АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Головачова Я.В., Болотова Є.В.

при секретарі: Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання знести об'єкт самочинного будівництва та передати 1/2 частину будівельних матеріалів,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7485/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Декаленко В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання знести об'єкт самочинного будівництва та передати 1/2 частину будівельних матеріалів.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що ОСОБА_2 є власником 1/2 частини будівельних матеріалів, що були використані при будівництві житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, проте, не може реалізувати своє право на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю внаслідок незаконних дій відповідача. Права ОСОБА_2 порушенні самочинним будівництвом, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 не з'явились, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 17 березня 1989 року по 19 вересня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі.

24 вересня 2003 року між ОСОБА_7, який діяв від імені ОСОБА_8, та ОСОБА_3 було укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар земельну ділянку площею 0,0660 гектарів, яка розташована на АДРЕСА_1 (а.с.60).

Відповідно до п. 4 вказаного договору дарування цільове призначення земельної ділянки - ведення садівництва.

01 грудня 2004 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської державної адміністрації на підставі вищезазначеного договору дарування, було складено та видано ОСОБА_3 державний акт про право власності на земельну ділянку, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03-7-00916 (а.с.59).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2013 року, поділено майно що є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину пайонакопичень гаража НОМЕР_1, площадка № 2, що знаходиться в автокооперативі - стоянці «Газопровідний» по АДРЕСА_2 (а.с.5-10, 11-14).

Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено факт наявності об'єкта нерухомості, жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1, в той же час, задовольняючи вимоги ОСОБА_2 та визнаючи за нею право власності на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві зазначеного будинку, суд виходив із того, що будинок не прийнятий в експлуатацію та право власності на нього не зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відповідно до положень ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання знести об'єкт самочинного будівництва та передання їй 1/2 частини будівельних матеріалів, одержаних при знесенні будинку.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що житловий будинок є самочинним будівництвом, 1/2 частина матеріалів, що були використані при його будівництві, належать їй на праві власності, і відповідач, будучи одноосібним власником земельної ділянки, площею 0,0660 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та на якій розташований зазначений будинок, створює їй перешкоди у розпорядженні вказаними матеріалами, а саме не допускає її на земельну ділянку, не здійснює дій щодо прийняття будинку в експлуатацію та оформлення державної реєстрації права власності на нього, тощо.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Тобто, ознаками самочинного будівництва є: об'єкт нерухомого майна збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому порядку; відсутність належного дозволу чи належно затвердженого проекту для будівництва; створення об'єкта з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2013 року у цивільній справі № 2607/2043/212 встановлено факт будівництва ОСОБА_9 на його земельній ділянці житлового будинку, який є об'єктом незавершеного будівництва, та не зареєстрований в органах державної влади у встановленому законом порядку.

Враховуючи викладене, а також той факт, що цільовим призначенням земельної ділянки є ведення садівництва, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що збудований ОСОБА_9 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, є самочинним будівництвом.

Частинами 4, 5, 7 статті 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що право власності у ОСОБА_2 на 1/2 частину матеріалів, що були використані при будівництві жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1, виникло після здійснення ОСОБА_9 зазначеного самочинного будівництва.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у ОСОБА_2 права на пред'явлення таких вимог до ОСОБА_9 як зобов'язання останнього знести об'єкт самочинного будівництва, оскільки сам факт наявності в неї права власності на будівельні матеріали, яке виникло вже після здійснення самочинного будівництва відповідачем, не включає її до кола осіб, визначених ст. 376 ЦК України, які наділені правом на пред'явлення зазначених позовів, при цьому, порушене право ОСОБА_2 щодо вільного володіння, користування та розпорядження своєю власністю підлягає захисту в інший спосіб, визначений чинним законодавством України, більш того, такі дії останньої суперечать вимогам ст. 13 ЦК України.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Я.В. Головачов

Є.В.Болотов