СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2/759/6567/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

06.10.2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом про визнання в порядку спадкування за законом права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 61,9 кв. м., після померлої ОСОБА_2 Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді ? частини квартири, розташованої в АДРЕСА_1, загальною площею 61,9 кв. м. Спадкоємицею майна була її матір - ОСОБА_4, що проживала та була зареєстрована зі спадкодавцем. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Спадкоємицею майна померлої є позивач. При зверненні 01.10.2015 року до нотаріальної контори щодо заведення спадкової справи, позивачу було відмовлено, у зв'язку з пропущенням шестимісячного строку для прийняття спадщини.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлялися належним чином, надав письмові пояснення, в яких зазначається, що Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація не може бути відповідачем у даній справі, оскільки належним відповідачем є Київська міська рада як орган місцевого самоврядування. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту прав, а саме, позивачу необхідно звертатися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.11.1993, виданого Комісією по приватизації житлового фонду ВО «Електронмаш» (а. с. 7), ОСОБА_2 та членам її сім'ї ОСОБА_3 належить на праві спільної сумісної власності квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 61,9 кв. м. Свідоцтво видано згідно з розпорядженням (наказом) від 03.11.1993 №27/5. Квартира зареєстрована в БТІ, записана в реєстрову книгу за №4289 18.11.1993.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у віці 55 років помер, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №17712, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 (а. с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 85 років померла ОСОБА_4, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №40. Наведена обставина підтверджується свідоцтвом про смерть, НОМЕР_2 (а. с. 9).

Відповідно до інформаційної довідки БТІ м. Києва №29353 від 07.09.2015 року (а. с. 11), квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована на ОСОБА_4 і ОСОБА_3

01.10.2015 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса з заявою про заведення спадкової справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2

02.10.2015 року позивачу письмово повідомлено, що вона пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини і відносно питання продовження терміну для прийняття спадщини їй необхідно звернутися до суду (а. с. 50 - копія листа).

Встановлено, що нотаріус не заводив спадкової справи, не виносив постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а лише роз'яснив ОСОБА_1 право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки цей строк було пропущено спадкоємцем.

Представник позивача в судовому засіданні посилався на те, що ОСОБА_1 проживала разом із спадкодавцем на час смерті, а тому вважається такою, що прийняла спадщину.

Проте такі твердження представника позивача не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Законодавець пов'язує прийняття спадщини в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України з фактом постійного проживання разом спадкодавця і спадкоємця на час відкриття спадщини, а в силу ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання спадкодавця і спадкоємця підлягає реєстрації. Лише наявність реєстрації в установленому Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місця проживання спадкоємця і спадкодавця разом на час відкриття спадщини є належним доказом їх проживання разом і прийняття спадщини в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, а за відсутності такої реєстрації спадкоємець не має правових підстав посилатися на вказану норму та повинен в судовому порядку встановлювати факт постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7 (далі Постанова № 7) роз'яснено: якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.

Враховуючи наведене, якщо позивач пов'язує прийняття спадщини з обставиною постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1268 ЦК України), а зареєстроване місце проживання спадкодавця і спадкоємця відрізняються, останній, враховуючи зазначені роз'яснення Постанови № 7, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не визнання права власності на спадкове майно. Наведене свідчить про обрання позивачем неправильного способу захисту своїх прав.

Відповідно до роз'яснень Постанови N 7, викладених у п. 23, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З відповіді нотаріуса від 02.10.2015 року вбачається, що заявник пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини і відносно питання продовження терміну для прийняття спадщини їй необхідно звернутися до суду. Тобто нотаріус не заводив спадкової справи і не виносив постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а лише роз'яснив ОСОБА_1 право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, відмови в оформленні права на спадщину лист не містить.

Позивач має оригінал правовстановлюючого документу на квартиру і у неї наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а тому судовому захисту права позивача в даному випадку не підлягають.

Наведене свідчить про обрання позивачем неправильного способу захисту своїх прав, оскільки залежно від обставин спадкоємцю необхідно звертатися або з заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або ж з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Суд звертає увагу також на те, що відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин

В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно ч. 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають справи у порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, позивач повинна довести обставину порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів відповідачем.

Згідно роз'яснень, що містяться у пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК.

За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

Враховуючи приписи ст. ст. 15, 392 ЦК України, відповідачем у даній справі повинен бути учасник виниклих правовідносин, який має матеріально-правовий інтерес, в результаті розгляду справи у нього виникають (виникнуть) права чи обов'язки.

В пункті 24 Постанови № 7 зазначено, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Суд звертає увагу на те, що відповідач не є органом місцевого самоврядування і не може бути відповідачем у даній категорії справ.

Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація не є учасником правовідносин, що виникли, вона не порушує та не оспорює прав позивачів, між сторонами відсутній спір щодо визнання відповідного права, в результаті розгляду справи у відповідача не виникнуть права чи обов'язки, відповідач не має матеріально-правового інтересу в даних правовідносинах.

Враховуючи наведене, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація є неналежним відповідачем. Суд звертав увагу представника позивача з вказаного питання, проте клопотання про заміну неналежного відповідача до суду не було подане.

Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 роз'яснено, що у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

На підставі наведеного суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 1, 3, 15, 30, 57-60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 392, 1268, 1270 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: Т.О. ЗАЄЦЬ