АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1398/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Мазуренко Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівСіренка Ю. В. , Трюхана Г. М.
при секретаріРибасюк О. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу.

Свій позов обґрунтовувала тим, що 20 жовтня 2010 року вона передала ОСОБА_7 за усним договором позики 50 000 грн. з терміном повернення коштів до 25 грудня 2014 року.

У силу фінансової неспроможності відповідач вказані кошти не повертав, тому ОСОБА_6, звертаючись до ОСОБА_7, з метою документального підтвердження передачі грошових коштів, попросила останнього скласти розписку, яка буде посвідчувати факт передачі та повернення коштів в сумі 50 000 грн. Відповідачем власноруч була написана розписка від 21 жовтня 2012 року про зобов'язання повернути кошти у вказаній сумі.

ОСОБА_7 формально не заперечував про існування перед позивачем боргових зобов'язань, але продовжував ухилятись від їх виконання, що й змусило ОСОБА_6 звернутися за захистом своїх прав та інтересів до суду, з проханням стягнути з ОСОБА_7 на її користь 50 000 грн. боргу за договором позики та судових витрат.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, обґрунтовуючи яку, зазначала, що судом в не повній мірі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт не погоджується з висновком суду щодо того, що суд вважає не доведеними обставини передачі ОСОБА_7 саме 50 000 грн. Оскільки ОСОБА_7 у неї кошти в борг взяв, про що написав розпису, і не повернув. А відмовляючи у задоволенні позовних вимог, - суд звільнив боржника від виконання зобов'язань, позбавивши кредитора права вимоги за договором позики.

Тому ОСОБА_6 просила скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга повинна бути задоволена, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Наведеним цивільно-процесуальним норм ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Кожна сторона має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст. 1, 3 ЦПК України).

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

В умовах позики його предметом не можуть бути унікальні речі, і передача майна здійснюється не у тимчасове користування, а в тимчасову власність. Особливістю позики є можливість повернення, як оригіналу так і аналогічної речі за вартістю, якістю та іншими характеристиками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Під час розгляду справи ОСОБА_7 визнав позовні вимоги ОСОБА_6 /а.с.21/.

З матеріалів справи вбачається , що на підтвердження отримання коштів та укладення договору позики - 21 жовтня 2012 року ОСОБА_7 була власноручно написана (складена) розписка про повернення боргу ОСОБА_6 у фіксованій сумі у національній валюті - в розмірі 50 000 грн. /а.с.16/.

У постанові Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 встановлена правова позиція , що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Ст.360-7 ЦПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах, дослідивши в судовому засіданні оригінал розписки від 21 жовтня 2012 року, встановила, що розписка містить найменування сторін зобов'язання (позикодавця та позичальника), грошову суму, яка підлягає поверненню та особистий підпис позичальника. Тобто між сторонами зобов'язання досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики й доведено факт передачі позичальнику грошей, що свідчить про укладення ними договору позики відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

А посилання суду першої інстанції при обґрунтуванні підстав для відмови в позові, на ту обставину, що, зі слів відповідача, ним було отримано в борг не гривні, а кошти у іноземній валюті - 2200 доларів США, і тому є сумнів в передачі саме 50 000 грн., - суперечать вимогам ст.ст. 218 , 524, 533 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті .

А відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином , встановлюючи наявність між сторонами правовідносин, які виникли з договору позики, надаючи правову оцінку наявній в матеріалах справи розписці, згідно якої відповідач зобов'язався повернути кошти, районний суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення зазначеної у ній суми у грошовій одиниці України гривні.

А оскільки відповідач визнав позовні вимоги , та враховуючи, що позивач надала суду розписку про отримання ОСОБА_7 у борг коштів в сумі 50000 грн., яка є доказом укладення між сторонами договору позики, суд першої інстанції за таких обставин дійшов до помилкового висновку про недоведеність укладення між сторонами договору позики на суму 50 000 грн. та відсутність підстав для задоволення позову і стягнення вказаної суми боргу з відповідача .

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому враховуючи, що суд першої інстанції, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невірно оцінив надані сторонами доказами та помилково вважав недоведеною наявність у відповідача заборгованості перед позивачем, чим допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, - рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року належить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу. Оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань за договором позики від 21.10.2102 року та до 25.12.2014 року отриманих в борг 50000грн. ОСОБА_6 не повернув.

Відповідно до норм ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Тому , враховуючи, що апеляційна скарга та позовна заява підлягають до задоволення, то належить стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 750 грн. судового збору , сплаченого позивачем за подачу позову та при зверненні з апеляційною скаргою / а.с.1-2, 28 /.

Керуючись ст.ст. 88, 218, 303,304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року - задовольнити .

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу - задовольнити, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 750грн. судового збору , сплаченого позивачем за подачу позову та при зверненні з апеляційною скаргою.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :