Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1042/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Регеша В. О.
Доповідач Франко В. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

03.06.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючої судді Франко В.А.,

суддів : Сукач Т.О.,Карпенка О.Л.

за участю секретаря Постоєнко А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Філоненка Олександра Валентиновича на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, приватного підприємства "Модуль", ОСОБА_2, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7, Реєстраційна служба Світловодського міськрайонного управління юстиції в Кіровоградській області та приватний нотаріус Світловодського міського нотаріального округу Бабенко Вячеслав Михайлович про визнання правочину вчиненим з купівлі-продажу нерухомості, визнання нерухомості спільним сумісним майном подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась в суд з вище зазначеним позовом та з врахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вчинено правочин з купівлі-продажу приватного підприємства "Модуль" як єдиного майнового комплексу, до складу якого входить комплекс будівель по АДРЕСА_1 яка на час укладення правочину мала назву вулиця Автодорожня, визнати спільною сумісною власністю їхнього з ОСОБА_5 подружжя майно приватного підприємства "Модуль", до складу якого входить комплекс будівель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ПП "Модуль" в особі ОСОБА_5 та ОСОБА_9 і ОСОБА_6, який посвідчено 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом СМНО Бабенком В.М., зареєстрований в реєстрі № 2590 (а.с. 228-229).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 15 липня 1989 року і на даний час перебуває у шлюбі з ОСОБА_5

В червні 2008 року ОСОБА_5 запропонував придбати у їхню власність комплекс будівель в по АДРЕСА_1 який рахувався за приватним підприємством "Модуль". Засновником цього приватного підприємства була ОСОБА_7 яка і продавала зазначений вище комплекс будівель. Цей комплекс будівель складався із бані, гаражу, коптильного цеху та огорожі.

Дійшовши згоди з дружиною щодо придбання вказаного майна, ОСОБА_5 домовився з ОСОБА_7 про ціну в сумі 50000,00 грн. Кошти для цього позивач взяла в борг, після чого в липні 2008 року ОСОБА_5 зайнявся оформленням купівлі вказаного комплексу будівель. Позивачка до цього оформлення не втручалась. Була обізнана про те, що все майно, яке придбане в шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя.

На початку грудня 2014 року позивачці стало відомо, що ОСОБА_5 без її згоди продав зазначений вище комплекс будівель ОСОБА_2 та ОСОБА_10

Тоді вона дізналась, що в липні 2008 року ОСОБА_7 та її чоловік з метою економії коштів по переоформленню права власності, уклали договір купівлі-продажу комплексу будівель, а здійснили правочин з перереєстрації засновника ПП "Модуль" з ОСОБА_7 на ОСОБА_5, внаслідок чого останній став засновником ПП "Модуль", а тому набув усі права щодо розпорядження майном цього підприємства.

За викладених обставин вважає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 вчинили удаваний правочин, яким приховали інший правочин з купівлі-продажу приватного підприємства "Модуль" як єдиного майнового комплексу.

Вважає, що цей комплекс будівель є спільним сумісним майном подружжя, тому за відсутності її згоди на відчуження договір купівлі-продажу, укладений між ПП "Модуль" в особі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_6 який посвідчено 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом СМНО підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою суду від 22 січня 2015 року було залучено до участі у справі, як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_7, Реєстраційну службу Світловодського міськрайонного управління юстиції в Кіровоградській області та приватного нотаріуса Світловодського міського нотаріального округу Бабенка Вячеслава Михайловича (а.с.65-66).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 березня 2015 року позов було задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 майно приватного підприємства "Модуль", до складу якого входить комплекс будівель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між приватним підприємством "Модуль" в особі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_6 посвідчений 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Бабенком В.М., зареєстрований в реєстрі за № 2590.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвоката Філоненка О.В., який представляє інтереси ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Зазначається, зокрема, що не існує рішення суду про визнання правочину недійсним по перереєстрації ПП „Модуль" з ОСОБА_7 на ОСОБА_5 Позивачка не просила скасувати державну реєстрацію. Визнавши майно ПП „Модуль" об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд фактично порушив права юридичної особи ПП "Модуль". Окрім того, згідно з свідоцтва про право власності на нерухоме майно, комплекс будівель належить не ОСОБА_4, а єдиному власнику - ПП „Модуль". Законодавством не передбачено отримання згоди від дружини (чоловіка) засновника підприємства у разі продажу майна , яке належить цьому підприємству.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник адвокат Філоненко О.В. підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити, а рішення суду скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Представник ОСОБА_4 адвокат Міщенко С.В. заперечив проти доводів апеляційної скарги, як не обґрунтованих, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції.

Зазначив, що майно, яке входить до складу ПП „Модуль", є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4. Такий статус цього майна підтверджується і рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, на який обґрунтовано послався в своєму рішенні суд першої інстанції. Зазначає безпідставність посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду України, оскільки вони ухвалювались з інших підстав.

Представник ОСОБА_6 ОСОБА_12 також не погоджується з рішенням суду, як таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства та просить його скасувати. Вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Окрім того, по справі надійшло пояснення від відповідача ОСОБА_6, де вона не погоджується з рішенням суду.

В судове засідання апеляційної інстанції треті особи-ОСОБА_7, Реєстраційна служба Світловодського МУЮ, приватний нотаріус Світловодського міського нотаріального округу Бабенко В.М. не з'явились. Про час та місце розгляду справи попереджались належним чином згідно зворотних повідомлень.

Від приватного нотаріуса Бабенка В.М. надійшло письмове пояснення, в якому він погоджується з апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - Філоненка О.В. та просить її задовольнити.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст..303 ЦПК України, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, та підтверджується матеріалами справи що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на даний час перебувають у шлюбі з 15 липня 1989 року (а.с.4-6).

Встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до своєї заяви від 02.07.2008 року ОСОБА_7 передала усі свої права власника та засновника ПП "Модуль"ОСОБА_5, про що посвідчено приватним нотаріусом від 2 липня 2008 року (а.с.8, 11-12).

На підставі цієї заяви засновником та власником ПП "Модуль" став ОСОБА_5 і 05.08.2008 року була здійснена відповідна реєстрація змін до статуту ПП "Модуль" в новій редакції. (а.с.13).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.112014 року комплекс будівель за адресою АДРЕСА_1 належить приватному підприємству „Модуль".(а.с.18) і складається з бані, гаражу, коптильного цеху, огорожі (а.с.19). Як вбачається, інших співвласників нерухомого майна не зареєстровано.

21 листопада 2014 року було укладено договір купівлі-продажу між приватним підприємством "Модуль" в особі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_6 який посвідчено 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Бабенком В.М., та зареєстрований в реєстрі за № 2590.(а.с.20-21).

Відповідно до п.1.2 укладеного договору комплекс будівель, що відчужується за даним договором розташований за адресою: АДРЕСА_1. В цілому комплекс складається з :баня загальною площею 124,6м"-літ-„А", гараж загальною площею 365,9м"-літ"Б", коптильний цех загальною площею 73,8м2-літ"В", огорожа - літ "N".

В пункті 1.3 вказаного договору зазначено, що цей комплекс належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 14 листопада 2014 року Реєстраційною службою Світловодського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області, індексний номер 29505704. Право власності на зазначений вище комплекс будівель зареєстровано Реєстраційною службою Світловодського міськрайонного управління юстиції Кіровоградської області, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 листопада 2014 року, номер запису про право власності 7694105, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна : 09.

У пункті 1.5 договору зазначено, що продавець стверджує, що на момент укладення цього договору, вказаний вище комплекс будівель не перебуває під арештом чи забороною і треті особи не мають прав на комплекс будівель.

Пункт1.4 договору свідчить про те, що комплекс будівель, розташований на земельній ділянці площею 0,4670 гектар комунальної форми власності, на підставі державного акту на право користування землею.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що майно приватного підприємства „Модуль", до складу якого входить комплекс будівель, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної сумісної власністю подружжя ОСОБА_5 як набуте в період шлюбу.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна так, як суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Матеріали справи містять копію розписки від 1.07.2008 року ОСОБА_4, згідно якої вона отримала у ОСОБА_1350000 грн. для придбання промислової бази (а.с.7), а також копію акту приймання-передачі майна №1 від „02" липня 2008 року.(а.с.9)

Встановлено що суду заявлялось клопотання про надання оригіналів цих документів, яке суд задовольнив. Проте позивачем ці оригінали не було надано і суд ухвалив рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги позивача на підставі копії розписки про отримання 50 000 грн.

Доказів того, що приватне підприємство „Модуль" було придбано ОСОБА_5 у ОСОБА_7 на підставі договору-купівлі продажу матеріали справи не містять.

Статтею 57 СК України передбачено правові підстави визначення майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, а статтею 61 цього ж Кодексу визначено об'єкти права спільної сумісної власності.

Відносини стосовно майна приватного підприємства регулюються нормами ЦК України, ГК України та Закону України „ Про підприємництво ".

Верховний Суд України в постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, предметом перегляду у якій було застосування касаційним судом ст.ст.57,60,61,65 СК України при визначенні правового режиму майна, набутого під час шлюбу одним із подружжя - фізичною особою - підприємцем, Суд дійшов висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Верховний Суд зазначив у свої постанові, що стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

Верховний Суд також зазначив у своїй постанові, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України "Про підприємництво".

У ч. 1 ст. 1 Закону України "Про підприємництво" розкривається поняття "підприємництва" як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Проголошена в ч. 1 ст. 3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст. 5 Закону.

Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Відповідно до ст. 55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. Однією з організаційних форм господарювання є підприємство (ст. 62 ГК України ).

Підприємство, засноване на приватній власності засновника, є приватним підприємством (ст. 63 ГК України).

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (ст. ст. 62, 66 ГК України).

При цьому в постанові зазначено, що навіть і в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Отже, реалізація майнових прав підприємства здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законодавчими актами України (ч. 4 ст. 66 ГК України).

Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 лютого 2014 року по справі за №6-5 цс. В правовій позиції даної постанови зазначено, що аналіз норм права: ст. ст. 63, 65 СК України, ст. ст. 66, 67 ГК України дає підстави для висновку про те, що у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, учасником якого є один із подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства

Посилання суду першої інстанції на рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13.

Окрім того, ОСОБА_4, як позивач не заявляла вимог про поділ майна подружжя, позовні вимоги були спрямовані на визнання приватного підприємства „Модуль" спільним сумісним майном подружжя та визнання недійсним договору купівлі - продажу приватного підприємства „Модуль".

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що приватне підприємство „Модуль" було вправі використовувати свої права, у тому числі і право на реалізацію належного йому майна, як власник цього майна, і отримання будь-якої згоди від третіх осіб для здійснення цього правочину не потрібно.

Засновник приватного підприємства від імені цього підприємства має право розпоряджатись належним приватному підприємству майном на власний розсуд без згоди другого з подружжя.

На підставі ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при вирішенні спору суд першої інстанції мав врахувати вказані висновки Верховного Суду України та відповідно до приписів ст.ст. 212, 214 ЦПК України дослідити всі обставини по справі

Неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права привело до ухвалення неправильного рішення, що відповідно до п.п.1,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, являється підставою для скасування такого рішення і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.303,307, 309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Філоненка Олександра Валентиновича - задовольнити.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 березня 2015 року скасувати. В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, приватного підприємства "Модуль", ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання правочину вчиненим з купівлі-продажу нерухомості, визнання нерухомості спільним сумісним майном подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: