У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського районного суду від 7 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського районного суду від 7 травня 2015 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності на земельну ділянку.

Вирішено питання про судові витрати.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на порушення судом норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом роз'яснень п.п. 6 і 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ". У зв'язку з цим спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі ст. 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Вважає, що через невизнання відповідачем його права на земельну ділянку, він звернувся за судовим захистом у порядку цивільного судочинства з огляду на правила ст. 392 ЦК України.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до того самого суду для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні відносини між сторонами носять публічно-правовий характер, оскільки орган місцевого самоврядування виступає у спорі як суб'єкт владних повноважень.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, що у жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на земельну ділянку НОМЕР_1, площею 0, 1092 га, в с. Пухова Рівненського району Рівненської області за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення Олександрійської сільської ради. Відповідачем у справі визначив орган місцевого самоврядування, на території якого знаходиться ця ділянка (а.с. 2-3, 8-9).

Позов обґрунтовувався тим, що Олександрійська сільська рада заперечує проти визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку в зв'язку із втратою відповідачем вже виготовленого проекту землеустрою та оригіналу рішення про давання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Іншого способу захистити свої суб'єктивні юридичні права на безоплатне отримання земельної ділянки як їх захист у судовому порядку позивач не вбачає.

За змістом положень ст.ст. 177, 181, 324 ЦК України земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав.

Глава 30 ЦК України передбачає участь держави і територіальних громад в особі своїх органів у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, зокрема, щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

З роз'яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 7 своєї постанови від 01.03.2013 року №3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", вбачається, що земельні ділянки, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у т.ч. на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у т.ч. шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього, спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17.11.2009 року №1559-VІ "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності", про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (статті 212 ЗК).

За таких обставин спір з приводу визнання права власності на земельну ділянку за фізичною особою є приватноправовим і повинен вирішуватися згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства, незважаючи на те, що відповідачем є орган місцевого самоврядування.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведене не звернув, що призвело до постановлення ухвали, яка не може залишатися чинною.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали і повернення справи для продовження розгляду судом, що її постановив, відповідно до п. 4 ст. 311 ЦПК України є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду від 7 травня 2015 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Головуючий: Судді: