Справа № 305/2266/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Кеміня М.П.,

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від 11 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсною окремої частини договору позики , -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Рахівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позов обґрунтовано тим, що 22.03. 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким він надав відповідачу у позику грошові кошти на суму 100 000 гривень. Договором позики передбачено, що позичальник зобов'язується повернути кошти за вимогою позикодавця, але не пізніше тридцяти днів з моменту отримання такої вимоги. З метою отримання коштів ним на адресу боржника було надіслано вимогу про пред'явлення боргу від 01.09.2014 року. В результаті направлення вказаної вимоги, відповідач повернув частину коштів - 35 000 гривень, а залишок боргу, який становить 65 000 гривень, не повернув. У зв'язку з чим просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 65 000грн.

Відповідач ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_3, який мотивовано тим, що в п. 3 Договору позики вказано, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до його підписання. Вказане зазначення в договорі призвело до того, що такий правочин втратив спрямованість на реальне настання правових наслідків, що повинні бути обумовлені ним - обов'язку позикодавця передати позичальнику грошові кошти. Договір позики повинен бути спрямований на виникнення обов'язку у позикодавця передати позичальнику грошові кошти. Однак укладений між сторонами договір позики містить лише права позикодавця, без його обов'язку передати грошові кошти. Він визнає, що підписав договір позики, однак під впливом тяжких для нього обставин. Позивач ОСОБА_3, який є директором фірми «Ортан», запропонував йому роботу торговим представником та вказав про необхідність підписання договору позики, оскільки робота пов'язана з фінансами позивача, і останній таким способом хоче захистити свої кошти від зловживань з його боку, інакше він не буде прийнятий на роботу. Оскільки він перебував у тяжкому фінансовому становищі, потребував працевлаштування та був змушений підписати такий договір. Грошових коштів від позивача за договором він не отримував. З врахуванням наведеного просив визнати пункт 3 Договору позики від 22.03. 2014 року недійсним.

Дані позови ухвалою суду від 17.12. 2014 року об'єднана в одне провадження

Рішенням Рахівського районного суду від 11 березня 2015 року позов ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 65 000 (шістдесят п'ять тисяч) гривень боргу, згідно договору позики від 22.03. 2014 року. Та 650 грн. судового збору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсною окремої частини договору позики відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду змінити, скасувавши його в частині вимог за первісним позовом та відмовивши у їх задоволенні. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд не виявив дійсну правову природу укладеного договору незалежно від його найменування. Вказує, що договір є безгрошовим, так як гроші за ним не передавалися. При цьому звертає увагу неузгодженість між пунктами 1 та 3 договору.

До початку розгляду справи на адресу апеляційного суду надійшла мирова угода, в якій вказано, що така укладена між сторонами по справі. Однак колегія суддів не може затвердити дану мирову угоди, оскільки сторони в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені, що не дає змогу встановити чи дійсно вони підписували таку угоду, добровільність її підписання та унеможливлює роз'яснення їм наслідків укладення такої угоди, що в такому випадку є обов'язковим. За таких обставин колегія суддів не бере до уваги зазначену мирову угоду, а відтак розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_2 по суті.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині задоволення вимог первісного позову про стягнення суми боргу, то колегія суддів, згідно приписів ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи 22.03.2014 року між сторонами укладено договір позики згідно умов якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 100 000 грн., а останній зобов'язався їх повернутим протягом тридцяти днів з моменту пред'явлення вимоги (а.с.4).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

В даному випадку договір укладено у письмовій формі і в ньому чітко зафіксовано про передачу грошей позикодавцем позичальнику.

При цьому посилання апелянта на не встановлення дійсної природи даного договору не може братися до уваги, оскільки текст зазначеного договору повністю відповідає за змістом саме договору позики. Жодних ознак, що вказаний договір насправді має іншу природу або, що він має ознаки змішаного договору - немає. Всі пункти договору від 22.03.14 року свідчать про укладеність між сторонами саме договору позики.

З приводу доводів апеляційної скарги про безгрошовість договору позики колегія суддів констатує наступне.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Вказаний договір укладений у письмовій формі і в ньому чітко зазначено про передачу відповідачу грошової суми в розмірі 100 000 грн., і останнім не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували безгрошовість договору позики.

При цьому посилання апелянта на розбіжності в п.п.1 та 3 договору позики не можуть братися за уваги з наступних підстав.

Так, в п.1 вказано (дослівно) Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти у сумі 100 000 грн., а Позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених чим договором.

Дане формулювання п.1 договору повністю відповідає визначенню договору позики наведеному в ст. 1046 ЦК України. В ньому вжито дієслово «передає» в теперішньому часі, як і у вказаній нормі.

В п.3 договору більш конкретизовано момент передачі грошових коштів та вказано, що такі були передані позичальнику до підписання договору.

Обома пунктами договору не спростовано факт передачі грошових коштів. Незалежно від моменту передачу грошових коштів (до чи під час підписання) такий договір є реальним, а відтак укладеним.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 11 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді