АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Пономарь З.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Ялової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року по справі за позовом Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2 про зобов'язання укласти договір, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог КП "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2 про зобов'язання укласти договір.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а саме не врахування того, що законодавством передбачений обов'язок споживача укласти договір із постачальником послуг.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін із наступних підстав.

До вказаних правовідносин сторін суд обґрунтовано застосував положення ст.ст.208,626,628 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.03.2004 року позивачем було оформлено абонентську картку на відповідача ОСОБА_2 та надано особовий рахунок НОМЕР_1 щодо об'єкту водопостачання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.9).

29.08.2006 року позивачем було відкрито особовий рахунок НОМЕР_2 на водокористувача ОСОБА_2 щодо об'єкту водопостачання, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7).

Відповідно до п. 2 особових рахунків НОМЕР_1 та НОМЕР_2 водокористувач взяв на себе обов'язок в строк до 01.06.2004 року та 01.12.2006 року (відповідно) укласти договір про надання послуг водопостачання та водовідведення.

18.08.2014 року позивачем на адресу ОСОБА_2 було надіслано лист з пропозицією укладення договору про надання послуг водопостачання та водовідведення за об'єктами, що знаходяться за адресами: АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 ( а.с.10,12).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Однак, закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч.3 ст.20 зазначеного вище Закону передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009р. N 529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій".

Таким чином, укладення договору надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору, а у разі відмови споживача на укладання договору, виходячи з змісту положень ст.ст.3, 6, 12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України позивач, як виконавець послуг, вправі звернутись до суду за захистом свого права, шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Як вбачається з заперечень представника відповідача, останній не отримував жодної пропозиції від позивача щодо укладення договору, а надані позивачем докази, підтверджують лише факт відправки пропозицій від 18.08.2014 року, а не факт отримання, а тому, суд критично оцінив посилання позивача на те, що відповідач відмовляється від укладення договору.

Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як встановлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи укласти відповідний договір).

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, а тому в задоволені позовних вимог КП "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2 про зобов'язання укласти договір.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд неповністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, та не врахував того, що законодавством передбачений обов'язок споживача укласти договір із постачальником послуг.

Суд врахував, що 25.03.2004 року та 29.08.2006 року позивачем було оформлено абонентські картки на відповідача ОСОБА_2 та надано особові рахунки щодо об'єктів водопостачання, розташованих у м. Дніпропетровську, за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 2 особових рахунків водокористувач взяв на себе обов'язок укласти договір про надання послуг водопостачання та водовідведення.

18.08.2014 року позивачем на адресу ОСОБА_2 було надіслано лист з пропозицією укладення договору про надання послуг водопостачання та водовідведення по обох об'єктах.

Суд врахував вимоги законодавства, а саме ч.1 ст.19 Закону "Про житлово-комунальні послуги" якою передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч.3 ст.20 зазначеного вище Закону передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року N 529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій".

Укладення договору надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору, а у разі відмови споживача на укладання договору, виходячи з змісту положень ст.ст.3, 6, 12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України позивач, як виконавець послуг, вправі звернутись до суду за захистом свого права, шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Оформлення абонентських карток на відповідача ОСОБА_2 та надання особових рахунків не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки ці письмові докази також безпосередньо не передбачають яких-небудь умов договору.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають положенням ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст.ст. 20,21 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання".

У зв'язку із цим укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає вимогам законодавства.

У разі такої відмови відповідно до положень ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг має право звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом, що містить відповідний обов'язок.

Оскільки позивач не запропонував відповідачу такий договір, а тому зобов'язання укласти договір у судовому порядку не відповідає способам захисту прав, передбачених ст. 16 ЦК України.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: