Справа № 1319/2-2596/12 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/4/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Гірник Т.А. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю позивача ОСОБА_3 і його представника - адвоката Яшина В.Ю.; відповідачки ОСОБА_5 і її представника - адвоката Богуша А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 квітня 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, у якій просив суд зобов'язати відповідачку ОСОБА_5 демонтувати самовільно встановлену нею огорожу на його земельній ділянці та встановити за рахунок останньої огорожу відповідно до вимог чинного земельного законодавства. Свої вимоги мотивував тим, що в його приватній власності перебуває земельна ділянка площею 340 кв.м. для обслуговування квартири АДРЕСА_1 та визначено межі цієї земельної ділянки, однак ОСОБА_5, захопивши 15.10.2011 року частину цієї ділянки, демонтувала стару огорожу та встановила нову з бетонним фундаментом (в подальшому - „спірна огорожа") на частині його (позивача) земельної ділянки (а.с. 4-5).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (а.с. 69-70) і позивач оскаржив це рішення в апеляційному порядку.

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Порушенням норм процесуального права вважає розгляд справи протягом 5-ти місяців.

Вважає неправомірним оцінку судом представленого відповідачкою Державного акта про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 рішенню Галицького районного суду м. Львова від 05.12.2000 року, оскільки вважає, що оцінці піддано доказ, який доведенню не підлягав.

Вважає, що судом „грубо порушено п. 7 Постанови Пленуму ВСУ „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" та „п.7 Постанови Пленуму ВСУ „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 р. № 7".

Вважає, що поза увагою суду залишились пояснення ОСОБА_7, ухвала Львівської міської ради від 15.02.1996 року № 305, якою йому передано у власність земельну ділянку площею 340 кв.м., протокол узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів з приводу суміжного користування від 17.09.1999 року, викопіювання суміжних земельних ділянок та інші докази по справі (а.с. 72-74).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмову у задоволенні позовних вимог суд мотивував тим, що спірна огорожа знаходиться саме на межі земельних ділянок (які на праві власності належать сторонам по справі), яка відображена на планах земельних ділянок і схемі розмежування суміжних землекористувань.

Однак, вище наведений висновок судом першої інстанції зроблено за неповного з'ясування обставин по справі та такий не відповідає фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Матеріалами справи стверджується наступне.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 від 25.04.1996 року позивачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка на АДРЕСА_1 загальною площею 340 кв.м. (а.с. 9).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 14.12.2006 року відповідачці ОСОБА_5.на праві приватної власності належить земельна ділянка на АДРЕСА_2 загальною площею 819 кв.м. (а.с. 14).

В суді апеляційної інстанції на клопотання позивача та на виконання відповідних ухвал Апеляційного суду Львівської області від 20.08.2012 року (а.с. 96-97) та від 06.08.2014 року (а.с. 159-160) Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз по справі було проведено судову земельно-технічну експертизу (Висновок № 3045 від 17.04.2014 року; а.с. 114-122) та додаткову земельно-технічну експертизу (Висновок № 3010 від 31.03.2015 року; а.с. 177-181).

Як вбачається з таблиць до вище згаданих Висновків ..., земельна ділянка позивача межує з земельною ділянкою відповідачки на проміжку 9,0 метрів (межа Г-В згідно Державного акту від 25.04.1996 року), хоча у фактичному користуванні ОСОБА_3 знаходиться земельна ділянка дещо меншого розміру: зокрема - з довжиною по межі Г-В 8,58 метра (а.с. 121, 181).

Як також вбачається з таблиці № 1 до Висновку № 3010 від 31.03.2015 року, на земельній ділянці позивача на відстані 60-90 см від межі Г-В (згідно Державного акту від 25.04.1996 року) знаходиться гараж позивача.

Таким чином, між межею земельної ділянки відповідачки і тильною стіною гаража позивача мав би бути прохід шириною 60-90 см, який відсутній, оскільки відповідачка, помилково вважаючи, що межа її земельної ділянки повинна проходити по стіні цього гаражу, встановила спірну огорожу таким чином, що вище згаданий прохід відсутній, зайнявши у вказаний спосіб 6 (шість) кв.м. земельної ділянки (розмірами по периметру 8,54 м; 0,9 м; 8,58 м; 0,6 м), яка згідно Державного акту від 25.04.1996 року на праві власності належить позивачу (а.с. 181).

Будь-яких доказів того, що її надавався дозвіл на встановлення спірної огорожі, відповідачкою до суду подано не було, а відтак встановлення цієї огорожі є самовільним.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про те, що встановлення позивачкою спірної огорожі на проміжку 9,0 (дев'ять) метрів має місце на земельній ділянці на АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3, - навпроти межі Г-В згідно Державного акту від 25.04.1996 року, що порушує законні права та інтереси згаданого позивача, а відтак його позовна вимога в частині демонтажу цієї ділянки спірної огорожі підлягає до задоволення.

В той же час відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про зобов'язання відповідачки встановити за власний рахунок нову огорожу (по межі земельних ділянок сторін по справі), а відтак ця позовна вимога до задоволення не підлягає.

За вище наведених обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позовних вимог.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (зокрема - витрат на правову допомогу і витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз).

ОСОБА_8 приймав участь у розгляді даної справи в суді першої інстанції, як представник за довіреністю (ст.ст. 38, 40, 42 ЦПК) відповідачки ОСОБА_5 (а.с. 51), а не як особа, яка надає правову допомогу (ст. 56 ЦПК).

В той же час, за змістом ст.ст. 79, 84, 88 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою участі у справі представника сторони, не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України.

Крім цього, рішення суду першої інстанції (яким у задоволенні позовних вимог до відповідачки було відмовлено) скасовано.

За вище наведених обставин вимога ОСОБА_8, як представника відповідачки, про стягнення з позивача на користь відповідачки витрат на правову допомогу в суді першої інстанції у розмірі 1 000 грн. (а.с. 82-83) до задоволення не підлягає.

Щодо інших судових витрат, а саме - судового збору та витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз (а.с. 2, 71, 113, 176), то з урахуванням того, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, такі витрати слід покласти на обидві сторони спору порівну: шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача половини понесених останнім судових витрат, а саме - у розмірі 2 685 грн. 85 коп. (5 371 грн. 70 коп. / 2).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 3 і 4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 частково задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 квітня 2012 року скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 частково задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_9 демонтувати самовільно встановлену нею огорожу на проміжку 9,0 (дев'ять) метрів на земельній ділянці на АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3, - навпроти межі Г-В згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 від 25.04.1996 року, виданого на ім'я ОСОБА_3.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 2 685 грн. 85 коп. на часткове відшкодування судових витрат.

В задоволенні вимоги ОСОБА_8, представника відповідачки ОСОБА_5, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 витрат на правову допомогу у розмірі 1 000 грн. - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: