АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи №666/239/15-ц Головуючий в І інстанції:
Номер провадження №22-ц/791/1416/15 Заболотний В.М.
Категорія 55 Доповідач: Бездрабко В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2015 року червня місяця 04 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Бездрабко В.О.
Суддів: Приходько Л.А.
Борка А.Л.
при секретарі: Павловській Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 23 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій незаконними та захист прав споживача,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій незаконними та захист прав споживача фінансово-кредитних послуг.

Позовні вимоги мотивував тим, що 03 вересня 2006 року між ним та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений договір про споживчий кредит, відповідно до якого ним отримано грошові кошти у розмірі 2380,30грн. на придбання мобільного телефону, строком на 24 місяці, до 03 вересня 2009 року включно, зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі 2,09% у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Зобов'язання за договором у повному обсязі він не виконав, кредитні кошти повернув лише частково.

У листопаді 2014 року в ПАТ КБ «ПриватБанк» на його ім'я був відкритий картковий рахунок, на який роботодавець перераховує йому заробітну плату. Згідно отриманих SMS-повідомлень, з 19 листопада 2014року, банк розпочав списувати з його банківського рахунку кошти для погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

Позивач вважає, що дії банку по списанню з його рахунку коштів є незаконними та порушують його права, оскільки вчиненні банком поза межами строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом. З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_6 просив визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконними, стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в розмірі 3135,42 грн. та понесені ним судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 23 березня 2013року позов задоволений, визнано дії публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» незаконними.

Ухвалено стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 3135 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн. та судові витрати в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, сторони, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно проводив списання коштів з карткового рахунку позивача, оскільки такі дії не відповідають договору укладеному між сторонами; списання коштів проводилося за відсутності судового рішення про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за кредитним договором та після спливу строку позовної давності на стягнення заборгованості за кредитним договором.

Проте, повністю погодитися з висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 2380,30 грн. на придбання мобільного телефону, зі сплатою 2,09 % у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, з кінцевим строком повернення до 03вересня 2008 року.

Згідно заяви від 03 вересня 2006року ОСОБА_6 особистим підписом підтвердив своє ознайомлення з Умовами надання споживчого кредиту та надав згоду на те, що дана заява разом з запропонованими банком Умовами і тарифами складає кредитний договір.

Згідно п. 3.2.5 Умов позичальник доручає банку списувати кошти з усіх поточних рахунків у валюті кредиту та у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд необґрунтовано в мотивувальній частині рішення послався на те, що позивач не надавав згоди на списання коштів з належних йому поточних рахунків, а відтак ці посилання підлягають виключенню з рішення суду.

Згідно Умов надання споживчого кредиту, наданих позивачем та завірених печатками банку, строк позовної давності звернення до суду сторонами договору не визначався.

Зібранні у справі докази свідчать, що ОСОБА_6 з 01 листопада 2014року працював сторожем в учбово-виховному комплексі «Школа гуманітарної праці». Для одержання заробітної плати в ПАТ КБ «ПриватБанк» на його ім'я був відкритий картковий рахунок, з якого з 19.11.2014року по 26 лютого 2015року банком поводилося списання коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2006року у загальному розмірі 3135,42грн.

Статтею 256 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З огляду на те, що у зобов'язальних правовідносинах наслідком невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання є порушення суб'єктивного права кредитора, початком перебігу строку позовної давності є момент порушення цього права, беручи до уваги те, коли він довідався або міг довідатися про його порушення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

В ході розгляду справи сторонами не заперечувалося, що останнє погашення заборгованості за договором здійснено ОСОБА_6 у 2006 році, строк дії кредитного договору закінчився 03 вересня 2008року, банк з вимогами про стягнення заборгованості з боржника не звертався.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що списання коштів з рахунку позивача з 19 листопада 2014 року відбулося з порушенням банком строку позовної давності щодо пред'явлення вимог про стягнення заборгованості, а відтак місцевий суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та визнав дії ПАТ КБ «ПриватБанк» по списанню коштів з рахунку позивача незаконними, з урахуванням відсутності переривання строку позовної давності з часу закінчення дії кредитного договору до першого списання коштів.

При цьому, колегія суддів визнає неприйнятними доводи представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), наданим лише в суді апеляційної інстанції, сторонами договору був визначений термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту тривалістю 5 років (п.6.5), оскільки належних доказів ознайомлення ОСОБА_6 саме з цими Умовами не надано. Крім того, з огляду на встановлені фактичні обставини у справі, позовна давність тривалістю п'ять років також була пропущена кредитором, а отже ці посилання не впливають на суть ухваленого рішення.

Ухвалюючи у справі рішення, суд першої інстанції послався на п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Проте, суд не звернув уваги, що постановою Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року, №7 пункт 31 викладений у новій редакції, а відтак посилання суду на зазначений пункт є некоректним та підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат.

Частиною 1 статті 56 ЦПК України передбачено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Встановлено, що на підставі договору про надання правової допомоги від 17 січня 2015року, укладеного між адвокатом Кравчук Т.М. та ОСОБА_6, позивачу надавалася правова допомога у справі. Повноваження представника позивача підтверджені ордером, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та витягом з договору (а.с.19-21), а відтак доводи апеляційної скарги про те, що представник позивача не має права на присудження з відповідача компенсації понесених позивачем витрат, є неприйнятними.

Стягнутий судом розмір витрат на правову допомогу, виходячи із загального часу надання позивачу такої допомоги, відповідає вимогам Законом України від 20.12.2011р. «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», яким затверджені граничні розміри компенсації таких витрат, яка не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, та підтверджений матеріалами справи та відповідним розрахунком розміру компенсації витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 23 березня 2015 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на те, що укладений 03 червня 2006 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір не містить згоди позичальника на списання банком з його карткового рахунку; та посилання суду на пункт 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в редакції від 30 березня 2012 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :