скаргою до територіальної Державної інспекції з питань праці у Запорізькій області,яка проводила відповідну перевірку, і листом від 12.06.2014р. повідомила позивачку про її результати, запропанувавши їй звернутися до суду. Оскільки із матеріалів справи видно,що позивачка здійснювала заходи щодо захисту своїх прав,пропуск строку,передбаченого ч.1 ст. 233КЗпП України суд обґрунтовано визнав поважним і поновив його.

Відповідно до ст. 40 п.4 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом вимог ст.ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається,що ОСОБА_3 працювала у відповідача з 24.03.2014р. на посаді заступника директора КП «Запоріжринок» з питань розвитку підприємства.

Наказом директора КП»Запоріжринок» №121 від 13.05.2014 року вона звільнена з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин 05.05.2014р,06.05.2014р,07.05.2014.,08.05.2014р.,12.05.2014р.

Із наказу №121 від 13.05. 2014 року вбачається,що за допущені ОСОБА_3 систематичні дисциплінарні правопорушення у вигляді неодноразових прогулів(відсутність на робочому місці більше трьох годин) без поважних причин і невиконання нею своїх посадових обов»язків по виконанню Правил внутрішнього трудового розпорядку вона звільнена з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Наказом директора КП «Запоріжринок» № 104 від 17.04.2014 року (а.с.25) замісник директора з питань розвитку підприємства ОСОБА_3 на період з 18.04.2014 року до 01.06.2014року була зобов»язана здійснювати свої посадові обов»язки на території Шевченківської торгівельної площадки КП «Запоріжринок»,що розташований за адресою: м. Запоріжжя,вул..Чарівна,56.

Цим же наказом директор ринку(торгівельної площадки) Проценко Ю.Л. був зобов»язаний надати робоче місце ОСОБА_3 в приміщені адміністрації на строк дії цього наказу.

Із пояснень позивачки вбачається,що,зобов»язавши її виконувати свої посадові обов»язки на території Шевченківської торгівельної площадки, адміністрація у порушення п.3 наказу директора №104 від 17.04.2014р. не надала їй робочого місця для виконання її посадових обов»язків,а в її обов»язки,зокрема, входять і такі,що передбачають спілкування з працівниками підприємства ,отримання від них інформації, у тому числі і фінансово-економічних показників(п.2.1;2.4;2,5;2.6;2.7 Посадової Інструкції замісника директора КП «Запоріжринок» а.с.13,14), що унеможливлює постійне перебування на одному місці.

Звільняючи позивачку з роботи за прогули без поважних причин, відповідач у наказі №212 від 13.05.2014р. послався на службову записку Проценка Ю.Л.(керівника Шевченківської торгівельної площадки) від 07.05.2014 року і його усні повідомлення про систематичну відсутність ОСОБА_3 на своєму робочому місці, а також на Акти про відсутність працівника на робочому місці 05,06,07,08,12 травня 2014 року.

Між тим матеріали справи не містять у собі доказів щодо надання позивачці робочого місця у відповідності до наказу №104 від 17.04.2014р.,тому акти про відсутність її на робочому місці 05,06,07,08,12 травня 2014 року не є належними доказами у справі у розумінні ст.ст.57,58 ЦПК України.

Позивачкою ОСОБА_3 були надані пояснення щодо її відсутності на роботі (а.с.79) , у яких вона зазначала,що 05 травня 2014року,хоча це є неробочим днем на торгівельній площадці, вона знаходилась на роботі, була в управлінні ринками і вирішувала виробничі питання з директором КП «Запоріжринок» Нетребою А.В. , а у інші дні знаходилась на торгівельній площадці Шевченківського ринку, відвідувала Управління Пенсійного фонду і здійснювала медичний огляд на вимогу адміністрації.

Із матеріалів справи вбачається,що доказів на спростування пояснень позивачки і наданих нею письмових доказів щодо поважності причин відсутності на роботі, а також щодо відсутності її на роботі без поважних причин протягом трьох годин і більше у зазначені в наказі про звільнення дні суду не надані.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 і поновлюючи її на роботі,суд першої інстанції виходив із того,що відсутність її на роботі протягом робочого часу,що дає право на звільнення, у зазначені дні не підтверджена належними доказами,а тимчасова відсутність була пов»язана з поважними причинами- проходженням медичного огляду і відвідуванням відділення Пенсійного фонду для отримання данних персоніфікованого обліку для визначення страхового стажу і виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності ,яке вона здійснювала на виконання вимог комісії з питань соціального страхування №207 від 07.05.2014року і адміністрації відповідача.

