УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А. , Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Прилуцької міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, Прилуцької міської ради, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати недійсними п. 1.11 рішення 28 сесії 6 скликання Прилуцької міської ради від 22 березня 2012 року про передачу ОСОБА_6 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку, виданий 19 жовтня 2012 року на ім'я ОСОБА_6; зобов'язати відповідача демонтувати огорожу між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та 14 та перенести її розташування між межовими знаками в точках Б та Г, як зазначено в абрисі додатку № 2 до висновку експерта; стягнути понесені су3дові витрати.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що при проведенні ОСОБА_6, який є суміжним землекористувачем, приватизації земельної ділянки були порушені їх права, оскільки відбулося зменшення площі земельної ділянки, якою вони користуються з 600 кв.м до 593 кв.м унаслідок порушення відповідачем межових знаків при встановленні огорожі.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 3 грудня 2014 року в задоволенні позову відмолено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 12 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним п. 1.11 рішення 28 сесії 6 скликання Прилуцької міської ради Чернігівської області № 19 від 22 березня 2012 року про передачу ОСОБА_6 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 606 кв.м. Визнано незаконним державний акт про право власності на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий 19 жовтня 2012 року на ім'я ОСОБА_6 Зобов'язано ОСОБА_6 демонтувати огорожу між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та перенести її розташування між межовими знаками в точках Б та Г (на 10 см від т. В до т. Б, на 30 см від т. Д до т. Г) як зазначено в абрисі земельних ділянок додатку № 2 судової будівельно-технічної експертизи № С-316 від 13 листопада 2014 року Чернігівської регіональної торгово-промислової палати. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати зазначене рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що рішення про виділення відповідачеві земельної ділянки приймалося у відповідності до вимог чинного земельного законодавства, позивачами не надано доказів порушення оспорюваним рішенням міської ради їх прав користування спірною земельною ділянкою та неможливості отримання документів, що посвідчували б їх право власності на спірну земельну ділянку.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що надання у власність відповідачу земельної ділянки площею 606 кв.м є незаконним, оскільки земельна ділянка відповідача збільшилась на 6 кв.м за рахунок зменшення земельної ділянки, якою користуються позивачі, що порушує їх права.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судами встановлено, що позивачі є співвласниками будинку, розташованого по АДРЕСА_2. Відповідач є власником будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1. Земельні діляки, якими користуються сторони, межують між собою.

Рішенням Прилуцької міської ради від 28 травня 1992 року ОСОБА_6 було виділено для будівництва жилого будинку земельну ділянку площею 600 кв.м.

На підставі цього рішення між Прилуцькою міською радою та ОСОБА_6 16 червня 1992 року був укладений договір про надання останньому в безстрокове користування земельної ділянки площею 600 кв.м для будівництва будинку.

Рішенням Прилуцької міської ради від 29 грудня 2011 року ОСОБА_6 був наданий дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Рішенням Прилуцької міської ради від 22 березня 2012 року ОСОБА_6 було передано у власність земельну ділянку площею 606 кв.м, яка раніше була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

На підставі даного рішення ОСОБА_6 19 жовтня 2012 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0606 га за адресою: м. Прилуки, АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачі указували на те, що відповідачем був порушений порядок набуття у власність земельної ділянки, унаслідок чого ОСОБА_6 приватизував чистину земельної ділянки, яка перебуває в їхньому користуванні, оскільки ОСОБА_6 здійснено приватизацію земельної ділянки площею 606 кв.м, а не 600 кв.м, які перебували у його користуванні на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 16 червня 1992 року.

Згідно зі ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

За змістом ст. 125 ЗК України право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.п. 11, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

При цьому, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 року № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналіз зазначених норм вказує на те, що при ухваленні судами рішень у справах, що стосуються визнання незаконними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу у власність або користування земельних ділянок з'ясуванню підлягають обставини правомірності передачі землі громадянам, зокрема, на якій підставі та чи інша земельна ділянка передається у власність або у користування особі, та чи не буде порушувати передача земельної ділянки законні права та інтереси інших осіб.

Матеріали справи не містять доказів того, що саме частина спірної земельної ділянки до передачі її у власність відповідачу, у встановленому законом порядку надавалась позивачам, тому висновок про порушення прав позивачів на частину земельної ділянки, переданої у власність відповідачу, є передчасним та не ґрунтується на відповідних доказах у справі, а в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд вважав, що саме спірна земельна ділянка входила до складу загального розміру земельної ділянки площею 600 кв.м, яка була передана позивачам у користування, проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять доказів про одержання позивачами документа, що посвідчує їх право постійного користування або права власності, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 600 кв.м. у встановленому порядку. Тому висновок апеляційного суду про порушення прав позивачів з огляду на те, що саме з їх земельної ділянки було вилучено 6 кв.м та надано відповідачу не у встановленому законом порядку не ґрунтується на відповідних доказах у справі, тому такий висновок є передчасним.

Таким чином, апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду та передачі справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Г.В. Юровська