АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

02 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

при секретарі: Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування», в інтересах якого діє Данилова Тетяна Анатоліївна,

на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року

у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_6, Відкритого акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2014 року позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ СК «Арсенал Страхування») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 та Відкритого акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ВАТ НАСК «Оранта») про відшкодування шкоди в порядку регресу. Просив стягнути з ОСОБА_6 суму франшизи в розмірі 510 грн. та з ВАТ НАСК «Оранта» 5 981, 16 грн. у відшкодування шкоди.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПрАТ СК «Арсенал Страхування» суму франшизи за договором страхування в розмірі 510 грн. В задоволенні позову в частині вимог, заявлених до ВАТ НАСК «Оранта», відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права посилався на те, що рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ВАТ НАСК «Оранта» ґрунтується на п. 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), проте суд не звернув увагу на те, що вказана норма не містить підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум коштів у межах передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Наявність у страховика права на пред'явлення регресного позову визначена підпунктом ґ) п. 38.1 ст. 38 Закону. При цьому факт неповідомлення страховика цивільно-правової відповідальності про ДТП не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування страховій компанії, яка здійснила страхове відшкодування за договором добровільного страхування.

Просив заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року змінити в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Представник позивача ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» - Долбілкін Д.Є. в судовому засіданні апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити.

Відповідач ВАТ НАСК «Оранта» належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Відповідач ОСОБА_6 відповідно до ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, свого представника не направив, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 20.09.2012 по просп. Лісовий в м. Києві, з вини водія ОСОБА_6, автомобіль «ВАЗ Лада 2107 Пріора», під керуванням водія ОСОБА_7, отримав механічні пошкодження, вартість відновлювального ремонту якого становила 7 452,36 грн.

Відповідно умов Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу від 16.02.2012 № 187/12-Тз/К, що був укладений між ПрАТ «Арсенал Страхування» та ОСОБА_7, останній було виплачено страхове відшкодування в розмірі вартості відновлювального ремонту за мінусом франшизи (961,20), а саме 6 491 грн. 16 коп., шляхом перерахування на рахунок «Авто Центр Київ».

Відповідно ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 була застрахована ВАТ НАСК «Оранта» за страховим полісом АА № 7544281, яким встановлено франшизу в розмірі 510 грн. та ліміт відповідальності за майнову шкоду в розмірі 50 000 грн. (а.с. 5).

Рішення суду в частині стягнення 510 грн. з ОСОБА_6 не оскаржено, тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволення позовних вимог про стягнення суми шкоди в порядку регресу з ВАТ НАСК «Оранта» суд першої інстанції виходив з того, що оскільки потерпілий в наслідок ДТП протягом року не звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, відповідно до ст. 37.1.4 у суду не було підстав для стягнення зазначеного відшкодування.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ВАТ НАСК «Оранта» не відповідає.

Згідно із ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події ( страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю майну, третьої особи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою.

Згідно з п. 35.1 статті 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Разом з цим, статтею 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), зокрема, такою підставою є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п.п. 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Вказана норма визначає можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику у разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків, і не містить підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування.

Саме по собі встановлення обов'язку щодо подання заяви на виплату страхового відшкодування для третьої особи (потерпілої або страховика, до якого перейшло право вимоги у зв'язку із здійсненням страхової виплати за договором добровільного страхування майна) та встановлення підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, у зв'язку з пропуском строку для її подання суперечить нормам ч. 1 ст. 511 Цивільного кодексу України, загальним принципам обов'язковості відшкодування шкоди і функціональному призначенню інституту обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Статтею 38.1.1. Закону передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

За своєю правовою природою договір страхування цивільно-правової відповідальності є договором на користь третьої особи (вигодонабувача) - особи, якій було завдано шкоди внаслідок ДТП з вини страхувальника за цим договором. Потерпіла особа є кредитором у деліктних правовідносинах, які виникли внаслідок завдання їй позадоговірної шкоди, та, водночас, є вигодонабувачем за договором страхування цивільно-правової відповідальності. Таким чином, право вимоги до страховика за договором страхування цивільно-правової відповідальності щодо здійснення страхового відшкодування виникає у особи, якій завдано шкоди, з моменту ДТП. Умови та порядок виконання обов'язку страховика щодо здійснення страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності визначено договором та законом, відповідно до яких передбачено правові наслідки неподання потерпілою особою (іншою особою, яка має право на страхову виплату) заяви про виплату страхового відшкодування протягом року з моменту ДТП, а саме, право страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування. По суті, законом встановлюється обов'язок третьої особи щодо подання вказаної заяви, у зв'язку з невиконанням якого третя особа позбавляється права на отримання страхового відшкодування. Водночас, зобов'язання, яке виникає з договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, не може породжувати обов'язків для третьої особи (вигодонабувача) - потерпілої особи, з огляду на норму ч. 1 ст. 511 Цивільного кодексу України. Обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування є безумовним у випадку завдання шкоди третій особі внаслідок настання страхового випадку з вини застрахованої особи та не може залежати від подання потерпілою особою заяви про виплату страхового відшкодування протягом певного строку. Так само, право вимоги щодо виплати страхового відшкодування, яке має потерпіла особа, є безумовним майновим правом, яке виникає з моменту скоєння ДТП.

З огляду на положення норм ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Так як цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоду, застрахована, то відбувається переведення боргу, внаслідок чого до страховика за цим договором переходить обов'язок щодо відшкодування такої шкоди в межах страхової суми та з урахуванням франшизи. Отже, при укладенні договору обов'язкового страхування страхувальник розраховує саме на те, що шкода, завдана ним, буде відшкодована страховиком, і договором не ставиться виконання обов'язку страховика в залежність від строку подання заяви потерпілою особою на виплату страхового відшкодування та як наслідку виникнення обов'язку страхувальника відшкодувати завдану ним шкоду самостійно. При цьому, особа, якій завдано шкоди, не може бути позбавлена гарантованого їй законом (ч. 1 ст. 1166 ЦК України) права на відшкодування шкоди.

Таким чином, потерпіла особа, так само як і позивач (страховик за договором майнового страхування), який здійснив страхову виплату за договором добровільного страхування майна на користь потерпілої особи, та до якого перейшло право вимоги потерпілої особи до відповідача за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, не зобов'язані звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди, з вимогою про виплату страхового відшкодування. Таке право страховика, враховуючи висновок, наведений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. №15-рп/2002, може бути реалізоване шляхом подання відповідного позову до суду в межах строків позовної давності.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на який посилалося ВАТ НАСК «Оранта» як на підставу відмови у задоволенні позову, визначає можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків, і не містить підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 3-49/гс-15 від 15 квітня 2015 року щодо застосування до спірних правовідносин ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що факт неповідомлення потерпілим страховика про ДТП не є підставою для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування до НАСК «Оранта»

Враховуючи наведене та те, що апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди ВАТ НАСК «Оранта» з розміром виплаченого страхового відшкодування, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ВАТ НАСК «Оранта» на користь ПрАТ «СТ «Арсенал Страхування» 5 981,16 грн., яка складається з суми виплаченого страхового відшкодування за мінусом франшизи (6 491,16 - 510).

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині вирішення позову до ВАТ НАСК «Оранта» ухвалено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з'ясування обставини, що мають значення для справи.

Враховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в частині вирішення позовних вимог, заявлених до ВАТ НАСК «Оранта» та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування», в інтересах якого діє Данилова Тетяна Анатоліївна, - задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Відкритого акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» до Відкритого акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування шкоди в порядку регресу - задовольнити.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» 5 981,16 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/17176/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7718/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук О.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.