Такі висновки суду підтверджуються набутими у справі доказами- повідомленням голови комісії по соціальному страхуванню №207 від07.05.2014р.(а.с.29), заявою ОСОБА_3 від 07.05.2014р. до начальника Управління Пенсійного фонду (а.с.30), і наданими управлінням індивідуальними відомостями про застраховану особу від 07.05.2014р.(а.с.31-32), медичною довідкою ОСОБА_3 від 12.05.2014р. про проходження нею медичних оглядів у Пологівському медичному центрі 08.05.2014р,09.05.2014р,12.05.2014р.(а.с.33) та іншими письмовими доказами(а.с.30-32).

Таким чином суд дійшов обгрунтованих висновків про те,що підстави для звільнення позивачки з роботи за п.4) ст.40 КЗпП України були відсутні.

Крім того із тексту наказу про звільнення позивачки №121 від 13.05. 2014 року вбачається,що підставою звільнення за прогул висунуто і неналежне виконання позивачкою її службових обов»язків- відсутність конкретних результатів її роботи,безучасність її у виробничій,трудовій і посадовій діяльності,що не є за законом підставою для звільнення працівника за прогули без поважної причини.

Задовольняючи позовні вимоги,суд правильно виходив,зокрема, і із того, що звільнення ОСОБА_3 за ініціативою адміністрації відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки на момент звільнення вона є одинокою матір»ю.,що сама виховує та утримує дитину.

Такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справами та вимогами закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

З аналізу указаної норми вбачається, що держава гарантує захист одинокому батьку чи матері від звільнення з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому указані гарантії розповсюджуються на них лише за умови неперебування у шлюбі, тобто самостійного утримання дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9»Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено,що одинокою матір»ю є жінка,яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка,яка виховує і утримає дитину сама.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_3 розлучена (а.с.9), після розірвання шлюбу самостійно виховує і утримує дочку ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.8,105-107, 203). ,тому на неї розповсюджуються зазначені гарантії.

Виходячи і з встановлених обставин справи і вимог закону,суд дійшов правильного висновку про поновлення позивачки на роботі і стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 54 075гр.00кп.,розмір якого відповідачем не оспорюється і визначений судом на підставі довідки КП «Запоріжринок» №307 від 21.07.2014р.

Разом із тим,розглядаючи даний спір і обґрунтовуючи свої висновки щодо наявності підстав для поновлення на роботі позивачки,суд у порушення вимог ст..11 ЦПК України частково вийшов за межі позовних вимог,зазначивши в мотивувальній частині рішення про те,що у порушення вимог ст. 32 КЗпП України мала місце суттєва зміна умов праці позивачки.

Із позовної заяви ОСОБА_3 видно,що нею оспорюється правомірність її звільнення з роботи за прогули через неправдиві відомості відповідача у наказі про звільнення щодо відсутності її на роботі,не виконання трудових обов»язків, а також через відсутність з поважних причин- здійснення медичного огляду і відвідування відділення Пенсійного фонду . У позовній заяві не обґрунтовуються позовні вимоги відсутністю на роботі у зв»язку із зміною суттєвих умов праці, незаконним переведенням на іншу роботу. Позов про незаконне переведення на іншу роботу та інші порушення трудового законодавства позивачкою непред»явлений ,тому доводи і висновки суду першої інстанції про порушення адміністрацією відповідача вимог ст. 32 КЗпП України - зміну істотних умов праці позивачки , є безпідставними,виходять за межі заявлених позовних вимог і підлягають виключенню із рішення суду.

В іншій частині рішення суду є законним і обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те,що суд не взяв до уваги недоведеність факту самостійного виховання позивачкою малолітньої дитини є неспроможними,оскільки спростовуються наведеними вище доказами у справі.

Доводи про правомірність загальної оцінки роботи позивачки при її звільненні за прогули без поважних причин не ґрунтуються на вимогах п.4 ст.40 КЗпП України.

Посилання апелянта на те,що позивачка була прийнята на роботу у відсутність директора підприємства виконуючим його обв»язки не може бути взятими до уваги,оскільки питання щодо правомірності прийняття на роботу ОСОБА_3 виходить за межі предмету спору у даній справі.

Інші доводи є несуттєвими і не спростовують висновків суду першої інстанції щодо незаконності звільнення позивачки.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Запоріжринок» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2015 року у цій справі змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення встановлені судом обставини і висновки щодо здійснення відповідачем змін істотних умов праці позивачки і порушень вимог ст. 32 КЗпП України.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: