Провадження № 2/487/309/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2015 року

Заводський районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., секретаря судового засідання Табунщик К.С.,прокурора прокуратури Миколаївської області Коткової В.В.,представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради , ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання не дійсним державного акту на право власності на земельну ділянку , скасування державної реєстрації, визнання не дійсним договору купівлі-продажу та зобовязання повернути земельну ділянку до комунальної власності міста

В С Т А Н О В И В

16 жовтня 2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері пред'явив до Миколаївської міської ради та ОСОБА_3 позов, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради, визнати не дійсним державний акт на право власності на земельну ділянку та повернути земельну ділянку до комунальної власності міста.

В позові прокурор зазначив, що рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року за №33/37 Товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» було надано дозвіл для складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки , орієнтовною площею 23502 кв.м. з метою надання її в оренду строком на 10 років, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1.

Пунктом 54 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року за 35/51 був затверджений проект землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв.м., у тому числі 55 кв.м. під капітальною забудовою, 99 кв.м. під спорудами, 1 766 кв.м. під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв.м. під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1. Вищезазначеним проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду Бузького лиману.

Цим же рішенням визначено цільове призначення земельної ділянки, встановлено обмеження у її використанні і передано в оренду строком на 10 років ТОВ «Миколаївбудпроект».

Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження у використані згідно класифікатора КОПВНЗТВЗД. правові: типу 1.1 - «зміна цільового використання», а щодо її частини, площею 2 304 кв.м. ще й спеціальні обмеження типу 4.3.1. - «в санітарно - захисних зонах інженерно - технічних споруд і комунікацій».

Незважаючи на відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ

«Миколаївбудпроект» рішенням Миколаївської міської радії за №36-61 від 04 вересня 2009 року були затверджені проекти землеустрою, щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок, орієнтовною площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект». з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_2, в тому числі - відповідачу ОСОБА_3 було відведено земельну ділянку, площею 878 кв.м. по АДРЕСА_2.

На підставі цього рішення ОСОБА_3 одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1, згідно якого остання стала власником земельної ділянки за вищезазначеною адресою.

Посилаючись на те, що земельна ділянка отримана з порушеннями чинного земельного та водного законодавств, оскільки станом на 04 вересня 2009 року ТОВ «Миколаївбудпроект» в порушення вимог ч.І ст. 134 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не мало законних підстав розпоряджатися спірною земельною ділянкою, в проекті землеустрою наявне недійсне погодження ТОВ «Миколаївбудпроект» на передачу громадянам земельної ділянки, яке датовано 25 травня 2009 року, а також те, що міська рада розпорядилась земельною ділянкою в порушення положень ст.ст.58,60,61 ЗК України, прокурор просив позов задовольнити, визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №36/ 61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, площею 878 кв.м. по АДРЕСА_2, визнати не дійсним державний акт , виданий ОСОБА_3 , скасувати його реєстрацію та повернути земельну ділянку до комунальної власності міста.

В подальшому прокурор збільшив позовні вимоги, в яких просив залучити до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4, яка 05.06.2012 року придбала у ОСОБА_3 спірну земельну ділянку по АДРЕСА_2, визнати недійсним договір купівлі продажу, та скасувати його державну реєстрацію.

Ухвалою суду від 27.07.2015 року ОСОБА_4 залучено в якості співвідповідача.

В судовому засіданні прокурор прокуратури Миколаївської області підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх.

Представник Миколаївської міської ради та відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявились.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те , що порушень чинного законодавства при передачі Миколаївською міською радою у власність спірної земельної ділянки не було, а тому ОСОБА_3 могла не тільки вільно користуватися нею, але і відчужити на власний розсуд. ОСОБА_4 правомірно придбала спірну земельну ділянку і є її добросовісним набувачем, а тому у неї взагалі не можна витребувати набуте нерухоме майно. Окрім того, представник відповідачки просив суд застосувати строк позовної давності до вимог, що є підставою для відмови у позові.

Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Так, судом встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року за №33/37 Товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» було надано дозвіл для складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки , орієнтовною площею 23502 кв.м. з метою надання її в оренду

строком на 10 років, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1.

Пунктом 54 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року за 35/51 був затверджений проект землеу строю, щодо відведення земельної ділянки площею 22 156 кв.м., у тому числі 55 кв.м. під капітальною забудовою, 99 кв.м. під спорудами, 1 766 кв.м. під проходами, проїздами та площадками, 20 236 кв.м. під зеленими насадженнями, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_1. Вищезазначеним проектом передбачено, що земельна ділянка на північному заході межує із землями водного фонду річки Південний Буг.

Цим же рішенням визначено цільове призначення земельної ділянки, встановлено обмеження у її використанні і передано в оренду строком на 10 років ТОВ «Миколаївбудпроект».

Відносно усієї ділянки встановлювалося обмеження у використані згідно класифікатора КОПВНЗТВЗД. правові: типу 1.1 - «зміна цільового використання», а щодо її частини, площею 2 304 кв.м. ще й спеціальні обмеження типу 4.3.1. - «в санітарно - захисних зонах інженерно - технічних споруд і комунікацій».

Незважаючи на відсутність договору оренди земельної ділянки з ТОВ «Миколаївбудпроект» рішенням Миколаївської міської радії за №36-61 від 04 вересня 2009 року були затверджені проекти землеустрою, щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок, орієнтовною площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект». з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_2, в тому числі - відповідачу ОСОБА_3 було відведено земельну ділянку, площею 878 кв.м. по АДРЕСА_2.

На підставі цього рішення, ОСОБА_3 одержала Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1, згідно якого остання стала власником земельної ділянки за вищезазначеною адресою.

05.06.2012 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки із відповідачкою ОСОБА_4

В силу ст.ст. 13,14 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону і гарантується державою.

Відповідно до ст.ст.78-83,116,118,125,126 ЗК України (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки відповідачам), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об'єкт права власності являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (грунтовий) шар. а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб'єктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності.

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяви до відповідної районної міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, зазначивши в ній бажані розміри та мету її використання.

Відповідна державна адміністрація або рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, які і приймають рішення про передачу земельної ділянки у власність громадяна.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї.та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням в ньому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України.

Відповідно до ст. 88 ВК України, в редакції Закону України від 02.12.2010 року, з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохороних зон виділяються земельні ділянки під прибережні

захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегам річок та навколо водойм уздовж урізу води. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється у урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проте, відповідно до ст. 88 ВК України, в редації закону, яка була чинною на час надання відповідачці земельної ділянки, не передбачалось встановлення прибережної захисної смуги саме за окремим проектом землеустрою.

Крім того, за результатами обстеження 19 земельних ділянок по АДРЕСА_2, в тому числі земельної ділянки, яка належала ОСОБА_3, встановлено, що за результатами обмірювання вказана земельна ділянка має площу 12424 кв.м і знаходиться на відстані 9 м від урізу води Бузького лиману.Довжина ділянки вздовж лиману становить 176 м, ширина 84,5 м.

Таким чином, спірна земельна ділянка знаходиться в прибережній захисній смузі Бузького лиману і належить до земель водного фонду.

Відповідно до ч.2 ст. 88 ВК України в редакції, яка була чинна на час надання відповідачці земельної ділянки, прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 га - 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них та озер - 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Крім того, у порушення п. 2.9 Порядку погодження прироохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженного наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 05.11.2004 року №434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2004 року за №1470/10069, при відведенні спірної земельної ділянки не врахована наявність прибережної захисної смуги, хоча вказаним порядком передбачено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених в натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохороний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок, нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України та орієнтованих розмірів і меж водоохороних зон, що визначають відповідно до Постанови Кабінету Міністірв України від 08.05.1996 року №486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохороних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Відповідно до ст. 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватися у приватну власність.

На підставі вищевикладених норм закону, Миколаївська міська рада могла передавати у власність громадян земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку лише за умови, що наділена земельна ділянка має таке цільове призначення, вона є вільною, надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів . постановлених у межах їх повноважень, не встановлено обмежень щодо можливості її використання для зазначених цілей. Орган місцевого самоврядування не

може приймати рішення щодо правової долі ділянки всупереч положенням чинного земельного, водного та іншого законодавства.

Оскільки міська рада , при виділенні ОСОБА_3 земельної ділянки вищезазначених вимог діючого законодавства не дотрималась, таке рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Суд, критично відноситься до заперечень представника відповідача відносно того, що спірна земельна ділянка не входить до прибережної захисної смуги земель водного фонду, оскільки відсутній проект та нормативно-технічна документація визначення розміру і межі водоохоронної зони, оскільки законодавець, надаючи чинності земельному та водному кодексу сам визначив ширину прибережної захисної смуги та яку орган місцевого самоврядування на свій розсуд зменшити не може. Правомочність органу місцевого самоврядування стосується лише документально-технічного оформлення встановленного розміру, меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них. При цьому, спірна земельна ділянка виведена з земель водного фонду без дотримання порядку та процедури зміни цільового призначення земель, передбачених Главою 4 ЗК України.

Крім того, суд приходить до висновку, що прокурору слід поновити строк позовної давності, оскільки порушення прокурором були виявлені в березні 2013 року, після перевірки матеріалів щодо порушень Миколаївською міською радою земельного законодавства. Суд, вважає безпідставними посилання представника відповідача на присутність прокурора на сесії міської ради, при прийнятті рішення міськради, що оскаржується, оскільки названі порушення земельного законодавства можна було встановити лише при перевірці, а не під час прийняття радою рішення, тому позовну давність слід рахувати з березня 2013 року, а не з дня постановлення оскарженого рішення Миколаївської міської ради.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги прокурора в частині визнання не дійсним рішення Миколаївської міської ради та його скасування, а також визнання не дійсним державного акту на земельну ділянку підлягають задоволенню.

Що стосується інших заявлених вимог прокурора , то суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч.1 ст. 125 ЗК України та ч. 1 ст. 126 ЗК України ( в редакції, яка була чинною на час прийняття міською радою рішення) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Отже, право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку виникло з

моменту отримання нею державного акту 29 жовтня 2009 року та його державної реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі в управлінні Держкомзему у м. Миколаєві 03.12.2009р.

При укладенні договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правовстановлюючим документом на земельну ділянку був державний акт, який недійсним на той час не визнаний, а тому відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до ст.216 ЦК України визначені особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існували на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Такий висновок викладений в постановах Верховного суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-170цс14, від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 та від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких підстав , з урахуванням положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позовні вимоги прокурора про визнання не дійсним договору купівлі-продажу, про скасування державної реєстрації державного акту на земельну ділянку та про повернення земельної ділянки у комунальну власність міста задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідачів підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст.10,60, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

Позов задовольнити частково, поновивши строк позовної давності.

Визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року , в частині надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки , площею 878 кв.м по АДРЕСА_2.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_3 з відміткою про

перехід права власності на цю земельну ділянку до ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 05.06.2012 року , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О.

В задоволенні вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації Державного акту серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі -продажу земельної ділянки від 05.06.2012 року , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., а також повернення земельної ділянки в комунальну власність м. Миколаєва відмовити.

Стягнути із Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судовий збір на користь держави в сумі по 324 грн.80 коп. з кожного.

Рішення вступає в законну силу через 10 днів з дня його проголошення.

На рішення може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м.Миколаєва в порядку, встановленому ст.294 ,ст.295 ЦПК України.

Суддя Павлова Ж.П.