УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського приватного підприємства «Рудники» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою сільськогосподарського приватного підприємства «Рудники» на рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського приватного підприємства «Рудники» (далі - СГ ПП «Рудники»), у якому, посилаючись на ст. ст. 116, 117, 216, 217, 232 КЗпП України, просив стягнути на свою користь з відповідача середньомісячний заробіток у розмірі 1 500 грн. у місяць за період, починаючи з 30 квітня 2012 року по 28 березня 2014 року в розмірі 34 500 грн. за затримку розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він працював у відповідача на посаді комерційного директора з 1 липня 2011 року по день звільнення 30 квітня 2012 року. 16 травня 2012 року він подав до відповідача заяву про звільнення за угодою сторін. Проте у лютому 2013 року йому стало відомо, що указана заява не взята до уваги і він звільнений із займаної посади наказом керівника відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Не погодившись із указаним наказом він звернувся до суду з позовом про визнання незаконним звільнення, поновлення його на займаній посаді, стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування заподіяної моральної шкоди. Справа розглядалася судами неодноразово, і відповідно до останнього рішення апеляційного суду Рівненської області рішення Радивилівського районного суду від 14 серпня 2013 року, яким позов задоволено частково, залишено без змін. Даним рішенням стягнуто з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку в сумі 996 грн. 40 коп. і заборгованість по заробітній платі в сумі 750 грн., у решті позову відмовлено. Таким чином позивач вважає, що судом встановлено факт порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні. Просить стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток, який становить 1 500 грн. в місяць, починаючи з дня звільнення з 30 квітня 2012 року по 28 березня 2014 року в загальній сумі 34 500 грн, посилаючись на ст. ст. 116, 117, 216, 217, 232 КЗпП України.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 22 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 12 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з СГ ПП «Рудники» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 1 травня 2012 року по 24 лютого 2014 року в розмірі 32 643 грн. 51 коп. Вирішено питання про судовий збір. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі СГ ПП «Рудники» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходив із недоведеності вимог, оскільки позивач не працював у день звільнення та не надав належних доказів наявності вини відповідача у не проведенні розрахунку, так як він не пред'являв вимогу відповідачу про проведення з ним такого розрахунку.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що з 1 липня 2011 року ОСОБА_3 працював на посаді комерційного директора СГ ПП «Рудники». 30 квітня 2012 року він був звільнений з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Відповідач при звільненні не виплатив позивачу компенсацію за невикористану відпустку в сумі 996 грн 40 коп. та заробітну плату в сумі 750 грн, що було встановлено рішенням Радивилівського районного суду від 14 серпня 2013 року, яке набрало законної сили.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач указував на те, що при його звільненні з ним не було проведено повного розрахунку та просив стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП Украйни стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець н доведе відсутності в ньому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України № 41цс15 від 1 квітня 2015 року).

Проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, наявність підстав, передбачених законом для зменшення суми відшкодування за час затримки розрахунку ( з урахуванням того, що вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом були задоволені частково), і невірно визначив розмір такого відшкодування, у достатньому обсязі не вмотивувавши та не обґрунтувавши свої висновки щодо цього.

Таким чином, апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду та передачі справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу сільськогосподарського приватного підприємства «Рудники» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Г.В. Юровська