АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1861/15-ц 22-ц/774/1513/К/15
Справа № 182/1861/15-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження 22-ц/774/1513/К/15 Багрова А.Г.
Категорія № 52( ІІІ ) Доповідач - Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Чорнобука В.І.,

секретар: Петренко К.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що вона працює у відповідача з 01.11.2011 року, на посаді вчителя англійської мови. У грудні місяці позивач подала заяву відповідачу про надання їй щорічної оплачуваної відпустки, за весь період роботи, а саме за останні три роки, а також попросила виплатити всю заборгованість із заробітної плати та нарахувати і виплатити їй кошти за відпустку. Однак, почала отримувати вимоги про пояснення причин невиходу на роботу.

27 січня 2015 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за відсутність на робочому місці без поважних причин, з 31.12.2014 року по 27.01.2015 року не виплативши при цьому заборгованість із заробітної плати за 2013-2014 роки, а також не сплативши компенсацію за невикористану відпустку. Своїми противоправними відповідач спричинила ОСОБА_2 моральні страждання що виражаються в різкому погіршенні стану здоров'я, втрату сну, підвищення тиску.

Враховуючи зазначене просила суд, визнати наказ №39 від 27.01.2015 року «Про звільнення ОСОБА_2». протиправним, поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді викладача англійської мови, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, заборгованість із заробітної плати за 2013-2014 роки в розмірі 27279 грн., невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за 2011-2014рр. в розмірі 2927,52 грн. та у відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн. При розгляді справи, позивач уточнила заявлені вимоги та не наполягала на її поновленні на роботі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в розмірі 27279 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2927,52 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнути з з ФОП ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в загальному розмірі 545,67 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволеного позову ОСОБА_2 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування всіх обставин у справі.

Так на думку апелянта, суд прийшов до помилкового висновку про те, що суду не надано доказів, які підтверджують факт отримання позивачем заробітної плати, оскільки зазначений факт підтверджується письмовими доказами. Судом першої інстанції не зазначено у оскаржуваному рішенні суду яким саме документом встановлюється обов'язок приватного підприємця, яким є відповідач, документально фіксувати факт передачі коштів в якості заробітної плати, оскільки така імперативна норма в чинному законодавстві України відсутня.

Безпідставно не прийнято до уваги і покази свідків, які підтверджували, що між сторонами у справи існували довірливі стосунки, оскільки вони пов'язані родинними зв'язками. Так фактично, позивач була уповноваженою особою відповідача та від її імені здійснювала керівництвом офісом в м. Дніпропетровськ, в той час як відповідач знаходилась постійно в м. Києві. Показаннями свідків, на думку апелянта було встановлено і те, що документальний облік руху коштів, в тому числі отримання заробітної плати співробітниками офісу, та самою ОСОБА_2, вівся останньою і після її не виходу на роботу вказані документальні підтвердження позивач забрала з собою.

Крім того не погоджується апелянт із висновком суду, щодо не надання відповідачем доказів, що з 2011 року по грудень 2014 року ОСОБА_2 надавалась щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні, оскільки із наданих відповідачем доказів, а саме роздруківок із соціальної Інтернет мережі «Вконтакте», розміщені фото позивача із зображеннями місць де вона відпочивала, зокрема 17.11.2012 році на морському узбережжі в Чорногорії.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, заперечень та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Виходячи з доводів апеляційної скарги, рішення суду оскаржується апелянтом тільки в частині задоволення позову ОСОБА_2 В частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 рішення суду апелянтом не оскаржується. В зв'язку з цим, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, предметом апеляційного розгляду є рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6 ) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення суду не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею ст. 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Виходячи зі змісту ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю - це право на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, яке реалізується шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівник має право на щорічні оплачувані відпустки. Відповідно до положень ст. 3 КЗпП України, законодавства про працю регулює, в тому числі, трудові відносини осіб, які працюють за трудовим договором з фізичною особою підприємцем.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Вимогами ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів-представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 з 01.11.2011 року за трудовим договором між працівником та фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 була прийнята на роботу вчителем англійської мови безстроково ( а.с.4)

Наказом № 39 від 27.01.2015 року її було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України за скоєння прогулу без поважної причини.

Частково задовольняючи позов, та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку та моральну шкоду, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог, відсутності письмових доказів, які б підтверджували факт отримання позивачем заробітної плати за період з січня 2013 по грудень 2014 року та доказів у підтвердження того, що за вказаний період ОСОБА_2 надавалась щорічна основна, оплачувана відпустка тривалістю 24 календарних дні, та наявністю у зв'язку із цим підстав для стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції.

За змістом ст. 24 Закону України «Про оплату праці», чинність якого поширюється на роботодавців - фізичних осіб підприємців, без створення юридичної особи і на їх трудові відносини з працівниками, заробітна плата виплачується за виконану роботу, особисто працівникові за місцем роботи або за його заявою - через банківські установи. Працівник своїм підписом засвідчує отримання ним заробітної плати. Виплата належної працівникові заробітної плати іншим особам можливо у випадках передбачених законом, зокрема на підставі довіреності.

Перевіряючи доводи відповідача про відсутність заборгованості із заробітної плати, а отже відсутності правових підстав для її стягнення, колегія суддів враховує норми ст..ст. 21,94,110,115 КЗПП України та ст..ст. 1,15,21,24,29,30 Закону України «Про оплату праці», які поширюються на спірні правовідносини та передбачають, що власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівнику за виконану ним роботу заробітну плату, передбачену трудовим договором у передбачені законом строки та при кожній виплаті повідомляти працівника про дані, що належать до періоду за який провадиться оплата праці.

Судом першої інстанції вірно встановлено та не спростовано в цій частині доводами апеляційної скарги, що відповідачем не надано суду належних письмових доказів на підтвердження того факту, що позивачу ОСОБА_2 виплачувалась заробітна плата за період з 2013-2014рр. у повному обсязі. У зв'язку із чим суд першої інстанції, на підставі закону прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованості із заробітної плати за вказаний період у розмірі 27279 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність доказів про виплату позивачу належної їй заробітної плати в установленому законом порядку.

При цьому колегія суддів враховує і те, що визначений судом розмір заборгованості, у тому числі і стягнутої судовим рішенням компенсації за невикористану позивачем відпустку відповідачем не оспорюється.

Посилання відповідача, в якості підтверджень своїх заперечень проти позову про стягнення заборгованості із заробітної плати, на відсутність законодавчо встановленого обов'язку вести облік виплати заробітної плати, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки він суперечить вимогам трудового законодавства та Закону України «Про оплату праці».

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка, за період роботи у відповідача за трудовим договором, заробітну плату отримала, що підтверджується наданими документами із податкової інспекції та Управління Пенсійного Фонду України в Оболонському районі м. Києва, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вказані відомості не містять необхідних даних, а саме даних про виплату заробітної плати ОСОБА_2

Підсумовуючи зазначене, колегія суддів не вбачає в доводах апеляційної скарги підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в цій частині.

Переглядаючи рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення на її користь компенсації за невикористану відпустку колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ст. 4 ЗУ «Про відпустки» законом встановлені такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв'язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 161 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв'язку з усиновленням дитини (стаття 181 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Статтею 6 Закону України «Про відпустки» визначено загальну тривалість щорічної відпустки для працівників за відпрацьований робочий рік. Щорічна відпустка не може бути менше, ніж 24 календарних дні.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Зазначене положення дублюється у ч. 1 ст. 83 КЗпП України.

Таким чином, законодавством передбачено виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Судом першої інстанції перевірена правильність визначення позивачем кількості днів невикористаної відпустки, та вірно встановлено, що кількість днів невикористаної відпустки, яка підлягалє компенсації позивачу при звільненні, складає 72 календарних дні.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначив суму компенсації за невикористані відпустки у розмірі 2927,52 грн. (72 дні * 40,66 грн. середньоденний заробіток позивача).

Колегія суддів погоджується з зазначеним, при цьому враховує недоведеність з боку відповідача того факту, що ОСОБА_2, за спірний період надавались відповідачем щорічні оплачувані відпустки, як це передбачено трудовим договором.

Доводи апеляційної скарги, з приводу того, що ОСОБА_2 відпочивала в Криму та за межами України, що на їх думку є достатніми для встановлення факту перебування позивача у відпустці, колегією суддів відхиляються оскільки відповідачем не надано а ні суду першої а ні суду апеляційної інстанції доказів нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_2 за період відпустки. Сам факт знаходження її на відпочинку, не є достатнім для встановлення того, що позивачу ОСОБА_2 надавались щорічні оплачувані відпустки.

При цьому колегією суддів враховується і те, що відпустка, відповідно до норм трудового законодавства, надається на підставі заяви працівника. Відповідних заяв відповідачем, на підтвердження безпідставності заявленого позову в цій частині, суду не надано.

Разом із тим, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, в частині розміру стягнутої, судовим рішенням, на користь позивача моральної шкоди та вважає його завищеним.

Так, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до Кодексу законів про працю України, а саме ст.237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Суд прийшов до вірного висновку, що позивачу неправомірними діями відповідача, що виразилось у невиплаті заробітної плати, заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню.

Проте визначаючи розмір моральної шкоди, у зв'язку з невиплатою заробітної плати, у сумі 1 000 грн., суд не врахував роз'яснення наведені у вищевказаній Постанові.

Так позивач зазначає, що противоправними діями відповідача їй було завдано моральних страждань, що виражаються в різкому погіршенні стану здоров'я, втрату сну, підвищення тиску. Проте такі докази відсутні у матеріалах справи.

Враховуючи всі обставини справи, характер і обсяг душевних страждань позивача та виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості суд визначає за необхідне зменшити розмір стягнутої з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди з 1 000 грн. до 100 грн.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в частині розміру моральної шкоди, зміні на підставі п. 1 ч.1 ст. 309 ЦПК України в зв'язку з неповним з`ясуванням обставини, що мають значення для справи. В іншій частині рішення суду не оскаржується тому колегією суддів не переглядається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року, змінити в частині розміру моральної шкоди стягнутої з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, зменшивши цей розмір з 1 000 грн. до 100 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

В.І. Чорнобук