АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Малинников О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника відповідача Соболь М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за моральну шкоду, завдану незаконним звільненням.

в с т а н о в и л а :

Звертаючись до суду в листопаді 2014 року з вищевказаним позовом, позивач вказував на те, що з січня 2014 року він працював у відповідача і трудовий договір було розірвано з ним 13.10.2014 року на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України про що його повідомили коли він був на лікарняному. Вважав розірвання трудового договору „за угодою сторін" незаконним через фальсифікацію заяви шляхом дописування до основного тексту заяви дати її складання, тобто не зазначено з якого числа за його пропозицією ( згодою) мало відбутись звільнення. Отже, сторони не домовлялись про таку істотну умову, а він не мав жодного наміру звільнятися. На своє звернення до генерального директора УДППЗ „Укрпошта" від 21.10.2014 року з приводу поновлення на роботі він отримав відповідь, що при звільненні дотримані норми КЗпП України і підстави для задоволення його вимог відсутні.. Тому звертаючись з позовом до суду він просив суд задовольнити його вимоги, поновивши його на роботі, стягнути грошову компенсацію за завдану моральну шкоду, середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні заявлених вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, де ставив питання щодо скасування рішення суду та постановлення нового про задоволення вимог позивача у повному обсязі. Вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Позивач у судовому засіданні підтримав продану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб які з'явилися у судове зсідання, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що згідно до наказу від 02.012014 року за № 6 ОСОБА_3 був прийнятий на посаду начальника відділу нормативно - правового забезпечення Дирекції оброблення та перевезення пошти УДППЗ „Укрпошта".

13.10.2014 року згідно до наказу № 544 його було звільнено з посади за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з зібраних доказів, у тому числі особисто написаної та підписаної позивачем заяви, зібраними доказами про обставини звільнення з урахуванням показів свідків, дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про поновлення на роботі за відсутності підстав для визнання незаконності звільнення за згодою сторін наявність якої була встановлена судом.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач вказував на те, що судом першої інстанції при постановленні рішення не було взято до уваги відсутність в тексті заяви про звільнення за угодою сторін дати з якої позивач просить його звільнити, що не дає підстави для звільнення позивача з посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, тому як між сторонами не відбулося досягнення угоди про дату звільнення.

А також те, що подана ним заява має такий вигляд через те що була написана в кабінеті директора на вимогу і під диктовку в.о. директора О.М. Полінського під психологічним тиском та погрозою з його боку ганебного і незаконного звільнення позивача за надумане „ систематичне невиконання трудових обов'язків". І написання такої заяви не було проявом вільного волевиявлення позивача.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи. З урахуванням того, що у заяві яку написав позивач чітко зазначено ім'я конкретної особи якій вона адресована, а також посаду яку обіймав сам позивач, як особа яка її подає. На заяві наявний його особистий підпис. Крім того позивач пояснював що заяву написав особисто і саме просив звільнити за згодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. В даному випадку також мало місце припинення трудового договору за угодою сторін, оскільки це було спільним волевиявленням сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У день прийняття заяви від позивача було видано наказ про його звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що позивача було повідомлено.

Зазначені дії відповідача не суперечать положенням трудового законодавства. Так як при припинені трудового договору за угодою сторін, на відміну від звільнення за власним бажанням, можливості відкликання працівником поданої заяви не передбачено. Також не потребує таке звільнення і повідомлення роботодавця про бажання звільнитися за два тижні.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 зазначено, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП може мати місце лише за взаємної згоди про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Судом встановлено, що наказу про продовження трудового договору з позивачем ( з урахуванням поданої ним заяви про поновлення на роботі від 21.10.2014 року) відповідач не видавав і до роботи його з 14 жовтня 2014 року не допустив. Тому слід вважати, що згоди між власником або уповноваженим ним органом і працівником щодо поновлення на роботі досягнуто не було.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи та правильно застосовані норми як матеріального так і процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення суду не підлягає скасуванню з підстав визначених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: