У Х В А Л А

судового засідання

13.02.2015 року Франківський районний суд міста Львова в складі :

головуючої судді Мартинишин М.О.

при секретарі Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові справу за скаргою ОСОБА_1, на рішення державного виконавця, з участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2, головного державного виконавця Франківського відділу державної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з скаргою, в якій просить: визнати неправомірними акт опису й арешту майна від 12 листопада 2014 року і постанову про призначення експерта від 20 листопада 2014 року.

В обґрунтування скарги покликаються на те, що в процесі примусового виконання виконавчого листа №2/1326/1933/2012 виданого 08.02.2013р. Франківським районним судом м.Львова, головним державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення прав боржника під час здійснення виконавчого провадження, а саме 12 листопада 2014 року складено акт опису і арешту майна 1/5 частини квартири, та 20 листопада 2014 року винесено постанову про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні, а тому просить скаргу задовольнити у повному обсязі.

Представник боржника ОСОБА_1 в судовому засіданні скаргу підтримав у повному обсязі, пояснення дав аналогічні викладеним у справі, просить скаргу задоволити.

Заінтересована особа- Воронін О.В. в судове засідання не з'явився, про день,час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому суд вважає за можливе, розглядати справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

У судовому засіданні заінтересована особа- головний державний виконавець Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 заперечив скарги боржника, та повідомив, що його дії відповідають Закону України «Про виконавче провадження». Просить відмовити у задоволенні скарги.

Заслухавши пояснення сторін, суд перевіривши матеріали справи, доводи скарги, оглянувши матеріали виконавчого провадження, вважає, що скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця та зобовязання до вчинення певних дій не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні у Франківського ВДВС ЛМУЮ перебуває виконавчий лист №2/1326/1933/2012 від 08.02.2013 року виданий Франківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 14671,00 грн.(ВП №36612592).

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем встановлено, що за боржником зареєстроване майно, а саме: квартира №2, що по вул.Нечуя-Левицького, 19 у м.Львові, однак частка належна боржнику є у приватній спільній сумісній власності, та належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7В та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №211070 від 13.11.1966 року виданого згідно з розпорядженням №825. Іншого майна належного боржнику під час примусового виконання виконавчого провадження державним виконавцем не виявлено.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 30.09.2014 року визначено ОСОБА_1 1/5 ідеальну частку у квартирі №2, що по вул. Нечуя-Левицького,19 у м.Львові для подальшої реалізації.

Головним державним виконавцем Франківського ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_3 12 листопада 2014 року винесено акт опису та арешту майна, крім того винесено постанову від 20 листопада 2014 року про призначення експерта, субєкта оціночної діяльності-субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

Відповідно до ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З огляду на те, що статтею 129 Конституції України встановлено, що рішення суду, яке вступило в законну силу є обовязковим для виконання по всій території України, а в оскаржуваній постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві державний виконавець не мотивував в повній мірі, які саме здійснені ним заходи щодо розшуку майна боржника.

У відповідності з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Пунктом 24 вказаної постанови передбачено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону про виконавче провадження.

Як вбачається зі ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавству порядком.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акту опису майна видається боржнику. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу.

Згідно п.4.2, 4.2.1 наказу Міністерства юстиції України 02.04.2012 N 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за N 489/20802 «Інструкція з організації примусового виконання рішень» після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані: а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); б) якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються державним виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису; в) якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування; г) прізвище, ім'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач); ґ) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт; д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження; е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі.

Відповідно до п.4.2.2 вказаного порядку зазначено, що акт опису та арешту майна підписується державним виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також може бути підписаний іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна. У разі відмови від підпису сторін чи інших осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в акті.

З аналізу вищенаведених норм, суд приходить до висновку, що саме по собі проведення дій державного виконавця з опису та арешту майна боржника під час виконання рішення суду, не може бути підставою для визнання їх незаконними, оскільки вони були правомірними. Скаржник зазначаючи було порушення його прав при складанні оскаржуваного акту, не пояснив та не надав доказів, які свідчили б що акт опис й арешту майна порушує права сторони виконавчого провадження боржника. Копію оскаржуваного акту, боржником отримано 03.12.2014 року, що не заперечується останньою у скарзі.

Крім того, згідно матеріалів справи державним виконавцем в акті опису й арешту майна зазначений обсяг обмежень в користуванні майном, та описане майно залишено на відповідальному зберіганні, чим захищені законні права боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається у першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У ч. 5 ст. 52 Закону передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно у першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

За ч. 6 ст. 52 Закону стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Згідно ухвали суду від 30.09.2014 року, судом була визначена 1/5 ідеальна частка ОСОБА_1 у квартирі №2, що по вул. Нечуя-Левицького,19 у м.Львові за поданням державного виконавця

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Глава 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначає загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Частиною першою статті 50 вказаного закону передбачає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

Будь-яких заяв про звернення стягнення на її кошти у гривнях чи іноземній валюті, інші цінності, у тому числі на рахунках у банках чи інших фінансових установах, достатніх для виконання рішення, боржник до виконавчої служби не подавав, на наявність у нього таких коштів у поданій до суду скарзі не посилався. Крім цього, боржник доказів того, що він здійснював плату заборгованості не надав суду.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про виконавче провадження», для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання.

Відповідно до ч.1 ст.58 Закону України «Про виконавче провадження», визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Оскаржувана постанова про призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 20.11.2014 року винесена в рамках вказаного виконавчого провадження ВП №36612593.

Із наведених вище норм закону вбачається, що державний виконавець не міг самостійно визначити вартість майна, що належить боржнику і виніс постанову про призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 20.11.2014 року із дотриманням порядку, який передбачений Законом України «Про виконавче провадження», що зумовлює відсутність підстав для визнання постанови про призначення експерта від 20 листопада 2014 року неправомірною.

Крім цього, сторонам виконавчого провадження доведено до відома про призначення суб'єкта оціночної діяльності для оцінки нерухомого майна боржника.

Під час винесення постанови від 20.11.2014 року суб'єктом оціночної діяльності надано для огляду оригінали документів, що підтверджували його повноваження щодо оцінки нерухомого майна та попереджено під розписку оцінювача, що за відмову або ухилення від дачі висновку чи за дачу завідомо неправдивого висновку несе відповідальність згідно із законодавством України.

Таким чином, порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем при складанні акт опису й арешту майна від 12 листопада 2014 року та при винесенні постанови призначення експерта, субєкта оціночної діяльності субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 20.11.2014 року не було і тому скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених цим Законом, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом.

ОСОБА_8 визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Інших доводів незаконності вказаних дій державного виконавця ні в самій скарзі не зазначено.

На підставі вищевикладеного вбачається, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», здійснюючи необхідні заходи щодо своєчасного, повного і неупередженого виконання виконавчого документа.

Відповідно до ч.3 ст.387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі наданих суду доказів, суд прийшов до висновку, що дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження", вчинені в повному обсязі та в межах наданих їм повноважень, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10,11, 60, 209, 210, 383, 384,385, 387 ЦПК України,-

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1, з участю заінтересованих осіб: ОСОБА_2, головного державного виконавця Франківського відділу державної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_3 про визнання неправомірними акту опису й арешту майна від 12 листопада 2014 року і постанови про призначення експерта від 20 листопада 2014 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в п'ятиденний строк з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Мартинишин М.О.