Номер провадження: 22-ц/785/2974/15
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Гірняк Л.А., Заїкіна А.П.,

при секретарі - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2014 року, -

встановила:

01 липня 2011р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та стягнення боргу за договором позики.

При цьому, ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 кошти у розмірі 20 000 доларів США на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Справа неодноразово розглядалась судами.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 26.10.2011р., з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 159 400 грн., взятих у борг на придбання квартири(а.с.28-29 т.1).

Вказане рішення було скасовано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, справу повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції, роз'яснивши, що суд всупереч вимогам ст.ст.10, 130 ЦПК України не притягнув до участі у справі дружину відповідача, у якості третьої особи, оскільки з тексту розписки вбачається, що кошти позичались на придбання спільної квартири.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014р. залучено до справи ОСОБА_4 в якості третьої особи.

22 квітня 2014р. ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та письмової згоди на отримання позики не надавала, вважала, що позика від 21.09.2004р. не відповідає вимогам ст.ст. 207-208 ЦК України.

У судовому засіданні ОСОБА_4 надала пояснення, що у період шлюбу була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 за кошти, які отримані в дар від її батьків.

З цих підстав, ні її колишній чоловік ОСОБА_3, ні його мати ОСОБА_2 до грошових коштів, витрачених на купівлю цієї квартири відношення не мають. Про будь-які спільні борги, запозичені ними з ОСОБА_3 у ОСОБА_2 як подружжям, заперечувала. Зазначала, що у період шлюбу з ОСОБА_3 можливо чоловік і позичав грошові кошти у своєї матері ОСОБА_2 після продажу трьохкімнатної квартири, яка належала матері - ОСОБА_2 та двом її синам ОСОБА_3 та ОСОБА_5, але ці грошові кошти були витрачені ОСОБА_3 з іншою метою. На підтвердження своїх заперечень, третя особа ОСОБА_4 надала суду копію договору купівлі-продажу від 28.09.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу Гребенюк І.М., зареєстрованого в реєстрі за №7809, де відповідач ОСОБА_3, діючий від імені ОСОБА_2 та від імені ОСОБА_5 продав квартиру АДРЕСА_2

Позивач ОСОБА_2 надала суду письмову заяву, в якій не заперечувала проти розгляду справи за її відсутністю, надала письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, посилаючись на те, що її син ОСОБА_3 отримав кошти з продажу трьохкімнатної квартири у 2002 році, у якій мешкала вона та її діти, саме вона, як мати надала довіреність на управління та розпорядження всім майном, а саме продаж квартири АДРЕСА_2. Після надання довіреності та продажу вказаної квартири, ОСОБА_3 звернувся до позивачки з проханням позичити кошти для придбання однокімнатної квартири, яку мав купувати особисто для себе.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнали повністю, просили відмовити в їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 та її представник підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_8 позов визнала, та підтвердила обставини отримання коштів ОСОБА_3 після продажу спільної квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2014р. позов ОСОБА_2 задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 159400 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2014р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2, а зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому, посилається на те, що висновки суду про те, що відповідач ОСОБА_3 отримав кошти у ОСОБА_2 у 2002 році є припущенням суду та суперечать матеріалам справи, так як позивачка ОСОБА_2 у своїй позовній заяві зазначала, що 21 вересня 2004р. передала ОСОБА_3 у борг кошти, також у матеріалах справи є розписка, в якій зазначена дата позики - 21 вересня 2004р., тому висновки суду з цього приводу є необґрунтованими. Суд, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову застосував строки позовної давності з 2004 року, однак це є помилкою, тому що право на зустрічний позов у ОСОБА_4 виникло після залучення останньої до справи в якості третьої особи, тобто у 2014 році.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Сторони по справі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, не зважаючи на неодноразові виклики до суду апеляційної інстанції, не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази(а.с. 248,251,265-271,272-274 ).

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, мотиви і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що 24 вересня 2004р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики. За умовами якого останній прийняв від позивачки грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США на строк до 21 вересня 2008р. На підтвердження укладення договору позики , відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України ОСОБА_3 була надана розписка про отримання у борг суми коштів у розмірі 20 000дол. США, отриманих у 2002 році з продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 у ОСОБА_2 Кошти були отримані відповідачем ОСОБА_3 у 2002 році, коли діяли норми ст. 23 КпШС України , а тому ОСОБА_3 діяв за згодою дружини при отриманні коштів з продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 Грошові кошти необхідні були для придбання іншої квартири, а саме однокімнатної квартири по АДРЕСА_1. За умовами розписки відповідач ОСОБА_3 зобов'язався виплатити суму боргу частинами по п'ять тисяч доларів США, а останній платіж встановлено сплатити у строк - 21 вересня 2008р.

З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у період шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_4 - 21 вересня 2004р., ОСОБА_3, діючі в інтересах сім'ї, надав розписку, згідно з якою отримав у борг грошову суму у розмірі 20 000 доларів США на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції посилався на те, що остання пропустила строк позовної давності, оскільки розписка була укладена у 2004 році, а ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом у 2014 році. Крім того, ОСОБА_4 не зверталася до суду з заявою про поновлення строку.

Колегія суддів повністю не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з 16 листопада 2001р. по 23.03.2011р. ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4.(а.с.100-103 ).

21 вересня 2004р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого останній прийняв від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000 дол. США на строк до 21 вересня 2008р.(а.с.5).

З розписки вбачається, що вказані кошти надані позивачем відповідачу для придбання однокімнатної квартири №46, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказані кошти у розмірі 20 000 дол. США були отримані від продажу квартири АДРЕСА_2(а.с.5).

Згідно договору купівлі - продажу від 28 вересня 2002р. ОСОБА_3, який діяв від себе та від імені ОСОБА_2, ОСОБА_5 на підставі довіреності продав ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2, яка складається із трьох кімнат, загальною площею 65,1 кв.м. Продаж вчинений за 16100 грн.(а.с.159).

Вказаний договір від 28 вересня 2002р. щодо ціни продажу квартири у розмірі 16100 грн. є дійсним та не оскаржувався у судовому порядку.

Згідно договору купівлі - продажу від 28 вересня 2004р. ОСОБА_4 купила однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_10 за 6980 грн.(а.с.77).

Вказаний договір від 28 вересня 2004р. щодо ціни продажу квартири у розмірі 6980 грн. є дійсним та не оскаржувався у судовому порядку.

Згідно з реєстрацією в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 08.10.2004 р. квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на ім'я ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2004р., укладеного між ОСОБА_11 (Продавець) з одного боку та ОСОБА_4 (Покупець).

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 вона зареєстрована та проживає по теперішній час(а.с.43).

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 посилалась на те, що вищевказаний договір позики було укладено в період шлюбу відповідача із нею, але на укладення вказаного договору вона згоди не надавала, що суперечить вимогам ст. 65 СК України. Крім того, зазначала, що вищезазначений договір позики впливає на її права та інтереси при вирішенні спору про поділ майна подружжя, який перебуває на розгляді в суді першої інстанції та створює для неї обов'язок по поверненню боргу подружжя.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у період шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_4 - 21 вересня 2004р., ОСОБА_3, діючі в інтересах сім'ї отримав у борг грошову суму у розмірі 20 000 доларів США за договором позики на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Однак, колегія суддів повністю не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами виникли 21 вересня 2004р.(дата укладання договору позики), тому вказані правовідносини регулюються ЦК України та СК України, які діють з 2004р., в зв'язку з чим посилання суду першої інстанції на ст. 23 КпШС України, висновок суду про те, що письмова згода дружини для надання розписки законом - КпШС України не передбачена є безпідставними, та підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення суду.

Вказана справа тривалий час розглядалась судами, судове рішення за справою було предметом розгляду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2013р. під час перегляду рішення суду від 26 жовтня 2011р. та ухвали апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2013р. була звернута увага суду на те, що під час розгляду справи суд не дослідив та у своєму рішенні не обґрунтував з яких підстав не була дотримана вимога, передбачена ч. 3 ст. 65 СК України, стосовно отримання письмової згоди ОСОБА_4 на укладення договору позики, оскільки із тексту розписки вбачається, що кошти позичались на придбання квартири, яка є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Як вбачається із копії рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2013р. за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, предметом даного спору були грошові кошти, які були використані ОСОБА_3 на придбання вищевказаної квартири.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2013р. позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя - задоволені частково. Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, припинивши право власності ОСОБА_4 на дану частку майна.

Судом стягнуто з ОСОБА_4 до користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 79 700грн.( за договором позики від 24.09.2004р).

Судом стягнуто з ОСОБА_4 до користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 56 700 грн., які належали йому на праві особистої приватної власності, врешті частини позову - відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання майна(квартири) особистою власністю - відмовлено(а.с.100-103).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2013р., рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 23 серпня 2013р. скасовано в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частини боргу у розмірі 79 700 грн. та про стягнення коштів у розмірі 7 000 доларів США , що еквівалентно - 56 700 грн., у цій частині позову ОСОБА_3 - відмовлено. Врешті рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 23 серпня 2013р. залишено без змін.(а.с.100-103).

Розглядаючи справу, апеляційний суд Одеської області в рішенні від 10 грудня 2013р. дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції є правильним щодо визнання за позивачем ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 оскільки квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Вказані обставини підтверджено матеріалами справи, сторони знаходилися у шлюбі з 16 листопада 2001р., який розірвано рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 23 березня 2011р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2011р. Під час шлюбу сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 28 вересня 2004р., квартира набута сторонами за час шлюбу, а тому на підставі ч.1 ст.60 СК України вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а частки сторін є рівними відповідно до вимог ч.1 ст.70 СК України.

Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2013р. встановлено, що ОСОБА_4 не доведено відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, що спірна квартира є її особистою власністю, придбана на кошти, які їй позичила її мати ОСОБА_12, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4.(а.с. 257-259 ).

Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2013р. скасовано рішення суду від 23 серпня 2013р. у частині стягнення з ОСОБА_4 коштів у розмірі 79 700 грн., що складає 1/2 частини коштів у розмірі 20 000 доларів США, які за ствердженням позивача, він позичив у своєї матері ОСОБА_2, оскільки суд першої інстанції не врахував вимог ч.3 ст.65 СК України про те, що для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, яким є позика у розмірі 20 000 доларів США, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Однак ОСОБА_4 не надавала письмової згоди на укладення договору позики.

Також, судом апеляційної інстанції в рішенні від 10 грудня 2013р. встановлено, що на підтвердження факту отримання ОСОБА_3 позики у розмірі 20 000 доларів США, суд першої інстанції посилався на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 26 жовтня 2011р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2013р., однак зазначені судові рішення скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2013р., а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Інші докази отримання ОСОБА_3 у борг коштів у розмірі 20 000 доларів США та використання їх на потреби сім'ї у справі відсутні, а тому не має підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частини боргу у розмірі 79 700 грн. за договором позики(а.с. 257-259).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2014р. касаційна скарга ОСОБА_3 відхилена, рішення апеляційного суду Одеської області залишено без змін(а.с. 260 ).

Згідно п.1ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Однак, під час розгляду справи суд першої інстанції не звернув увагу на вищевказані обставини, які були зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2013р. та в рішенні апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2013р. (а.с.106-107, 257-259 ), а тому дійшов помилкового висновку, вказавши в мотивувальній частині рішення про те, що у період шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_4 - 21 вересня 2004р., ОСОБА_3, діючий в інтересах сім'ї, надав розписку, згідно з якою отримав у борг грошову суму у розмірі 20 000 доларів США на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Вказаний висновок суду не відповідає вимогам ч.3 ст.65 СК України, оскільки для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, яким є позика у розмірі 20 000 доларів США, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Однак, ОСОБА_4 не надавала письмової згоди на укладення договору позики, у вказаній розписці відсутня її особиста підпис про те, що їй було відомо про договір позики. Виходячи із суми грошових коштів, які були передані у борг, вказана угода виходить за межі дрібної побутової угоди.

Тобто, у даному випадку законодавець, виходячи із положень ч.2ст.65 СК України, та зазначаючи, що при укладанні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого подружжя, посилається на підвищену охорону прав іншого із подружжя - співвласника майна, вимагаючи дотримання письмової форми на надання згоди на укладання договору.

Відповідна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 20 лютого 2013р., яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для застосування судами України.

За таких обставин, висновок суду про те, що отримані ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики були витрачені в інтересах сім'ї не підтверджені відповідними доказами. Письмової згоди ОСОБА_4 на укладення договору позики матеріали справи не містять. Із тексту розписки не вбачається, що саме ці вказані кошти позичались подружжям ОСОБА_4 на придбання вищевказаної квартири, та що ОСОБА_4 було відомо про укладання договору позики.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 посилалась на те, що їй взагалі не відомо про ці кошти, а розписка про отримання коштів укладена ОСОБА_3 для того щоб уникнути розподілу майна подружжя.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що у період шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_4, 21 вересня 2004 року, ОСОБА_3, діючі в інтересах сім'ї, надав розписку, згідно з якою отримав у борг грошову суму у розмірі 20 000 доларів США на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1, необхідно виключити з мотивувальної частини рішення суду.

Стягнення судом першої інстанції суми боргу за договором позики від 21 вересня 2004р. з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у розмірі 159400 грн. відповідає вимогам закону ст.ст. 1046,1047,1049ЦК України та матеріалам справи, а тому рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Крім того, колегія суддів вважає, що рішення суду щодо відмови ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову підлягає залишенню без змін, оскільки рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону. Посилання ОСОБА_4 про те, що вона дізналась про існування боргу у 2014р. є необґрунтованими, оскільки про існування боргу їй було відомо під час розгляду справи про поділ майна подружжя.

Під час розгляду справи позивачка ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 171 грн., що підтверджено відповідними квитанціями (а.с.1,2).

Згідно вимог ст.4 Закону України " Про судовий збір" за подачу позову необхідно сплатити судовий збір у розмірі 1594 грн. ( 1% від ціни позову 159 400 грн.)., а тому з ОСОБА_3 на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1423 грн. (1594 грн. - 171 грн. = 1423 грн.). за подачу позову.

Керуючись ст.ст. 218,303,307 п.3ч.1,309,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2014 року змінити, виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст. 23 КпШС України, висновок суду про те, що письмова згода дружини для надання розписки законом не передбачена, висновок суду про те, що у період шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_4, 21 вересня 2004 року, ОСОБА_3, діючі в інтересах сім'ї, надав розписку, згідно з якою отримав у борг грошову суму у розмірі 20 000 доларів США на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 за подачу позову на користь держави судовий збір у розмірі 1423( одна тисяча чотириста двадцять три) грн.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.М.Кварталова

Л.А. Гірняк

А.П. Заїкін