СЛОВ?ЯНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 243/1905/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року м. Слов?янськ

Слов?янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючої - судді Неженцевої О.В.

при секретарі Зима М.О.

за участю позивачки ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Слов?янську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та судових витрат,

В С Т А Н О В И В :

27 лютого 2015 року на розгляд до суду поштою надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та судових витрат по справі.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі і на їх обґрунтування зазначила про те, що згідно письмового договору від 24 грудня 2014 року нею у борг були надані відповідачці ОСОБА_2 кошти у сумі 8280 грн.30 коп. на строк до 27 грудня 2014 року. Передання коштів підтверджено відповідним записом у письмовому договорі від 24 грудня 2014 року та особисто написаною відповідачкою письмовою розпискою від 24 грудня 2014 року. Положеннями договору не було передбачено нарахування процентів за надання позики. В обумовлений договором строк відповідачка кошти не повернула у повному обсязі та ухиляється від спілкування з позивачкою - не відповідає на телефонні дзвінки, та не пояснює причини неповернення боргу.

Посилаючись на положення статей 526, 1047, 1049 ЦК України, позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 суму боргу 8280 грн. 30 коп. та понесені нею витрати по сплаті судового збору у сумі 243грн. 60 коп.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги у судовому засіданні не визнала та пояснила, що позивачка по справі є директором підприємства «Укрславторг» в магазині якого, у якості продавця вона працювала з 21 вересня 2014 року по 24 грудня 2014 року. Магазин розташований за адресою: місто Словянськ, пров. Донського, 2. Нею було передано трудову книжку для офіційного оформлення трудових відносин, але у подальшому їй стало відомо про те, що у трудовій книжці відсутній запис про прийняття її на роботу, і за весь час її роботи не проводилися відрахування у пенсійний фонд. Письмовий трудовий договір між ними не укладався. Місце перебування її трудової книжки їй не відомо. 24 грудня 2014 року позивачка у присутності представників свого підприємства (прізвища їй невідомі)та присутності неї провела у магазині інвентаризацію, за наслідками якої їй було повідомлено про виявлення недостачі у сумі 8280 грн. 30 коп. Їй було запропоновано внести ці гроші у касу магазину, але вона не погодилася. Протягом трьох годин її примусово тримали у приміщенні цього магазину, не дозволяли користуватися мобільним телефоном. Внаслідок такого тиску вона вимушена була: заповнити відповідні графи у договорі позики від 24 грудня 2014 року та особисто написати розписку від 24 грудня 2014 року про отримання у борг суми недостачі 8280 грн. 30 коп. ,та взяти на себе зобовязання повернути ОСОБА_1 ці кошти у строк до 27 грудня 2014 року.

Позовні вимоги про повернення цієї суми нею не визнаються, бо договір займу та розписку вона написала під тиском невідомих їй осіб, ніяких коштів у борг від позивачки вона не отримувала, тому не повинна нічого їй повертати. Вважає, що і судові витрати, понесені позивачкою по сплаті судового збору, вона не повинна відшкодовувати. З питання розірвання цього договору, його оспорювання вона ніколи позови не подавала; про застосування до неї тиску при підписанні договору від 24 грудня 2014 року та написанні розписки ніколи до правоохоронних органів не зверталася,бо не вважала за потрібне це робити.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11ЦПК України) установив наступне.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики, як встановлено статтею 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми.

Частиною другою цієї статті передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до договору від 24 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( далі - за текстом та мовою документу) « ОСОБА_1, именуемая в дальнейшем « Заимодавец»( паспорт серия ВК номер 567493) с одной стороны и ОСОБА_3, именуемая в дальнейшем « Заемщик» с другой стороны, заключили настоящий договор о нижеследующем: 1. Предмет договора 1.1 Заимодавец обязуется передать в собственность Заемщику денежные средства в сумме 8280-30 (восемь тысяч двести восемьдесят грн. 30 коп.) грн., а Заемщик обязуется возвратить их в определенный данным договором срок. 1.2 Проценты за пользование денежными средствами по настоящему договору не уплачиваются. 2. Порядок предоставления займа. 2.1 Заимодавец предоставляет заем в срок до 27 декабря 2014 г. 3. Срок предоставления займа 3.1 Заем предоставляется заемщику на срок 3 дня. 3.2 Срок, указанный в п.4.1 Данного ОСОБА_4, может быть продлен по согласию сторон. 4.Порядок возвращения займа 4.1 Заем возвращается заимодавцу до 27 декабря 2014 г. Возможен возврат частями. 5. Срок действия Данного ОСОБА_4 5.1 ОСОБА_4 вступает в силу с момента передачи денежных средств и действует до полного исполнения сторонами своих обязательств.» ( а.с. 3 копія договору)

