АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

28 травня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Шкоріної О.І.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Садівниче товариство «Придніпровський-2» та ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання, поділ майна та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності та поділ майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року,

встановила:

у лютому 2006 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив поділити спільне майно та визнати за ним право власності на Ѕ частину АДРЕСА_1, виділити в порядку поділу в його власність 2 набори м'яких меблів, стіл розкладний, 11 стільців, ліжко двоспальне, телевізор, стіл журнальний, тумбу, комп'ютерний стіл, а також стягнути на його користь компенсацію вартості частини майна в сумі 47 450 грн.

В ході розгляду справи було об'єднано в одне провадження дану справу та справу за позовом ОСОБА_1, в якому він просив також визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4, Ѕ частину жилого будинку, розташованого на цій ділянці, Ѕ частину будівлі з мансардою, поділити вказане домоволодіння та виділити йому перший поверх будинку, сауну та басейн, а решту приміщень залишити у власності ОСОБА_4

Також в березні 2006 р. позивач звернувся до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 з березня 2001 р. по 26 січня 2006 р., посилаючись на те, що після припинення стосунків відповідач не визнає за ним право на частину спільно набутого майна. В ході розгляду справи позивач уточнив свої вимоги та просив остаточно встановити факт його спільного проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю з березня 2001 р. по січень 2006 р., визнати придбане в цей час майно спільною сумісною власністю, визнати за позивачем право власності на Ѕ частину вказаної квартири, земельної ділянки, будинку та кухні-сауни, інші предмети домашнього вжитку, а в зв'язку з неможливістю поділу в натурі стягнути на його користь Ѕ частину коштів в сумі 1 497 519 грн.

Третя особа по справі - ОСОБА_5 в липні 2007 р. звернувся до суду із самостійними вимогами та просив визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки та жилого будинку на ній, посилаючись на те, що вони з ОСОБА_6 з січня 2002 р. створили сім'ю та за спільні кошти придбали вказане майно. Також позивач просив визнати за ним право власності на ј частину квартири та Ѕ частину речей домашнього вжитку - меблі, побутова техніка.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року в задоволенні обох позовів було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити, а рішення в частині вирішення позову ОСОБА_3 - залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він з березня 2001 р. по січень 2006 р. проживав разом з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1, земельну ділянку АДРЕСА_4, збудовано на ділянці будинок, кухню-сауну, придбано меблі та побутову техніку. Оскільки ОСОБА_4 не визнає вказане майно спільним сумісним, він просив виділити у його власність 1/2 частину вказаного майна.

В березні 2006 р. позивач подав до суду заяву в порядку проживання разом з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. Ухвалою суду від 23.07.2007 р. вказані справи було об'єднано в одне провадження.

В заяві від 22.08.2014 р. позивач ОСОБА_1 уточнив свої вимоги та просив замість поділу майна в натурі стягнути на його користь з ОСОБА_4 кошти. В заяві від 15.09.2014 р. вартість всього майна була визначена ним в сумі 2 440 425 грн. В наступній заяві від 04.12.2014 р. позивач просив стягнути на його користь вартість Ѕ частини всього майна в сумі 1 497 519 грн.

Третя особа по справі - ОСОБА_3 в липні 2007 р. звернувся до суду із самостійними вимогами до ОСОБА_4 та просив визнати спільним сумісним придбане разом з нею майно.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.02.2015 р. в задоволенні обох позовів було відмовлено.

Рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_3 сторонами по справі не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що ним не доведено факт спільного проживання з ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, оскільки він до червня 2003 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, а їх відносини не носили характеру сімейних.

Такий висновок суд першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 368-370 ЦК України та 60, 70, 71, 74 СК України.

При зверненні до суду з позовом про поділ спільного майна позивач вказував, що у 2002 р. ним спільно з ОСОБА_4 було побудовано квартиру по АДРЕСА_1, придбано у квартиру меблі та побутову техніку, придбано у липні 2004 р. земельну ділянку та садовий будинок по АДРЕСА_4. Вказане майно позивач просив розділити між ними по Ѕ частині в натурі та зі стягненням частково компенсації. Вартість спірного майна була оцінена позивачем ОСОБА_1 в сумі 190 000 грн., еквівалент 36 000 дол. США, меблі та предмети домашнього вжитку - 16 520 грн., незакінчений будівництвом жилий будинок - 1 262 500 грн., еквівалент 250 000 дол. США.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.03.2002 р. було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 Зареєстровано розірвання шлюбу 03.06.2003 р., актовий запис №448.

Отже, виходячи із положень ст. 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, колегія суддів погоджується з тим, що позовні вимоги про встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю з січня 2001 року по 1 січня 2004 року та поділу майна, набутого за цей час чоловіком і жінкою, які проживали без реєстрації шлюбу, не мають юридичного значення та не можуть бути задоволені

Щодо обставин спільного проживання, ведення спільного госопдарства ОСОБА_8 та ОСОБА_4 з 01 січня 2004 р. по січень 2006 р. та придбання ними в цей період земельної ділянки та будівництво на цій ділянці жилого будинку та господарських будівель слід зазначити наступне.

В ч. 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, сформульовано обов'язкову для усіх судів України правову позицію щодо визначення ознак сім'ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення ч. 2 ст. 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. При застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За положеннями частин 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Посилання позивача на те, що він брав активну участь у будівництві жилого будинку шляхом оформлення документів, дозволів, придбання будматеріалів, запрошення спеціалістів для консультацій по будівництву та майстрів, які виконували певні види робіт та оплачував виконі роботи, не підтверджені достатніми доказами.

Відповідач ОСОБА_4 в ході судового розгляду визнавала, що мали дружні стосунки з позивачем, постійно з ним спілкувалась і він дійсно надавав їй окремі консультаційні послуги при будівництві жилого будинку. Саме про оплату вказаних послуг зазначала відповідач в своїй записці від (а/с 290 т. 4). Оплату за придбання земельної ділянки та будівельні матеріали, за всі виконувані при будівництві роботи здійснювала вона за особисті кошти.

Як видно з матеріалів справи, все майно, яке є предметом спору по даній справі, було оформлене на ім'я ОСОБА_4, проти чого позивач на той час не заперечував. В ході розгляду справи, ОСОБА_4 було надано докази на підтвердження факту оплати за все майно, яке є предметом спору за рахунок особистих коштів.

08.05.2002 р. ОСОБА_4 було укладено Інвестиційний контракт з АТ Холдингова компанія «Київміськбуд» в особі АБК «Аркада» на інвестування будівництва АДРЕСА_1. Вартість вказаної квартири становила 193 549 грн. згідно Договору застави від 05.09.2002 р. Частина коштів була надана ОСОБА_4 в кредит в сумі 85 547 грн. 19.02.2003 р.

Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 було видано на підставі наказу ГУЖЗ КМДА від 17.02.2003 р. №262-С/К1.

22.07.2005 р. між ОСОБА_4 та ВАТ «Укргазбанк» було укладено Кредитний договір, за умовами якого їй було надано кредит в сумі 100 000 грн. терміном на один рік.

З 21.03.2003 р. ОСОБА_4 була зареєстрована в даній квартирі. ОСОБА_1 до 11.05. 2005 р. був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5, а з 20.05.2005 р. - у спірній квартирі, як фізична особа.

Згідно договору купівлі-продажу, укладеному 13.07.2004 р. ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_9 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 вартістю 21 000 грн. Того ж дня між тими ж особами було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку на цій ділянці вартістю 6 604 грн.

22.09.2006 р. спірний будинок було введено в експлуатацію ОСОБА_4 22.09.2006 р. ОСОБА_4, було видано Свідоцтво про право приватної власності на садовий будинок №41 площею 190,9 кв.м. по АДРЕСА_4 (а/с77 т. 4). Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судом першої інстанції було дано правильну оцінку показам свідків по справі, які були допитані за клопотанням позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_18

Показання свідків не можуть бути належним доказом здійснення оплати за будівельні матеріали та за виконані роботи саме за особисті кошти ОСОБА_1

Договір від 05.06.2004 р., укладений між ОСОБА_1 та СПД ОСОБА_23 щодо надання транспортних послуг в ході будівництва спірного будинку не є належним доказом по справі, оскільки в ході судового розгляду було встановлено, що ніяких послуг за цим Договором ОСОБА_23 не надавав та гроші не отримував.

Відповідач ОСОБА_4 визнає факт дружніх стосунків між нею та ОСОБА_1, в зв'язку з чим як вона, так і він були знайомі з родинами один одного та були присутні на сімейних святах.

Показання свідків щодо присутності ОСОБА_4 разом з ОСОБА_1 на різних сімейних святах їх родичів, а також присутність ОСОБА_1 під час будівельних робіт на належній відповідачу земельній ділянці не можуть трактуватись однозначно як докази наявності між ними усталених стосунків, які мають ознаки сімейних.

В матеріалах справи містяться письмові докази щодо участі ОСОБА_3 в придбанні будівельних матеріалів в той же період. З наявних в матеріалах світлин видно, що в цей же період ОСОБА_4 була присутня разом з ОСОБА_3 на сімейних святах в його та своїй родинах і вони разом відпочивали.

Відповідно до Свідоцтва шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано 11.03.2006 р.

Надання медичної допомоги ОСОБА_4 в госпіталі СБ України також не є доказом наявності між ними сімейних стосунків.

Акт реєстрації ОСОБА_1 в належній ОСОБА_4 квартирі по АДРЕСА_1 також не може розглядатись як доказ на підтвердження заявлених ним вимог, оскільки був зареєстрований тимчасово як стороння особа, а не чоловік. Крім того, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.10.2010 р. було визнано протиправними дії ВГІРФО Дарницького районного управління юстиції у м. Києві щодо реєстрації ОСОБА_1 у вказаній квартирі та скасовано її з моменту вчинення. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2011 р. та ухвалою Вищого адміністративного суду від 22.01.2013 р. вказану постанову було залишено без змін (а/с56 т.6, а/с36 т. 7)

Апелянт визнав в судовому засіданні, що був знайомий з ОСОБА_3, як з чоловіком, з яким відповідач мала близькі стосунки і протягом періоду - з березня 2001 р. по січень 2006 р. вони спілкувались і разом їздили на відпочинок.

Свідченням наявності близьких стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в зазначений період стала заява на реєстрацію шлюбу між ними в березні 2002 р., яке не відбулось через хворобу ОСОБА_4, релігійний обряд вінчання в січні 2003 р. та реєстрація шлюбу 11 березня 2006 р.

Враховуючи посилання позивача на факт оплати ним окремих рахунків в інтересах ОСОБА_4, він мав право заявити вимоги про повернення саме сплачених ним особистих коштів, однак таких вимог він не заявляв. Натомість апелянт заявив про стягнення на його користь суми 1 347 639 грн., як вартість 1/2 частини земельної ділянки, будинку та кухні-сауни на даний час.

Також є безпідставним посилання апелянта на те, що все спірне майно було придбано в інтересах сім'ї та для спільного проживання його разом з ОСОБА_4 Відповідно до Довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 15.07.2010 р. (а/с251 т. 5) за ОСОБА_1 було зареєстровано на праві власності садовий будинок АДРЕСА_6 з 19.02.2002 р. Також 16.06.2006 р. за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на АДРЕСА_3, договір на інвестування якої він уклав 27.04.2005 р. Також з вказаної довідки видно, що в цей період ОСОБА_1 здійснював розпорядження належним йому майном на користь своїх дітей - ОСОБА_24 та ОСОБА_17

Посилання позивача на порушення норм процесуального права - тривалий час розгляду справи судом першої інстанції, відмова у задоволенні його заяв про відвід та неправильне зазначення змісту його позовних вимог, а саме звернення до суду із заявою про встановлення факту в порядку окремого провадження 20.06.2006р., тоді як він звернувся до суду в лютому 2006 р., не є такими, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду в силу ст. 309 ЦПК України.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 2-4/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5255/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Сизова Л.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.