Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/2000/14-ц
Провадження № 2/321/74/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2015 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Олійника М.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Засько О.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи "Михайлівський психоневрологічний інтернат" Запорізької обласної ради, треті особи - Запорізька обласна рада, ОСОБА_3, про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Комунальної установи "Михайлівський психоневрологічний інтернат" Запорізької обласної ради про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного, стягнення моральної шкоди та покладення обов'язку покрити витрати (а.с. 1-5). 20 січня 2015 року позивач уточнила свої позовні вимоги (а.с. 112-114). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона працювала на посаді машиніста з прання та ремонту спецодягу КУ "Михайлівський психоневрологічний інтернат" ЗОР. 22 грудня 2014 року на підставі наказу в.о. директора вказаної установи позивач була звільнена із займаної посади на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним у зв'язку з порушенням відповідачем вимог с. 2 ст. 47, ст. 49, п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки вона свою роботу виконувала та систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків не допускала, а винесені відносно неї накази про притягнення її до дисциплінарної відповідальності від 29 жовтня 2014 року, 3 листопада 2014 року та 26 листопада 2014 року є також незаконними, оскільки був порушений порядок накладення дисциплінарних стягнень. Враховуючи викладене, позивач просила суд: визнати накази про накладення дисциплінарних стягнень та про звільнення незаконними та скасувати їх, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду, а також покласти на директора ОСОБА_3 обов'язок відшкодувати установі збитки спричинені незаконним звільненням.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов на підставах викладених в позовній заяві. Крім того, ОСОБА_1 звернулася до суду з усною заявою про зменшення позовних вимог, а саме: просила суд стягнути моральну шкоду в розмірі 1 грн. та виключила з переліку позовних вимог вимогу про зобов'язання ОСОБА_5 компенсувати установі витрати пов'язані з її звільненням.

Представник відповідача Самофал Ю.В. в судове засідання не з'явився, про розгляд справи належним чином був повідомлений, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки. Від нього надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з його хворобою, але враховуючи, що жодних доказів поважності причин неявки в судове засідання суду надано не було, а ч. 2 ст. 169 ЦПК України передбачено, що неявка представника без поважних причин не є перешкодою в розгляді справи та згідно ч. 1 ст. 157 ЦПК України справа про поновлення на роботі має бути розглянута судом на протязі одного місяця з дня відкриття провадження по справі, суд не вбачає законних підстав для відкладення розгляду справи. Тому, відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Представник третьої особи - Запорізької обласної ради, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був повідомлений своєчасно та належним чином.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Додатково пояснив, що він як в.о. директора КУ "Михайлівський психоневрологічний інтернат" ЗОР, ще 6 лютого 2015 року видав накази про скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень та про звільнення ОСОБА_1, їй був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, тому вважає, що він виконав всі вимоги позивача. Проти задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди в сумі 1 грн. не заперечував.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне:

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В ході судового розгляду справи, судом було встановлено, що наказом № 22-К від 23 вересня 2013 року ОСОБА_1 була переведена на посаду машиніста з прання та ремонту спецодягу (а.с. 61).

Наказом № 5 від 29 жовтня 2014 року (а.с. 69) на ОСОБА_1 та інших працівників - ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. В наказі зазначено, що догану оголошено за невиконання функціональних обов'язків, вчинений скандал навколо інвентаризації, бойкотування вимог директора, вимог головного бухгалтера і сестри господині з приводу проведення інвентаризації, що призвело до зриву проведення бані підопічних на протязі двох тижнів, а також затримки проведення інвентаризації.

Наказом № 6 від 3 листопада 2014 року (а.с.70-71) на ОСОБА_1 та інших працівників - ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. В наказі зазначено, що вони не виконують своїх прямих обов'язків: працювати чесно і сумлінно, додержуватись дисципліни праці, основ порядку на виробництві, вчасно і точно виконувати розпорядження адміністрації, використовувати розпорядження адміністрації, використовувати весь робочий час для продуктивної праці, утримуватися від дій, що заважають працівникам виконувати їхні трудові обов'язки, не підвищують свій професійний рівень, не виконують вказівки і розпорядження директора.

Наказом № 8 від 26 грудня 2014 року (а.с.72) на ОСОБА_1 та інших працівників - ОСОБА_7 і ОСОБА_9 було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. В наказі зазначено, що вони грубо порушили правила внутрішнього розпорядку інтернату і функціональні обов'язки.

Відповідно до наказу № 10 (згідно трудової книжки № 40-К) від 22 грудня 2014 року (а.с.63) машиністів з прання та ремонту спецодягу ОСОБА_1, а також ОСОБА_8 і ОСОБА_9 звільнено за невиконання функціональних обов'язків, порушення правил внутрішнього розпорядку, постійне вчинення конфліктних ситуацій, порушення санітарних норм і невиконання вимог спеціалістів, згідно п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. У вказаному наказі зазначено, що 19 грудня 2014 року на ім'я директора інтернату надійшли доповідні записки від санітарок палатних усіх відділень про те, що машиністи з прання та ремонту спецодягу відмовилися приймати та видавати білизну, чим порушили виконання своїх прямих функціональних обов'язків.

Згідно із п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи з наведеного, працівник може бути звільнений за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за певних умов. По-перше, працівника у визначеному законом порядку притягнуто до дисциплінарної відповідальності. По-друге, протягом строку дії дисциплінарного стягнення, останній знову вчиняє дисциплінарний проступок, за який, при дотриманні встановлених законом умов, його можна звільнити з роботи.

При цьому, працівник має вчинити конкретний (визначений певними характеристиками) проступок, і є достатньо доказів тому. Узагальнюючі оцінки роботи працівника, не можуть слугувати підставою звільнення.

Зазначене узгоджується з роз'ясненнями наведеними в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів".

Так, при розгляді спорів про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст.40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок.

Так, на підтвердження правомірності накладення дисциплінарних стягнень представником відповідача були надані суду наступні документи: доповідну ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 від 19 грудня 2014 року, доповідну ОСОБА_11 від 19 грудня 2014 року, доповідну ОСОБА_15, ОСОБА_16 від 19 грудня 2014 року, доповідну ОСОБА_17, ОСОБА_18 від 19 грудня 2014 року, доповідну ОСОБА_19, ОСОБА_20 від 19 грудня 2014 року, доповідну ОСОБА_3, ОСОБА_21 від 19 грудня 2014 року, доповідну ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25 від 19 грудня 2014 року, акти від 3 листопада та 26 листопада 2014 року (а.с. 73-104).

Проте, суд звертає увагу, що доповідна записка про порушення трудової дисципліни є лише інформаційно-довідковим документом, який інформує керівництво про факт порушення співробітником трудової дисципліни та містить прохання про притягнення вказаного працівника до дисциплінарної відповідальності. Тобто, доповідні записки самі по собі не можуть слугувати доказом вчинення дисциплінарного проступку. Крім, того всі вони містять узагальнені формулювання про порушення працівниками пральні трудової дисципліни без зазначення конкретних прізвищ працівників. За таких умов суд не може прийняти вказані доповідні в якості належного доказу порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни.

Стосовно наданих актів слід зазначити, що в них, як і в доповідних записках, містяться узагальнюючі відомості щодо порушення трудової дисципліни працівниками пральні без зазначення прізвищ. Крім того, в актах відсутні відомості щодо підписання акту самими працівниками, або їх відмови від підписання. Акт від 3 листопада 2015 року складений двома працівниками, хоча мінімальна чисельність членів комісії при складанні акту має становими не менше трьох осіб. Таким чином, вказані акти суд також не може прийняти в якості належного та допустимого доказу порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, в наказі № 10 від 22 грудня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 та інших працівників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 взагалі не зазначено який саме проступок, вчинений саме ОСОБА_1 став підставою для розірвання трудового договору, укладеного сторонами, а також дати його вчинення, у зв'язку з чим неможливо перевірити правомірність застосування заходів дисциплінарного впливу, зокрема, звільнення. Зазначене, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для застосування п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст. 140 КЗпП України метою застосування дисциплінарних стягнень є забезпечення трудової дисципліни.

Отже, встановлені судом обставини не підтверджують, що застосування крайнього дисциплінарного заходу, який позбавив ОСОБА_1 роботи, відповідає законній меті, передбаченій ст. 140 КЗпП України.

Крім того, відсутність у наказі про звільнення дати дисциплінарного проступку, за який звільнено ОСОБА_1 робить неможливим перевірку судом дотримання роботодавцем строку накладення стягнення, передбаченого ст. 148 КЗпП України.

Роботодавцем також не був дотриманий порядок накладення дисциплінарних стягнень, передбачений ст. 149 КЗпП України, оскільки хоча в наказах від 29 жовтня 2014 року, 3 листопада 2014 року, 26 листопада 2014 року містяться записи про відмову ОСОБА_1 від підпису, а в наказі від 22 грудня 2014 року зазначено, що ОСОБА_1 не згодна, суд звертає увагу на те, що законодавцем передбачено, що дисциплінарне стягнення оголошується працівнику під розпис, а тому його відмова має бути посвідчена письмовими доказами, наприклад, актом про відмову від підпису. Запис зроблений в.о. директора ОСОБА_3, який саме і накладав дисциплінарні стягнення, не може прийматися судом в якості допустимого доказу повідомлення працівника ОСОБА_1 про накладення на неї дисциплінарних стягнень. Згідно доповідних ОСОБА_26 від 3 листопада 2014 року, 26 листопада 2014 року, 22 грудня 2014 року (а.с. 94,95,99), вона ознайомлювала, ОСОБА_1 та інших працівників з наказом про оголошення догани та про звільнення, але від підпису ОСОБА_1 та інші працівники відмовилися. Проте, суд не приймає вказані доповідні в якості належних доказів, оскільки: по-перше, доповідна записка - є лише документом інформаційно-довідкового характеру; по-друге, доповідна складена працівником, який працює у безпосередньому підпорядкування в.о. директора ОСОБА_3, тому у суду є обґрунтовані сумніви щодо її неупередженості; по-третє, як вже зазначалося вище, відмова працівника від підпису має бути засвідчена актом.

Крім того, жодних доказів на підтвердження того, що у ОСОБА_1 перед накладенням дисциплінарних стягнень роботодавцем витребувались письмові пояснення з приводу порушень трудової дисципліни, суду взагалі надано не було.

Суд також звертає увагу, що підставою притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, зокрема, було те, що вона разом з іншими працівниками пральні відмовлялася від приймання та видачі білизни в порушення посадової інструкції. На підтвердження цього, представником відповідача була надана копія посадової інструкції машиніста з прання та ремонту спецодягу (а.с.57), де в п.2.2 зазначено, обов'язок приймати, видавати та вести встановлену документацію по руху речей з відділень на пральню та назад. Але вказана посадова інструкція не містить дати її затвердження, а також відомостей про ознайомлення ОСОБА_1 з нею. Тому суд не приймає вказаний документ в якості належного доказу. Натомість, позивачем було надано копію посадової інструкції (а.с. 115), яка містить дату її затвердження - 6 січня 2009 року, підпис директора на печатку установи. Вказана посадова інструкція не містить обов'язку машиніста з прання та ремонту спецодягу приймати та видавати речі з пральні. Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 була притягнута до дисциплінарної відповідальності за порушення трудових обов'язків, які фактично на неї не було покладено.

Крім того, наказом № 46-к від 6 лютого 2015 року (а.с. 138) був скасований наказ №40-к від 22 грудня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_1, її поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Наказом № 11 від 6 лютого 2015 року (а.с. 139) скасовані накази № 5 від 29 жовтня 2014 року, № 6 від 3 листопада 2014 року, № 8 від 26 грудня 2014 року про винесення доган ОСОБА_1 та іншим працівникам. Наказом № 12 від 6 лютого 2015 року (а.с.140) визнано недійсним та скасовано наказ № 10 від 22 грудня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 отже, на час розгляду справи в суді, роботодавець фактично визнав, що накладення на ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень у вигляді доган та звільнення було проведено без законних підстав та з порушенням порядку.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 було піддано дисциплінарним стягненням у вигляді догани та звільнення без законних підстав, оскільки: по-перше - в наказах не конкретизовані дисциплінарні проступки, що стали підставою для накладення дисциплінарних стягнень; по-друге - не зазначено дат вчинення проступків; по-третє - роботодавцем не дотриманий порядок накладення дисциплінарних стягнень, передбачений ст. 149 КЗпП України.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстави передбаченої п. 3 ст. 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Проте, доказів отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 суду надано не було.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень та про звільнення підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення працівника без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. Тому, позивач підлягає поновленню на роботі із застосуванням наслідків, передбачених ч. 2 ст. 235 КЗпП України, а саме: з відповідача на користь позивача належить до стягнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

При визначенні його розміру суд враховує наступне:

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Відповідно до Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Згідно Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до довідки про заробітну плату за шість місяців (а.с. 68), ОСОБА_1 отримувала заробітну плату за жовтень 2014 року в сумі 2136,82 грн., за листопад 2014 року - 1643,71 грн.

Середньоденна заробітна плата складає: 2136,82 грн. + 1643,71 грн. : 43 робочих дні за два місяці (23 робочих дні у жовтні 2014 року та 20 робочих днів у листопаді 2014 року) = 87,92 грн. ( п.8 вищевказаного Порядку).

Згідно наказу № 46-к від 6 лютого 2015 року та платіжних документів (а.с. 138,141-145), ОСОБА_1 був виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 грудня 2014 року по 6 лютого 2015 року в сумі 2901,36 грн. Проте даних про ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про поновлення на роботі відповідачем надано не було, фактично до роботи ОСОБА_1 допущена не була, тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за період з наступного робочого дня з дати видачі наказу - 9 лютого 2015 року по дату винесення рішення суду - 16 лютого 2015 року, за 6 робочих днів в сумі 527,52 грн. (6 х 87,92).

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В роз'ясненнях, що містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди" відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності, таку моральну шкоду позивачу повинен відшкодувати власник або уповноважений ним орган, законні права якого порушено, згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України.

Приймаючи до уваги характер моральних страждань, які заподіяні ОСОБА_1 внаслідок незаконного звільнення з роботи, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи ступінь вини відповідача, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь моральної шкоди у визначеному нею розмірі в сумі 1 грн. підлягають задоволенню.

На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить до стягнення судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 367 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Комунальної установи "Михайлівський психоневрологічний інтернат" Запорізької обласної ради, треті особи - Запорізька обласна рада, ОСОБА_3, про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати накази в.о. директора Комунальної установи "Михайлівський психоневрологічний інтернат" Запорізької обласної ради ОСОБА_5 № 5 від 29 жовтня 2014 року, № 6 від 3 листопада 2014 року, № 8 від 26 листопада 2014 року, в частині накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_1.

Визнати незаконними та скасувати накази в.о. директора Комунальної установи "Михайлівський психоневрологічний інтернат" Запорізької обласної ради ОСОБА_5 №40-К від 22 грудня 2014 року та №10 від 22 грудня 2014 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади машиніста з прання та ремонту спецодягу.

Поновити ОСОБА_1 на посаді машиніста з прання та ремонту спецодягу з 19 грудня 2014 року.

Стягнути з Комунальної установи "Михайлівський психоневрологічний інтернат" Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 9 лютого 2015 року по 16 лютого 2015 року в розмірі 527 (п'ятсот двадцять сім) грн. 52 коп.

Виплату заробітної плати провести за вирахуванням податку на прибуток і інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Комунальної установи "Михайлівський психоневрологічний інтернат" Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 (одну) грн.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з Комунальної установи "Михайлівський психоневрологічний інтернат" Запорізької обласної ради на користь держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку підлягає негайному виконанню.

Заочне рішення може бути переглянуте Михайлівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області М.Ю.Олійник