Позивачкою суду надана фотокопія розписки від 24 грудня 2014 року, зі змісту якої вбачається, що ( далі - за текстом та мовою документу) « Я , ОСОБА_3, НОМЕР_1 выдан Славянским ГО УМВД Украины в Донецкой обл. 25 дек. 2000 г. пер.Дружбы, 38, г. Славянск Донецкой обл., получила в займ от ОСОБА_1 НОМЕР_2 выд. Славянским ГО МВД Украины в Донецкой обл. 28 января 2009 г. денежные средства в размере восемь тыс. двести восемьдесят грн. 30 коп. Обязуюсь вернуть до 27 декабря 2014 г. 24.12.14 ОСОБА_3 ОСОБА_3»

( а.с.4)

Оглядом у судовому засіданні представлених позивачкою оригіналів договору та розписки не встановлено на них будь - яких записів позикодавця про повернення боргу або його частини. Знаходження письмової розписки у ОСОБА_1 за станом на 08 червня 2015 року свідчить про те, що боргове зобовязання до теперішнього часу не припинено.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс/13, яка відповідно до вимог частини 2 статті 360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до положень частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку,що встановлені договором.

Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі,що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений пі впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Тобто, безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

Частиною 1 статті 218 ЦК України передбачено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо,-відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Заперечуючи проти позову, відповідачка на підтвердження своїх доводів ніяких доказів суду не надала.

Її посилання на те, що підписання договору та написання розписки нею було здійснено 24 грудня 2014 року під тиском невідомих їй осіб, не приймаються судом до уваги, бо суду не надані відповідачкою належні та допустимі докази такого твердження. Самою ОСОБА_2 було визнано у судовому засіданні те, що договір від 24 грудня 2014 року вона не оспорювала, не намагалася розірвати, а з питання застосування до неї тиску невідомих осіб під час укладання цього договору та написання розписки, до відповідних правоохоронних органів з заявами не зверталася,бо не вважала це необхідним.

Доводи ОСОБА_5 щодо перебування сторін у трудових відносинах та утворення боргу у сумі 8280 грн.30 коп. в звязку з недостачею по касі магазину, судом приймаються критично на підставі положень статей 10,60 ЦПК України, оскільки суду не доведено утворення спірного боргу в звязку із такими обставинами. На підтвердження цих обставин ОСОБА_2 не надано зовсім ніяких доказів, тому у суду немає законних підстав для висновку про укладання договору та складання розписки саме у звязку з цими відносинами, такі факти не вбачаються та не підтверджуються текстом розписки відповідачки від 24 грудня 2014 року та її власноручним записом у тексті договору від 24 грудня 2014 року.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проаналізувавши встановлені обставини по справі оцінивши надані сторонами в силу статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку,що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мало місце укладання договору позики, за умовами якого остання отримала грошові кошти, однак своєчасно не повернула суму позики, у звязку з чим сума боргу на підставі вимог статті 1049 ЦК України підлягає стягненню з неї у примусовому порядку.

Відповідно до положень статті 88 ЦПКУкраїни документально підтверджені судові витрати ОСОБА_1 підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь позивачки у сумі 243 грн. 60 коп.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 10,11,60,79,88, 212-215 Цивільно - процесуального кодексу України, статтями 202,207,218,626, 1046,1049,1051 Цивільного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,ідентифікаційний номер НОМЕР_3, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, суму боргу у розмірі 8 280 грн.( вісім тисяч двісті вісімдесят грн.) 30 ( тридцять ) коп., судові витрати по справі у сумі 243 грн.( двісті сорок три грн.) 60 ( шістдесят) коп.., усього 8523 грн. 90 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Донецької області через Слов?янський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В. Неженцева