УХВАЛА

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» (далі-банк) звернулося до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначено, що 21 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №5685543, за яким банк надав позичальнику у користування кредит в розмірі 20 тис. доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12, 90% на рік з кінцевим терміном повернення 21 вересня 2022 року.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору у позичальника ОСОБА_3 утворилася заборгованість по кредиту на загальну суму 27 254, 21 доларів США та 15 439, 12 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачами 21 вересня 2007 року було укладено договір іпотеки, за яким останні передали в іпотеку кредитору трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64, 8 кв.м., житловою площею 43, 3 кв.м.

Посилаючись на наведене, банк просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 шляхом його продажу на прилюдних торгах, за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; примусово виселити без надання іншого житла відповідачів із квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2014 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №5685543 від 21 вересня 2007 року у загальному розмірі 27 254, 21 доларів США та 15 439, 12 грн., яка складається із: заборгованості за основною сумою кредиту у розмірі 18 836, 90 доларів США; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 8 417, 31 доларів США; заборгованості по пені за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 1 731, 58 доларів США, що еквівалентно 13 840, 52 грн.; суми штрафу у розмірі 200 доларів США, що еквівалентно 1 598, 60 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, передану в іпотеку ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» за договором іпотеки №5685610 від 21 вересня 2007 року, шляхом його продажу на прилюдних торгах за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселено без надання іншого жилого приміщення відповідачів з квартири АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ «ПУМБ» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалене у справі рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №5685543, за яким банк надав позичальнику у користування кредит в розмірі 20 тис. доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12, 90% на рік з кінцевим терміном повернення 21 вересня 2022 року.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору у позичальника ОСОБА_3 утворилася заборгованість по кредиту на загальну суму 27 254, 21 доларів США та 15 439, 12 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачами 21 вересня 2007 року було укладено договір іпотеки, за яким останні передали в іпотеку кредитору трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64, 8 кв.м., житловою площею 43, 3 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх обгрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із положень ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Таке право передбачене і п. 4.1. договору іпотеки.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон).

Нормами Закону встановлено тимчасову заборону у визначених цим законом випадках на примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно з ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

У частині першій статті 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення передбачені статтею 309 ЦПК України, проте на жодну з них апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не послався.

Норми Закону № 1304-VII, який набрав чинності 7 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, з огляду на вищезазначене, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VІІ.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові №6-44цс15 від 25 березня 2015 року, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З огляду на викладене ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не можна вважати законними та обґрунтованим, воно підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко