У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив зобов'язати ОСОБА_5 не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 і прибудинковою територією.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на праві приватної власності йому належить земельна ділянка по АДРЕСА_1, на якій розташований незавершений будівництвом житловий будинок.

26 вересня 2012 року між ним та ОСОБА_5 укладено попередній договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом двоповерхового житлового будинку готовністю 80 %, загальною площею 190,70 кв. м, та земельної ділянки, площею 0,1000 га, на якій він розташований. На виконання умов цього договору він передав відповідачці ключі від будівлі, а остання зобов'язалася погасити заборгованість за кредитним договором, укладеним між ним та ПАТ «Дельта Банк», у розмірі 254 749,13 грн.

Вказував, що з липня 2013 року ОСОБА_5 припинила погашати заборгованість, у зв'язку з чим він отримав письмове повідомлення від ПАТ «Дельта Банк» про наявність боргу у розмірі 38 540 грн, та чинить йому (позивачу) перешкоди у користуванні його майном по АДРЕСА_1 та прибудинковою територією, змінивши замки на воротах двору та будинку.

Посилаючись на ст. ст. 386, 391 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

У серпні 2014 року ОСОБА_5 подала позов до ОСОБА_4, у якому просила зобов'язати останнього виконати умови п.1 попереднього договору від 26 вересня 2012 року, вчинити дії щодо укладення договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом двоповерхового житлового будинку АДРЕСА_1, готовністю 80 %, загальною площею 190,70 кв. м, та земельної ділянки площею 0,1000 га, на якій він розташований.

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 26 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_4 був укладений попередній договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом двоповерхового житлового будинку та земельної ділянки за вказаною вище адресою за ціною 340 000 грн незалежно від офіційного та ринкового курсу іноземних валют, інфляцій та індексацій.

Згідно з п. 5 цього договору вона взяла на себе зобов'язання сплатити заборгованість за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_4 та ПАТ «Дельта Банк», яка на день підписання правочину становила 254 749,13 грн основного боргу та 2 393,97 грн судових витрат

06 листопада 2013 року вона сплатила заборгованість у розмірі 240 770,15 грн та судові витрати 2 393,97 грн. Крім того, у рахунок ціни будинку передала ОСОБА_4 на прохання останнього 11 000 доларів США.

Вказувала, що нею були виконані всі умови попереднього договору, проте відповідач ухиляється від учинення всіх дій щодо врегулювання кредитних правовідносин з банком та від укладення основного договору купівлі-продажу.

Посилаючись на ст.ст. 203, 205, 208, 209, 210 211, 212, 626, 627, 635, 638 ЦК України, ОСОБА_5 просила позов задовольнити.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2014 року обидва позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 грудня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні її позову, ухвалити в цій частині нове рішення про його задоволення у повному обсязі.

Судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, тому в іншій частині не переглядаються (ст. 335 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_5 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із неправильно обраного позивачкою способу захисту порушеного права.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, з таким висновком погодився і зазначив, що ні ст. 611, ні ст. 635 ЦК України, на підставі яких ОСОБА_7 просила задовольнити її вимоги, не передбачають такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобов'язання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку.

Колегія суддів також погоджується з такими висновками судів.

Оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову ОСОБА_5 у позові.

Доводи скарги та матеріали витребуваної справи не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді В.А. Черненко

С.П. Штелик