У Х В А Л А

21 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Сокальського районного суду Львівської області від 18 серпня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи : приватний нотаріус Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Галина Іванівна, комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, анулювання свідоцтва про право власності,

встановила:

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 18 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 18 серпня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 234, 717, 722 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції, з висновком якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що спірний договір дарування укладено з порушенням вимог статей 203, 215 ЦК України. Судами роз'яснювалось позивачу про його право на заявлення клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для встановлення належності підпису дарувальника у вказаному договорі батька позивача, однак такого клопотання заявлено не було.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття незалежно від того, що є предметом договору дарування - рухома чи нерухома річ, а відсутність державної реєстрації права власності на дарунок з огляду на статті 182, 334 ЦК України лише обмежує повноваження обдаровуваного на розпорядження прийнятим дарунком, а враховуючи що вимоги про включення майна з акта опису та арешту заявлені позивачем до сторін виконавчого провадження із залученням органу державної виконавчої служби як третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору, посилання апеляційного суду на неналежність обраного позивачем способу захисту цивільного права є необґрунтованим;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди не звернули уваги та не врахували, що з часу укладення договору дарування від 5 вересня 2012 року, вчиненого до ухвалення рішення районним судом, відбулося відчуження права власності квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_9 і відсутність державної реєстрації права власності на її ім'я не свідчить про відсутність в неї права власності на квартиру; доводів ОСОБА_9 про безпідставність знесення гаража не перевірили та не дослідили;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 вересня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що рішення апеляційного суду не містить переконливих висновків про відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення та залишив поза увагою, що ОСОБА_3 є інвалідом 1 групи з вадами зору та слуху, має медичний діагноз - інцефолопатія судин головного мозку, який впливає на розумову діяльність та прийняття усвідомлених рішень;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивач не бажав відчужувати свою частку в статутному капіталі товариства, свого підпису під договором не ставив, а використання факсиміле не було обумовлено між сторонами, у зв'язку із чим є обґрунтованим висновок, що в момент вчинення правочину не були додержані вимоги частин третьої, п'ятої статті 203 ЦК України, та є підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди не дали належної оцінки доводам позивачки про те, що сторони оспорених договорів дарування на момент їх укладення домовилися, що відповідач забезпечить її доглядом, а тому й мала на меті укладення договору довічного утримання й домовлялася з ОСОБА_5 про передачу йому у власність належної їй частки квартири за умови, що буде мешкати в ній і відповідач надаватиме їй допомогу та здійснюватиме за нею догляд;

- ухвалі Верховного Суду України від 14 жовтня 2009 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди залишили поза увагою те, що зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, і прийшли до передчасного висновку про перехід права власності за попереднім договором;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що договір поруки від 14 липня 2006 року не відповідає вимогам статей 203, 207 ЦК України, а саме на ньому відсутні підпис уповноваженої особи позивача та печатка банку, крім того, на першій сторінці договору уповноваженою особою зазначений ОСОБА_10, а на другій сторінці - ОСОБА_11;

- постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року суд виходив із того, що учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації;

- постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року суд виходив із того, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки;

- постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року суд виходив із того, що договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальник будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи : приватний нотаріус Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Галина Іванівна, комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, анулювання свідоцтва про право власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Сокальського районного суду Львівської області від 18 серпня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко