Справа № 460/233/11 Головуючий у 1 інстанції: Тесля Б.І.
Провадження № 22-ц/783/3101/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання незавершеного будівництвом будинку об'єктом спільної часткової власності, поновлення права на ? частку в праві спільної часткової власності на незавершений будівництвом будинок, виділення в натурі частини житлових приміщень незавершеного будівництвом будинку, стягнення грошової компенсації за відхилення від ідеальних часток в будинковолодінні, виділення земельної ділянки та визнання права власності на ? частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, не доведено обставини, які суд вважав встановленими. Вказує, що суд не врахував того, що позивач та відповідач ОСОБА_4 проживали однією сім'єю з 1988 року по 1996 рік, досягли домовленості про спільне будівництво житлового будинку і разом будували його. Вважає помилковим висновок районного суду про недоведеність факту її участі у будівництві спірного будинку, оскільки така участь підтверджується показами свідків та квитанціями про оплату будівельних матеріалів в період 1994 - 1996 років на суму 37741640 карбованців та вважає недоведеним, що ОСОБА_4 проводив це будівництво разом із дружиною ОСОБА_7 На думку апелянта, порушення норм матеріального права полягає у тому, що суд не застосував до спірних правовідносин ст.45 ЦК УРСР, помилково покликався на ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», хоча мав застосувати частину 2 цієї статті. Зазначає, що оскільки право власності на незавершений будівництвом житловий будинок було зареєстровано у 2009 році, саме на цей об'єкт у неї та ОСОБА_4 виникло право спільної власності, яке регулюється нормами ЦК України 2003 року, їй належить ? частина цього будинку(ст.357 ЦК України), а тому ОСОБА_4 12.10.2009 року подарував і її частку, чим порушив її права. Вважає, що суд помилково не застосував ст.ст. 357, 361, 364, 367, 377, 387, 388, 392 ЦК України та ст.120 ЗК України. Крім того, апелянт вказує на порушення районним судом ст.ст. 212, 215 ЦПК України.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, просила визнати незавершений будівництвом будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної часткової власності, поновити її право на ? частку в праві спільної часткової власності на цей незавершений будівництвом будинок, виділити в натурі частину житлових приміщень незавершеного будівництвом будинку, стягнути грошову компенсацію за відхилення від ідеальних часток в будинковолодінні, визнати за нею право власності на ? частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та виділити їй цю частину земельної ділянки.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства. який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 і ОСОБА_7 з 11.07.1969 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Статтею 14 Закону України «Про власність» було визначено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель(присадибна ділянка).

Рішенням зборів уповноважених колгоспу «Іскра» від 03.07.1990 року та рішенням Ясниської сільської ради від 03.01.1991 року ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 0,20 га в с. Бірки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а рішенням виконкому Яворівської районної ради №8 від 28.01.1991 року йому дозволено проводити таке будівництво.

Згідно рішення Ясниської сільської ради №68 від 16.08.1994 року ОСОБА_4 дану земельну ділянку площею 0,21 га передано безоплатно у приватну власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і на підставі такого рішення 17.08.1994 року йому видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1.

За твердженнями позивача у період з 1994 року по 1996 рік вона за спільною домовленістю із відповідачем ОСОБА_4, за спільні кошти спорудили коробку спірного житлового будинку, зробили внутрішні перегородки та поштукатурили перший поверх.

Статтями 41, 42 ЦК УРСР встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Згідно положень ст.44 ЦК УРСР угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, повинні укладатись у письмовій формі.

Згідно із ст.430 ЦК УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно - колгоспного підприємства або установи( що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т.ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Одним із договорів, які громадяни можуть укладати між собою, є саме договір про будівництво житлового будинку.

Однак, позивачем не подано доказів укладення між нею та ОСОБА_4 письмового договору про сумісну діяльність по будівництву житлового будинку АДРЕСА_1

Крім того, відповідно до ст.46 ЦК УРСР недодержання простої письмової форми, що вимагається законом(стаття 44 цього Кодексу) позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відтак, доводи апелянта про те, що її участь у будівництві спірного будинку підтверджена показаннями свідків, не можуть братись до уваги, так як такі не є належними доказами у спірних правовідносинах.

Частиною 2 ст.17 Закону України «Про власність» встановлено, що майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Враховуючи викладене вище, а саме той факт, що позивачем не доведено укладення між нею та ОСОБА_4 договору про сумісну діяльність по будівництву житлового будинку, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта у тій частині, що районним судом при вирішенні спору помилково не було застосовано частину другу ст.17 Закону України «Про власність».

Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Неспроможними, на думку судової колегії, є і твердження апелянта про те, що позивач та відповідач ОСОБА_4 проживали однією сім'єю з 1988 року по 1996 рік, оскільки ОСОБА_4 у цей період мав іншу сім'ю, так як перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, а спільне проживання без реєстрації шлюбу згідно діючого на той час законодавства, зокрема Сімейного кодексу Української РСР, не передбачало правових наслідків щодо набутого майна.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст.17 ЗК України і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Відтак, колегія суддів вважає правильним висновок районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 об'єктом спільної часткової власності та поновлення її права на ? частку в праві спільної часткової власності на цей будинок.

Необґрунтованими колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги у тій частині, що суд помилково не застосував ст.ст. 357, 361, 364, 367, 377, 387, 388, 392 ЦК України та ст.120 ЗК України.

Безпідставними, на думку судової колегії, є і твердження апелянта про те, що судом порушено вимоги ст.ст. 212, 215 ЦПК України, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: