АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/2675/15 Головуючий 1 інстанції - Губська Я.В.
Категорія: відшкодування шкоди
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами прокурора Ленінського району м.Харкова, Державної казначейської служби України, ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 19 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи: прокуратура Ленінського району м.Харкова, Ленінський РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, попереднього (досудового) слідства і суду,-

встановила:

11 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом.

В уточнених позовних вимогах просила зобов'язати Державну казначейську службу України списати у безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 завдану їй моральну шкоду у розмірі 179 131,02 гривні.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 04 листопада 2002 року прокуратурою Ленінського району м. Харкова була порушена кримінальна справа за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України, а 04 березня 2002 року їй пред'явлено обвинувачення за цією статтею та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 31 березня 2003 року справа з обвинувальним висновком була направлена до суду, а 12 березня 2004 року повернута прокурору для проведення додаткового розслідування. 07 липня 2005 року винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи відносно неї за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 191 КК України за відсутністю в діях складу злочину. 15 листопада 2005 року справа направлена до суду для закриття у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, однак судом було відмовлено та справа повернута до прокуратури. 22 травня 2006 року прокурором Ленінського району м. Харкова винесено постанову про скасування постанови від 04 березня 2003 року про притягнення її в якості обвинуваченої та справу передано до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області для подальшого розслідування за ч.1 ст. 190 КК України.

Зазначає, що протягом тривалого часу відносно неї здійснювались заходи щодо її дискредитації, звільнення з роботи, вона незаконно переслідувалась правоохоронними органами понад 12 років. Її весь час залякували, погрожували їй та її рідним, права її були порушені та обмежені. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до порушення її нормальних життєвих зв'язків, погіршення стосунків з оточуючими особами, погіршення стану її здоров'я. Правоохоронними органами надавалась їй недостовірна інформація стосовно руху кримінальної справи аж до жовтня 2014 року. Тільки після її звернення до Президента України з прокуратури Харківської області 08 березня 2014 року надійшла інформація про начебто закриття кримінальної справи 19 листопада 2012 року СВ Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області на підставі п.2 ст. 6 КПК України у зв'язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України. Також, листом від 17 березня 2014 року було повідомлено про зняття з обліку в УІАЗ ГУМВС України в Харківській області. Однак, станом на 05 листопада 2013 року по даним УІАЗ ГУМВС України в Харківській області вона значилася обвинуваченою і рішення по справі прийнято не було, підписка про невиїзд не скасована. У вересні 2013 року їй було відмовлено у видачі закордонного паспорту.

Вважає, що неправомірними діями органа досудового слідства їй були спричинені моральні страждання, які вона оцінює у розмірі 179 131,02 гривні та які полягають у тому, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності протягом 12 років та не зняття підписки про невиїзд їй було завдано душевних страждань, була завдана шкода її здоров'ю. Як на підставу для відшкодування шкоди посилається на ст. 56 Конституції України, ст.ст. 16,23, 270-276, 288,289,297,312,313,1173,1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідач Державна казначейська служба України, в особі свого представника, проти позову заперечувала.

Представник прокуратури Ленінського району м. Харкова позов не визнав.

Ленінський РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області явку представника в судове засідання не забезпечив.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 19 лютого 2015 року позов задоволено частково. Суд вирішив відшкодувати за рахунок Державного бюджету України завдану ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 70 000 гривень, зобов'язавши Державну казначейську службу України виплатити дані грошові кошти з рахунку Державного бюджету України.

З цим рішенням не погодились сторони і прокуратура Ленінського району м.Харкова та подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати (змінити) та ухвалити рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Посилається, зокрема, на те, що судом першої інстанції при визначенні розміру морального відшкодування не були дотримані вимоги Закону, щодо мінімального розміру відшкодування за кожен місяць незаконного кримінального переслідування.

Державна казначейська служба України тапрокурор Ленінського району м.Харкова в апеляційних скаргах посилаються на те, що суд всуперечь закону необгрунтовано стягнув на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 70 000 гривень, оскільки позивач не надала доказів на підтвердження факту спричинення їй такої шкоди. Просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, проти задоволення апеляційних скарг відповідача та третьої особи заперечувала.

Представник Державної казначейської служби України апеляційну скаргу підтримав, також просив задовольнити апеляційну скаргу третьої особи та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1.

Представник прокуратури Ленінського району м.Харкова апеляційну скаргу підтримав, вважав обгрунтованою апеляційну скаргу відповідача та заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача.

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та прокуратури Ленінського району м.Харкова підлягають до часткового задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

За змістом ст.1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон) № 266/94-ВР від 01 грудня 1994 року із доповненнями та змінами (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного притягнення як обвинуваченого, та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Статтею 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода, відшкодування якої провадиться за рахунок коштів державного бюджету. При цьому, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. (ст.ст.3,4 Закону).

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст.13 Закону).

Судовим розглядом встановлено та не заперечуються сторонами наступні обставини у справі.

04 листопада 2002 року заступником прокурора Ленінського району м.Харкова було винесено постанову про порушення кримінальної справи №24020098 відносно посадових осіб ВДВС Ленінського районного управління юстиції м.Харкова за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України (а.с.111).

04 березня 2003 року в межах цієї кримінальної справи помічником Ленінського району м.Харкова було винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченої по кримінальній справі та їй пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України; ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с.112-113,166).

31 березня 2003 року кримінальну справу №24020098 по обвинуваченню ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України, направлено до Ленінського районного суду м. Харкова з обвинувальним висновком. 12 березня 2004 року Ленінським районним судом м. Харкова справа повернута до прокурора Ленінського району м. Харкова для проведення додаткового розслідування (а.с.21,22).

09 квітня 2004 року кримінальна справа в порядку ст. 112 КПК України направлена до СВ Ленінського РВ ХМУ ГУ для організації проведення досудового слідства (а.с.109).

07 липня 2005 року в межах цієї кримінальної справи №24020098 було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 191 КК України (а.с.9).

Постановою прокурора Ленінського району м. Харкова від 22 травня 2006 року скасовано постанову про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченої за ч.1 ст.367 КК України. В даній постанові зазначено, що об'єктивних обставин щодо вчинення вказаного злочину ОСОБА_1 досудовим слідством не вбачається, постанова про притягнення в якості обвинуваченої незаконна. Матеріали кримінальної справи №24020098 було передано слідчому прокуратури Ленінського району м.Харкова для організації досудового слідства по справі (а.с.116).

24 травня 2006 року прокурором Ленінського району м.Харкова винесено постанову про зміну підстав порушення кримінальної справи № 2402098 з ч.1 ст. 367 КК України на ч.1 ст. 190 КК України за фактом шахрайства; матеріали кримінальної справи направлені до СВ Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області для організації досудового розслідування (а.с.117).

01 червня 2006 року прокурором Ленінського району м.Харкова направлено лист до УІТ при УМВС України в Харківській області про зняття з обліку статистичної карти форми №4 по кримінальній справі № 2402098 у зв'язку з винесенням постанови про скасування постанови про притягнення в якості обвинуваченої (а.с.169). Разом з тим, питання про скасування запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 вирішено не було.

11 травня 2010 року кримінальну справу №24020098 направлено до Ленінського районного суду м. Харкова в порядку ст. 11-1 КПК України Харкова для вирішення питання про закриття кримінальної справи за фактом шахрайських дій посадових осіб ВДВС Ленінського району м.Харкова (ч.1ст.190 КК України), у зв'язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відовідальності. 28 травня 2010 року Ленінським районним судом м. Харкова у закритті кримінальної справи відмовлено, справу повернуто прокурору Ленінського району м. Харкова (а.с.118).

19 листопада 2012 року постановою слідчого СВ Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області кримінальну справу №24020098, порушену відносно посадових осіб ВДВС Ленінського району м.Харкова за фактом шахрайства за ч.1 ст.190 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України, за відсутністю складу злочину (а.с.119, 120).

За інформацією УІАЗ ГУМВС України в Харківській області від 18 серпня 2014 року відомості щодо прийнятих процесуальних рішень відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, по кримінальній справі №18080042 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.1 ст.368 КК України (яка на підставі постанови Ленінського районного суду м.Харкова віді 29 липня 2011 року провадженням закрита у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності), та по кримінальній справі №24020098 внесені до обліку УІАЗ ГУМВС України в Харківській області ( а.с.177-178).

Задовольняючи позов частково та вирішуючи питання про стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції підставно виходив з приписів ст. ст. 23, 1176 ЦК України і Закону, та дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_1 незаконним притягненням до кримінальної відповідальності завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодованню державою.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, відповідно до положень ст.ст.23,1176 ЦК України та ст.ст.1,2,13 Закону, проте вважає за необхідне рішення суду змінити та зменшити визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, з таких підстав.

У своєму рішенні суд, пославшись на Закон та ст.ст.23,1176 ЦК України, визначив розмір відшкодування у 70 000 гривень, при цьому, взагалі не навів розрахунку цієї суми. В цій частині доводи апеляційних скарг Державної казначейської служби України та прокурора Ленінського району м.Харкова заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, судова колегія виходить, зокрема, із характеру, обсягу та тривалості страждань ОСОБА_1 протягом часу перебування під слідством та періоду часу у який за нею безпідставно, незаконно зберігався запобіжний захід у вигляду підписки про невиїзд.

Суд вважає, що сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням безумовно мав для позивача відповідні стресові наслідки, в цей період часу беззаперечно мали місце порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності були зганьблені її честь та гідність, завдано непоправної шкоди престижу та діловій репутації позивача, що спричинило глибокі душевні страждання, порушило звичні умови життя ОСОБА_1 і тепер вимагає додаткових зусиль для їх відновлення.

Зазначені обставини знайшли своє підтвердження зібраними у справі письмовими доказами, які відповідачем не спростовані. Посилання відповідача та третьої особи в апеляційних скаргах на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди є безпідставним.

Як правильно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 перебувала під слідством з 04 березня 2003 року по 22 травня 2006 року (з моменту пред'явлення їй обвинувачення по дату скасування постанови про притягненні її в якості обвинуваченої за ч.1 ст.367 КК України).

Після винесення 24 травня 2006 року прокурором Ленінського району м.Харкова постанови про зміну підстав порушення кримінальної справи №2402098 з ч.1 ст. 367 КК України на ч.1 ст. 190 КК України за фактом шахрайства, постанов про притягнення ОСОБА_1 в якості підозрюваної чи обвинуваченої за ч.1 ст.190 КК України (чи за іншими статтями) винесено не було. Отже позивач після 22 травня 2006 року статусу підозрюваної чи обвинуваченої особи не мала. Жодних доказів на спростування цього факту позивач суду не надала.

Та обставина, що Ленінський районний суд м. Харкова у своїй постанові від 28 травня 2010 року, розглядаючи подання про закриття кримінальної справи, порушеної за ч.1 ст.190 КК України за фактом шахрайських дій посадових осіб ВДВС Ленінського району м.Харкова вважав, що ОСОБА_1 продовжує мати статус обвинуваченої за ч.1 ст.367 КК України (а.с.118), за наявності постанови від 22 травня 2006 року (а.с.116) та відсутності відповідних процесуальних документів про надання ОСОБА_1 такого статусу, правого значення немає.

Отже, доведеним є факт незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та перебування ОСОБА_1 під слідством (судом) упродовж 38 місяців та 19 днів.

Мінімальний розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню відповідно до ч.3 ст.13 Закону, із розрахунку одна мінімальна заробітна плата за кожен місяць перебування під слідством і судом становить 47 441,10 гривень: 1218 х (19:30+38).

Крім того, як встановлено судом та не спростовано відповідачем і третьою особою, відносно ОСОБА_1 у період до 18 червня 2014 року незаконно зберігався запобіжний захід у виді підписки про невиїзд та у відомостях УІАЗ ГУМВС України в Харківській області містилися дані про притягнення її до кримінальної відповідальності, що суттєво обмежувало гарантовані ст.33 Конституції України права ОСОБА_1 на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України. Доводи позивача стосовно неможливості отримати закордонний паспорт у зв'язку із зазначеними обставинами, підтверджуються письмовими доказами та відповідачем не спростовані.

На переконання судової колегії таке тривале (понад 10 років) обмеження особи у гарантованих Державою правах, беззаперечно завдало ОСОБА_1 моральних страждань і повинно бути враховано при визначенні розміру моральної шкоди.

Разом з тим, посилання ОСОБА_1 на те, що при визначенн розміру моральної шкоди суд повинен був взяти до уваги час незаконного перебування її під слідством на протязі 147 місяців, та за весь цей період визначити розмір шкоди з урахуванням положень ч.3 ст.13 Закону є безпідставним та спростовується наведеним вище.

Не знайшли свого об'єктивного підтвердження і доводи позивача стосовно погіршення стану її здоров'я у зв'язку з незаконним кримінальним переслідуванням, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження причинного зв'язку між перебуванням позивача під слідством (судом) та погіршенням стану здоров'я ОСОБА_1. Такі доводи грунтуються на припущеннях, що суперечить положенням ч.4 ст.60 ЦПК України.

Не можна визнати доведеними і посилання позивача на те, що на протязі 12 років вона та її родина піддавались психологічному тиску з боку правоохоронних органів та, що її звільнення з роботи стало наслідком незаконного переслідування по кримінальній справі №24020098. Належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів матеріали справи не містять, не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Крім того, судова колегія бере до уваги ту обставину, що позивач з 22 травня 2006 року не була позбавлена процесуального права на оскарження дій посадових осіб у встановленому законом порядку, щодо безпідставного збереження відносно неї запобіжного заходу, проте таким правом не скористалась.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судова колегія виходить із засад розумності та справедливості, враховує зазначені вище обставини, приписи ч.3 ст.13 Закону, що такий розмір не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом (тобто не може бути меншим ніж 47 441, 10 гривень), та визначає розмір такої шкоди в сумі 60 000 гривень, яка підлягає стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Правових підстав для стягнення моральної шкоди в розмірі, визначеному позивачем, судом не встановлено.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п.2 ч. 1 ст. 307, п.1-4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційні скарги прокурора Ленінського району м.Харкова та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 19 лютого 2015 року змінити.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 60 000 (шістьдесят тисяч) гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді