Справа № 152/577/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Соколовської Т.О.

при секретарі судового засідання Годованюк І.Л.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Костриці В.С.

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника відповідача

Гибалівської сільської ради

Шаргородського району Вінницької

області Лукашика О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, - треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача Комунальне підприємство "Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації", Реєстраційна служба Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області про визнання нерухомого майна спільною частковою власністю, визнання права власності на частку у спільній частковій власності, визнання протиправним і скасування рішення Гибалівської сільської ради в частині, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсною реєстрації,

В С Т А Н О В И В :

02.04.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3, - треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Гибалівська сільська рада Шаргородського району Вінницької області, Комунальне підприємство "Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації", Реєстраційна служба Шаргородського

районного управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_9 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та частину земельної ділянки, поділ будинку та земельної ділянки і стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 1959 року по 1981 рік він, дружина та діти проживали у житловому будинку в АДРЕСА_1 який належав матері його покійної дружини ОСОБА_10- ОСОБА_11

У 1975 році ОСОБА_11 офіційно виділила із своєї присадибної земельної ділянки для ОСОБА_10 0,08 га землі. На виділеній земельній ділянці він з дружиною ОСОБА_10 у 1975 році побудували хлів-гараж для власного користування. При проведенні інвентаризації житлового фонду в селі Гибалівка у 1987 - 1994 роках працівниками Могилів-Подільського МБТІ зазначений хлів-гараж був віднесений до його власності, але не внесений в технічну документацію належного йому будинковолодіння по АДРЕСА_2. В 2012 році йому стало відомо, що в грудні 2011 року гараж і хлів вписані в технічну документацію сусіднього домоволодіння ОСОБА_11, спадкоємцем після смерті якої є ОСОБА_9

Крім того, вони з дружиною у 1981 році побудували житловий будинок, в якому почали тоді ж проживати разом з дітьми - відповідачами по даному позову: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Будучи тяжко хворою його дружина, в присутності своєї матері ОСОБА_11, в усній формі попросила його подарувати старшій дочці ОСОБА_12 дві кімнати, веранду з окремим виходом і підвалом під верандою; меншій дочці подарувати інші дві кімнати, а одну кімнату залишити за собою і йому спільно з меншою дочкою користуватись кухнею, санвузлом та коридором з іншим окремим виходом. ІНФОРМАЦІЯ_3 року дружина померла. На виконання її волі, 26 грудня 1981 року, він подарував старшій дочці ОСОБА_13 частину жилого будинку, я складається з двох кімнат із південно-західної сторони та веранди і підвалу під верандою. З вересня 1982 року по квітень 1994 року він проживав в своєму будинку (в нині спірній кімнаті) з другою дружиною ОСОБА_14, разом вони вели з нею спільне господарство та проводили будівництво приміщення гаража з кладовою і сараєм для зберігання твердого палива. У 1984 році старша дочка ОСОБА_12 вийшла заміж, але продовжувала навчатись на стаціонарі у вищому медичному навчальному закладі м. Вінниці. З часом дочка та її чоловік ОСОБА_15 в своїй частині будинку зробили перепланування, у приміщенні веранди облаштували кухню, санвузол і коридор, автономне опалення, електропостачання. У 1986 році молодша дочка ОСОБА_16 закінчила школу і відразу ж вийшла заміж та почала проживати з своєю сім'єю у його частині житлового будинку. Він з дружиною ОСОБА_14 та сім'я дочки ОСОБА_16 користувались спільно кухнею, санвузлом та коридором і окремим виходом, а сім'я ОСОБА_13 користувалась своєю - іншою частиною будинку з окремим виходом.

У 1994 році на будинок була виготовлена технічна документація та свідоцтво про його та ОСОБА_3 право власності на будинок.

25.03.1994 року він подарував ОСОБА_7 ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори. Сім'я ОСОБА_7 користувалася своїми житловими кімнатами, а його з дружиною житловою кімнатою "2" він дозволив тимчасово користуватись дітям, як ОСОБА_3, так і ОСОБА_7, оскільки з 1994 року він з дружиною перейшли жити до її будинку в АДРЕСА_3 де проживають по даний час, але зареєстрований він в АДРЕСА_2 оскільки вважав і вважає, що там йому належить на праві власності частина будинку, в тому числі житлова кімната "2" площею 13,8 м.кв. та в спільному користуванні з сім'єю ОСОБА_7: коридор, санвузол, кухня та два підвали.

З грудня 1981 року до осені 2011 року ОСОБА_3 та члени її сім'ї ніяких претензій до нього чи до ОСОБА_7 з приводу договору дарування чи обмеження в площі будинку не заявляли. У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_7 про виділення їй ? частини житлового будинку в натурі, визнання частково недійсним державного акту на право власності на присадибну земельну ділянку ОСОБА_7 Після чого судом було розглянуто і два позови ОСОБА_7 до Гибалівської сільської ради та ОСОБА_3, по результатах яких скасовано незаконно видане Гибалівською сільською радою на ім'я ОСОБА_3 свідоцтво, що визнавало за нею право власності на ? частину жилого будинку на підставі якого вона і звернулась до суду. За результатами останніх справ ОСОБА_3 написала заяву про залишення без розгляду свого позову до ОСОБА_7 про виділення їй ? частини житлового будинку в натурі, визнання частково недійсним державного акту на право власності на присадибну земельну ділянку ОСОБА_7

Судом розглянуто ряд справ, розтлумачено договір дарування, проте ОСОБА_3 не визнавала і не визнає його право на частину житлового будинку по АДРЕСА_2, в тому числі на жилу кімнату "2" площею 13,8 м.кв. в ньому, що змусило його звернутись до суду з даним позовом. Протягом 2012 - 2013 років ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_15 створюють йому перешкоди в проході до будинку та заїзду легковим автомобілем в двір садиби через десятиліття існуючі ворота.

Окрім того, ділянки між співвласниками будинку мали б визначатись пропорційно до частки в будинку, що при виготовленні державних актів не враховано. Державні акти на право власності на земельні ділянки відповідачів були виготовлені без проведення розподілу будинку в натурі та визначення часток кожного з співвласників, в тому числі і його, а тому має місце порушення чинного законодавства і його прав. За вказаних підстав підлягають визнанню частково недійсними державні акти відповідачів.

Про порушення своїх прав він дізнався у квітні 2012 року, коли було розпочато розгляд справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 З метою захисту своїх, в тому числі, житлових прав та з метою припинення тривалої ворожнечі між ОСОБА_3, з одного боку, та ним і ОСОБА_7 з іншого

боку, позивач просив визнати за ним право власності на ? частку житлового будинку та господарських будівель і споруд, які складаються з: житлового будинку "А", веранди з підвалом "а", гаража "Б", гаража з підвалом "В", сараю "Г", гаража "Д", криниці "К", хліва-гаража та огорожі "1-3", які знаходяться по АДРЕСА_2 Шаргородського району Вінницької області та на ? частку земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) і на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться по АДРЕСА_2 Шаргородського району Вінницької області, а також поділити житловий будинок та господарські будівлі і споруди, які знаходяться по АДРЕСА_2 Шаргородського району Вінницької області між ним і дочками та визнати недійсними державні акти на землю ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і стягнути з них на його користь судові витрати.

Ухвалою Шаргородського районного суду від 04 червня 2014 року по справі призначено судово - будівельну експертизу, яка була проведена в грудні 2014 року, поступила в суд 21.01.2015 року. Справа призначена до повторного авторозподілу, у зв'язку переведенням судді Гаврищука А.В., в провадженні якого вона перебувала до іншого суду на підставі Указу Президента України від 06.11.2014 року № 853/2014 " Про переведення суддів". Справу передано в провадження судді Соколовської Т.О., відновлено провадження по справі і призначено до судового розгляду.

20.03.2015 року поступила заява від позивача ОСОБА_1 про закриття провадження в частині позовних вимог, у зв'язку з частковою відмовою від позову. Ухвалою суду від 24.03.2015 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову в частині позовних вимог. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, - треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Гибалівська сільська рада Шаргородського району Вінницької області, Комунальне підприємство "Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації, Реєстраційна служба Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_9 про визнання права власності на хлів - гараж, який знаходиться по АДРЕСА_2 та виділення вказаного нерухомого майна у власність ОСОБА_1 Ухвала набрала законної сили 30.03.2015 року.

24.03.2015 року від ОСОБА_1 поступила письмова заява про часткову зміну предмету позову. У зв'язку заявою про часткову зміну предмету позову, судом притягнуто Гибалівську сільську раду Шаргородського району Вінницької області в якості співвідповідача по даній справі, виключивши її із числа третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача.

21.05.2015 року позивач ОСОБА_1 подав письмове клопотання про залишення без розгляду частини позовних вимог. Ухвалою суду від 21.05.2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, - треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Комунальне підприємство "Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної

інвентаризації", Реєстраційна служба Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області про визнання нерухомого майна спільною частковою власністю, визнання права власності на частину житлового будинку, визнання протиправним і скасування рішення Гибалівської сільської ради залишено без розгляду в частині визнання протиправним і скасування рішення Гибалівської сільської ради від 21.01.2009 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки площею 0,0345 га кожна ОСОБА_3 та ОСОБА_7; про передачу у власність земельних ділянок площею 0,0345 га кожній для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2; видачі державних актів на право власності на вказані земельні ділянки; визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки площею по 0,0345 га ОСОБА_7 та ОСОБА_3; визнання недійсною реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки. Ухвала суду набрала законної сили 27 травня 2015 року.

21.05.2015 року позивачем ОСОБА_1 була подана письмова заява про збільшення і уточнення позовних вимог.

Таким чином, після уточнень і доповнень, в останній редакції позовна заява ОСОБА_1 включає в собі вимоги до ОСОБА_7, ОСОБА_3, Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, - треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача Комунальне підприємство "Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації", Реєстраційна служба Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області про визнання нерухомого майна спільною частковою власністю, визнання права власності на частку у спільній частковій власності, визнання протиправним і скасування рішення Гибалівської сільської ради в частині, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсною реєстрації.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник Костриця В.С. підтримали позовні вимоги в останній редакції, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Просили суд визнати житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_2 спільною частковою власністю ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_1 право власності на 16/100 частки в спільній частковій власності; визнати протиправним і скасувати рішення 16 сесії 5 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 21 січня 2009 року про затвердження технічної документації та видачу державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3, ОСОБА_7 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_3, ОСОБА_7 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розміром відповідно 0,0388 га., 0,0030 га, яка розташована в АДРЕСА_2 видачі державних акті на право власності на земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розміром

ОСОБА_3 - 0,0388 га., ОСОБА_7 - 0,0300 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_2; визнати незаконним та скасувати державні акти на право власності на вказані земельні ділянки; визнати незаконною реєстрацію державних актів та стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 10500 гривень, в рівних частках.

Відповідач ОСОБА_3 та її представники ОСОБА_17, ОСОБА_15, а в подальшому ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали.

ОСОБА_3 суду показала, що після смерті матері її батько - позивач ОСОБА_1, у грудні 1981 року подарував їй половину будинку. В дарунок вона прийняла дві кімнати, а також веранду та підвал під верандою, якими вона з сім'єю користувалась. У 2011 року в БТІ вона дізналася про те, що насправді їй належить ще і кімната, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як "1-2". Разом з тим, батько ніколи не говорив, що їй належить також і спірна кімната. Позивач з 1982 року по 1994 рік проживав разом зі своєю другою дружиною у цій кімнаті і між нею та батьком ніколи не виникало спору з приводу цього. Приблизно у 1988-89 роках, вона разом зі своїм чоловіком улаштували у подарованій їй частині будинку окреме опалення на твердому паливі, а згодом газове опалення та від'єдналися від загального електропостачання будинку, установили окремий електролічильник та улаштували окрему електропроводку. Спірна кімната до комунікацій її частини будинку не приєднана, опалювалась та опалюється на даний час за допомогою котла, установленого у частині будинку, яка пізніше була подарована батьком іншій дочці - ОСОБА_7 Електропостачання спірної кімнати також відбувалося та відбувається за допомогою електропроводки та електрообладнання, установленого у частині будинку ОСОБА_7 Земельна ділянка під спірною кімнатою, згідно державного акту також знаходиться у власності не її, а сестри ОСОБА_7 Разом з тим позов вона не визнає, оскільки в договорі дарування зазначено, що батько дарує їй половину будинку.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 вважає, що позивач ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, позаяк дарування половини будинку ОСОБА_3 відбулося в грудні 1981 року, а дарування іншої половини будинку ОСОБА_7 в березні 1994 року, тобто ще у березні 1994 року позивач знав, що втратив право власності на подарований будинок, і за поновленням свого права у трирічний термін позовної давності до суду не звернувся. Зазначена обставина є підставою для відмови у задоволенні позову. Також, на думку ОСОБА_4 - ОСОБА_1 не є суб'єктом, якому законом надано право звертатися до суду з даним позовом, оскільки він не має права власності на частину спірного будинку, а позивачами у справах про визнання права власності закон визнає осіб, які вже є власниками, тому не доречним є посилання ОСОБА_1 на статтю 392 ЦК України. Що стосується позовних вимог в частині визнання незаконними рішень Гибалівської сільської ради та недійсними державних актів на земельні ділянки відповідачів для будівництва і обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_2, то даний спір повинен вирішуватися в порядку адміністративного судочинства, оскільки Гибалівська сільська рада є суб'єктом

владних повноважень, а спори фізичних осіб щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС відносяться виключно до компетенції адміністративних судів і ст.16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства.

Відповідачка ОСОБА_7 в судовому засіданні 24.03.2015 року та у письмових поясненнях з приводу позову визнала позовні вимоги ОСОБА_1, просила продовжити розгляд справи у її відсутності (т.с.1 а.с. 89; т.с.2 а.с.35,51,186).

Представник співвідповідача Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області - сільський голова Лукашик О.І. позовні вимоги в частині визнання незаконним рішення Гибалівської сільської ради та недійсними державних актів на земельні ділянки відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_7, які є похідними від рішення 16 сесії 5 скликання Гибалівської сільської ради від 21.01.2009 року про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0300 га та ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0388 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 визнав, посилаючись на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення сільська рада не володіла інформацією щодо всіх співвласників будинку і, відповідно не перевірила достовірність документів, будь - якого спору з приводу користування землею між сторонами даного спору в той час не було, принаймі сільській раді з цього приводу нічого не було відомо.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Реєстраційної служби Шаргородського РУЮ Вінницької області Залокоцька В.Д. при розгляді справи покладається на вирішення суду. Суду повідомила, що згідно облікової справи РС ОСОБА_3 зверталася до РС з заявою про державну реєстрацію права власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_2, надала пакет необхідних документів, в тому числі свідоцтво про право власності, видане Гибалівською сільською радою 01.02.2012 року. Реєстрація була проведена 09.02.2012 року, а 10.01.2014 року скасована на підставі рішення Шаргородського районного суду від 25.11.2013 року. В даний час РС зареєстровано лише право власності на ? частину спірного будинку на праві спільної часткової власності за ОСОБА_19 на підставі договору дарування від 25.03.1994 року.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача КП "Могилів - Подільське МБТІ" Заставний С.Д. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечував. Суду повідомив, що в БТІ наявна інвентарна справа на спірний будинок, в якій присутні оригінал свідоцтва на право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 від 21.01.1994 року, із якого вбачається, що співвласниками вказаного будинку є ОСОБА_1 та ОСОБА_3; договір дарування, згідно якого ОСОБА_1 25.03.1994 року подарував ОСОБА_19 ? частину будинку. Ці два

документа зареєстровані в БТІ за реєстровим номером НОМЕР_9. В подальшому Гибалівською сільською радою, а саме: 01.02.2012 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності, із якого вбачається, що остання є власником ? частини спірного будинку. Форма власності : спільна часткова. Підстава: рішення Гибалівської сільської ради від 21.12.2011 року.

В підтвердження зазначених обставин МБТІ суду була представлена інвентаризаційна справа на будинковолодіння АДРЕСА_2, яка оглянута в судовому засіданні.

Вирішуючи спір, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 та його дочки - відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з 1959 року по 1981 рік проживали у житловому будинку в АДРЕСА_1 який належав матері покійної дружини позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_11

У 1981 році сім'я перейшла проживати у власний збудований житловий будинок по АДРЕСА_2.

26.12.1981 року ОСОБА_1 подарував старшій дочці ОСОБА_3 частину житлового будинку, в склад якої входить дві кімнати з південно - західної сторони, веранда, підвал під верандою належного йому, на підставі запису в погосподарській книзі Гибалівської сільської ради народних депутатів №4 та довідки виконавчого комітету від 26.12.1981 року за №1071 Шаргородського району Вінницької області, житлового будинку. Право власності ОСОБА_1 на вказаний будинок сторонами не оспорюється.

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про державний облік житлового фонду" та наказу Міністерства житлово - комунального господарства УРСР від 26.03.1985 року №94 в Україні проведено технічну інвентаризацію та реєстрацію житлового фонду України з послідуючою видачею і реєстрацією юридичних документів на житлові будинки.

На виконання вказаної постанови рішенням виконавчого комітету Шаргородської районної ради народних депутатів Вінницької області від 22.10.1987 року № 244 "Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району" зобов'язано сільські ради району провести інвентаризацію житлового фонду.

На час проведення інвентаризації житловий будинок за номером АДРЕСА_2 належав ОСОБА_1 та ОСОБА_3

22 січня 1994 року виконкомом Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, на підставі рішення виконкому Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області від 22 жовтня 1987 року за № 244, видано свідоцтво на право особистої власності за НОМЕР_8 на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_2 ОСОБА_1 і ОСОБА_3. Вказане свідоцтво зареєстроване в Могилів - Подільському МБТІ 23.03.1994 року за НОМЕР_9

Згідно договору дарування, посвідченого Шаргородською державною нотаріальною конторою 25.03.1994 року за реєстром № 566, ОСОБА_1

подарував ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 ОСОБА_19

Право власності ОСОБА_7 на ? частину житлового будинку зареєстровано в Могилів - Подільському МБТІ 14.04.1994 року за НОМЕР_9.

Державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори, після посвідчення договору дарування 25.03.1994 року, ОСОБА_7 в якості правовстановлюючого документу на подаровану частину житлового будинку з господарськими будівлями, було видано договір дарування.

Правовстановлюючий документ на іншу частину будинку з господарськими будівлями - свідоцтво на право особистої власності від 22.01.1994 року на ОСОБА_3 та ОСОБА_1, з відміткою про відчуження ОСОБА_1 ? частини будинку з господарськими будівлями ОСОБА_19 нотаріусом співвласнику повернуто не було, а залишено у державній нотаріальній конторі у матеріалах справи про вчинення договору дарування.

В 2011 році між ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виник спір щодо користування частиною житлового будинку та земельною ділянкою.

02.12.2011 року ОСОБА_3 звернулася до виконкому Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області з заявою про визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку згідно договору дарування від 26.12.1981 року.

Виконком Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 21грудня 2011 року прийняв рішення за № 90, яким визнав право власності за ОСОБА_3 на ? частину житлового будинку та господарських будівель, які знаходяться в АДРЕСА_2 та вирішив видати ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно, в той час як у інвентарній справі, був наявний другий примірник, а в нотаріальній конторі перший примірник свідоцтва про право власності. 01 лютого 2012 року ОСОБА_3 на підставі рішення Гибалівської сільської ради від 21.12.2011 року за № 90 отримала у сільській раді свідоцтво про право власності на ? частину житлового будинку, КП "Могилів - Подільське МБТІ" 09.02.2012 року зареєструвало це свідоцтво за НОМЕР_9, в той час як за вказаним номером вже є зареєстроване чинне, не оспорене і не скасоване компетентними органами, свідоцтво про право власності від 22.01.1994 року.

Вказані обставини встановлені постановою Шаргородського районного суду 10.09.2012 року, яка набрала законної сили і відповідно до ст. 61 ч.3 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, так як у ній беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини, і з часу винесення вказаної постанови, обставини щодо спірної частини житлового будинку не змінилися, що не заперечували в судовому засіданні сторони.

10.04.2012 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_7 про виділення 1/2 частини житлового будинку в натурі, визнання частково недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_7

Ухвалою суду від 12.06.2012 року провадження у даній справі було зупинено на час розгляду адміністративного позову ОСОБА_7 до Гибалівської сільської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення

виконкому Гибалівської сільської ради від 21.12.2011 р. № 90 "Про визнання права власності за гр. ОСОБА_3 на ? частину житлового будинку та господарських будівель, які знаходяться в АДРЕСА_2 та про визнання незаконним рішення від 18.01.2012 року № 09 "Про видачу ОСОБА_3 дублікату свідоцтва про право власності на житловий будинок та господарські будівлі, які знаходяться в АДРЕСА_2, які стали підставою для видачі ОСОБА_3 свідоцтва від 01.02.2012 року, яким вона обґрунтовувала свої вимоги до ОСОБА_7

Постановою суду від 10.09.2012 року, яка була оскаржена в апеляційному і касаційному порядку, і набрала законної сили, визнано протиправними і скасовано рішення виконкому Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 21.12.2011 року № 90 "Про визнання права власності на житловий будинок" та від 18.01.2012 року № 09 "Про видачу дублікату свідоцтва про право власності" (т.с. 2, а.с. 211 - 216).

Ухвалою Шаргородського районного суду від 20.12.2013 року, за заявою ОСОБА_3 її позовну заяву до ОСОБА_7 про виділення 1/2 частини житлового будинку в натурі, визнання частково недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 залишено без розгляду (т.с.2 а.с.222).

Рішенням Шаргородського районного суду від 25.11.2013 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним і скасовано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на ім'я ОСОБА_3 на нерухоме майно, що складається із 1/2 частки житлового будинку під літерою "А" загальною площею 96,4 м.кв., житловою площею 53,4 м.кв., веранди під літерою "а", гаража під літерою "Б", гаража з підвалом під літерою "В", сараю під літерою "Г", гаража під літерою "Д", криниці під літерою "К", яке знаходиться на АДРЕСА_2 що видане 01.02.2012 року Гибалівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області на підставі рішення Гибалівської сільської ради від 21.12.2011 року за №90 ( т.с.2, а.с.217- 222).

На підставі означеного рішення державний реєстратор РС Шаргородського РУЮ №9810546 від 10.01.2014 року скасував державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2, що підтверджується обліковою справою РС Шаргородського РУЮ № 2.1-10, оглянутою в судовому засіданні.

12.08.2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про тлумачення змісту правочину. Рішенням Шаргородського районного суду від 26.08.2014 року, яке набрало законної сили 13.09.2014 року позов задоволено частково, розтлумачено зміст договору дарування від 26 грудня 1981 року, в частині визначення предмету договору - визнано, що майном, яке ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 є: частина житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_2, до складу якої увійшли: дві кімнати із південно-західної сторони будинку, які у поетажному плані технічної документації

зазначені як "1-1" та "1-8", а також веранда та підвал під верандою. (т.с.2; а.с.223 - 226).

У судовому засіданні сторони визнали і в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає окремому доказуванню той факт, що земельна ділянка під кімнатою, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як "1-2", перебуває у власності ОСОБА_7

Цей факт також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 та технічною документацією, із якої, зокрема вбачається, що ОСОБА_3, як суміжний землекористувач без зауважень, погодила місце розташування земельної ділянки ОСОБА_7 У той же час, земельна ділянка під кімнатами, які на поетажному плані технічної документації зазначені як "1-1" та "1-8", а також під верандою та підвалом є власністю ОСОБА_3, що також визнали сторони у судовому засіданні та вбачається із державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 та технічної документації.

Як установлено судом, між сторонами виникли розбіжності у тлумаченні змісту договору тому, що на думку ОСОБА_3 зазначення у договорі, що "…дочка прийняла у дар половину жилого будинку…" означає, що насправді позивач одержала у дар саме половину будинку, в буквальному розумінні цього слова, до складу якої увійшли кімнати, які у поетажному плані технічної документації зазначені як "1-1", "1-2" та "1-8", окрім того, їй також подаровано веранду та підвал під верандою.

Проте, ОСОБА_1 наполягав на тому, що зазначена ним у договорі вказівка на те, що "…у склад якого входять 2 кімнати із південно-західної сторони, веранда та підвал під верандою…" було не випадковим, оскільки кімнати, які він мав намір подарувати дочці ОСОБА_3, позначені у поетажному плані технічної документації як "1-1" та "1-8", якраз і знаходяться у південно-західній стороні будинку, тоді як кімната, яку він залишив для власного проживання, позначена на поетажному плані технічної документації "1-2", знаходиться на північній стороні будинку.

При тлумаченні змісту договору дарування, в частині визначення предмету договору, суд взяв до уваги, що метою укладення ОСОБА_1 договору дарування було забезпечення житлом дочки ОСОБА_3, їй було подаровано дві кімнати, які на поетажному плані технічної документації зазначені як "1-1" та "1-8", які були прийнятті ОСОБА_3 в дар без будь-яких заперечень чи зауважень та, починаючи приблизно із 1984 року і по теперішній час вона разом зі своєю сім'єю проживає у цих кімнатах і до 2011 року вважала лише їх та веранду із підвалом під нею своєю власністю. ОСОБА_1 з 1982 року по 1994 роки разом із другою дружиною проживав у кімнаті, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як "1-2". Приблизно у 1988-89 роках, ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком улаштувала у подарованих їй двох кімнатах, які на поетажному плані технічної документації зазначені як "1-1" та "1-8" та веранді окреме опалення на твердому паливі, а згодом газове опалення та від'єдналася від загального електропостачання будинку, установивши окремий електролічильник та улаштувавши окрему електропроводку. Після зазначеного переулаштування, кімната, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як "1-2"

опалювалась та опалюється на даний час за допомогою котла, установленого у частині будинку, яка пізніше була подарована батьком позивача іншій дочці - ОСОБА_7 Електропостачання спірної кімнати також відбувалося та відбувається за допомогою електропроводки та електрообладнання, установленого у частині будинку, яка подарована ОСОБА_7 Суд також врахував, що земельна ділянка, розташована під кімнатою, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як "1-2", перебуває за письмовим погодженням ОСОБА_3 у власності ОСОБА_7 Суд також взяв до уваги і те, що, як вбачається із поетажного плану житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 Шаргородського району Вінницької області, на його південно-західній стороні розташовані кімнати, позначені як "1-1" та "1-8", а спірна кімната "1-2" знаходиться на північній стороні будинку (т.с.2; а.с.223 - 226).

Відповідно до ст. 61 ч.3 ЦПК України, вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, так як у ній беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини, і з часу винесення вказаного рішення обставини щодо спірної частини житлового будинку не змінилися, що не заперечували в судовому засіданні сторони.

Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Таким чином, рішенням Шаргородського районного суду від 26.08.2014 року, яке сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили 13.09.2014 року, встановлено, що 26 грудня 1981 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 дві кімнати із південно-західної сторони будинку, які у поетажному плані технічної документації зазначені як "1-1" та "1-8", а також веранду та підвал під верандою.

При вирішенні даного спору суд враховує норми цивільного законодавства, які діяли на час виникнення права у ОСОБА_1 на нерухоме майно і розпорядження ним, зокрема положення ЦК України 1963 року, ЗУ від 25.12.1974 року "Про державний нотаріат", Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за № 112/5.

За змістом зазначених нормативних актів питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги відносилось до компетенції місцевих рад, а виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права.

Відповідно до п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом МЮ

Української РСР від 31.10.1975 року за № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, були відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року, і записи в них визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на нерухоме та рухоме майно.

По діючих на час укладення договору дарування від 26.12.1981 року Вказівках по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за № 112/5 ( далі - Вказівки) в загальну площу житлового будинку включалась площа всіх приміщень, розташованих в межах капітальних стін житлового будинку: жилі кімнати, кухні, передпокої, ванни, вбиральні, кладовки, вбудовані шафи. Веранди, підвали під верандами в загальну площу житлового будинку не включалися (т.с.2 а.с. 196 - 200).

Керуючись п.40 зазначених Вказівок, в судовому засіданні спеціаліст - інженер КП "Могилів - Подільське МБТІ" ОСОБА_20 провів розрахунок ідеальної долі на частину житлового будинку, подаровану 26.12.1981 року ОСОБА_1 ОСОБА_3 і визначив, що остання отримала в дар від батька кімнату "1-1" площею 20,3 кв.м., кімнату "1-8" площею 12,4 кв.м., веранду та підвал під верандою, що складає 34/100, виходячи із наступного розрахунку 20,3 (площа кімнати "1-1") + 12,4 (площа кімнати "1-8") : 96,4 (загальна площа будинку) х 100% = 32,7 : 96,4 х 100% = 33,92 або 34/100 ( т.с.2 а.с.195).

22 січня 1994 року виконкомом Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, на підставі рішення виконкому Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області від 22 жовтня 1987 року за № 244, видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_2 ОСОБА_1 і ОСОБА_3. Вказане свідоцтво зареєстроване в Могилів - Подільському МБТІ 23.03.1994 року за НОМЕР_9 і є чинним на даний час.

Як встановлено, проаналізованими рішеннями суду, які набрали законної сили, та доказами, перевіреними і оціненими судом під час розгляду даної справи у власності ОСОБА_1, після дарування дочці ОСОБА_3 34/100 житлового будинку з верандою та підвалом під верандою, залишилося 66/100 житлового будинку з господарськими будівлями (100/100 - 34/100).

Згідно договору дарування, посвідченого Шаргородською державною нотаріальною конторою 25.03.1994 року за реєстром № 566, ОСОБА_1 подарував ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 молодшій дочці ОСОБА_19

Право власності ОСОБА_7 на ? частину житлового будинку зареєстровано в Могилів - Подільському МБТІ 14.04.1994 року за НОМЕР_9.

Таким чином, після дарування дочкам ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у

власності ОСОБА_1, згідно свідоцтва про право власності від 22.01.1994 року залишилося 16/100 житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель ( 100/100 - 34/100 - 50/100).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 не визнає права ОСОБА_1 як співвласника житлового будинку, у зв'язку з цим він звернувся до суду з позовом про захист права власності.

Крім того, рішенням 16 сесії 5 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 21 січня 2009 року "Про затвердження технічної документації та видачу державного акта на право власності на земельну ділянку" затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_7; передано у власність земельні ділянки ОСОБА_3, ОСОБА_7 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розміром відповідно 0,0388 га., 0,0030 га, які розташовані в АДРЕСА_2. Прийнято рішення про видачу державних акті на право власності на земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розміром ОСОБА_3 - 0,0388 га., ОСОБА_7 - 0,0300 га та зобов'язано підрозділ Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельних ресурсах в Шаргородському районі забезпечити реєстрацію державних актів на земельні ділянки ( т. с. 2 а.с. 75,76). Земельна ділянка передана у власність лише відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_7, без урахування прав і інтересів ОСОБА_1 на її частину.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують набуття права власності на нерухоме майно і регулюються ст.ст. 13,19,41,55 Конституції України, статтями 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК УРСР 1963 року, ЦК України, ЗК УРСР, ЗК України, ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за № 112/5.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правова сутність статтей 13 і 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав (п.3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 3- рп/2002 від 12 лютого 2002 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" ( №8863/06) від 02 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що у процесі прийняття рішення щодо права на житло особа не може бути позбавлена процесуальних гарантій.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, мають продовжуваний характер, суд при розгляді даного цивільно - правового спору керується нормами ЦК України (п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

. Відповідно до ст.112 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняються спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна).

Володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій

власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом (ч.1 ст.113 ЦК УРСР).

За приписами ст. 134 ЦК УРСР жилий будинок, що знаходиться в сільській місцевості (або частина його), може відчужуватись громадянинові лише за умови, коли йому у встановленому порядку надається в користування земельна ділянка при будинку.

Майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності ( ч.ч.1,2 ст.355 ЦК України).

За положеннями ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч.1 ст.377 ЦК України).

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог ст.393 ЦК України правовий акт … органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

За приписами ст.106-1 ЗК УРСР 1970 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин перехід права власності на жилий будинок, розташований у сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної

земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на жилий

будинок, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог

цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст.42 ЗК 1990 року жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

За змістом ч.3 ст.152 ЗК України ( у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі і визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування …

Як роз'яснено у п.6 постанови Пленуму ВС України від 16 квітня 2004 року. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлю та споруди за цивільно - правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 просили суд відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском ОСОБА_1 строків звернення до суду, посилаючись на те, що останній про те, що втратив право власності на будинок знав ще у 1994 році, оскільки сам подарував його дочкам ОСОБА_7 та ОСОБА_3, а про приватизацію земельних ділянок відповідачами теж знав ще під час її проведення у 2009 - 2010 роках , оскільки приймав у ній участь.

Відповідно до положень ч.ч. 3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Розглянувши заяву ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про застосування строку давності, суд прийшов до наступного.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_3 та її представником ОСОБА_4, є підставою для відмови у позові.

Частиною 3 ст. 10, ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є

пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Судом встановлено, що події щодо розпорядження ОСОБА_1 своїм майном, зокрема житловим будинком з господарськими будівлями, що розташований в с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області, мали місце, відповідно - 26.12.1981 року та 25.03.1994 року, а приватизація земельних ділянок проводилась у 2009 - 2010 роках.

Чинними на 1981,1994 роки нормами, які регулювали питання позовної давності - ст.ст. 71,76,80 ЦК УРСР (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови у позові.

Згідно із ст. 257 ЦК 2004 року України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного Кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК УРСР (1963 року).

Як стаття 76 ЦК УРСР (1963 року), так і стаття 261 ЦК України визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалася або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти, тобто має значення не тільки безпосередня обізнаність про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норми вказаних статтей містять презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2014 року № 6 - 152 цс14, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України, є обов'язковою для судів.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи з часу забудови будинку, дарування його частини дочці ОСОБА_12 у 1981 році та на час розгляду справи судом позивач ОСОБА_1 зареєстрований у спірному будинку, певний період проживав там з дружиною, постійно розпоряджався спірною кімнатою, там знаходяться його речі, вважав спірну кімнату своєю, і тільки після того як відповідач ОСОБА_3 отримала в сільській раді свідоцтво про право власності, в тому числі і на спірну кімнату, стала чинити йому перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням і подвір'ям, він в судовому порядку став доводити свої права на частину житлового будинку.

Вказані обставини підтвердженні в судовому засіданні поясненнями позивача ОСОБА_1, поясненнями відповідача ОСОБА_3, представника відповідача Гибалівської сільської ради Лукашика О.І., постановою та рішеннями Шаргородського районного суду від 10.09.2012 року, 25.11.2013 року, 26.08.2014 року, які набрали законної сили і якими встановлено, що ОСОБА_1 про порушення свого права власності на спірну частину житлового будинку з господарськими спорудами дізнався в 2011 році, а в 2012 році відбулося перше звернення до суду.

Відтак, посилання відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_1 пропущено строки звернення до суду не знайшло свого підтвердження, а навпаки спростовано вище наведеними доказами.

На думку ОСОБА_4, ОСОБА_1 не є суб'єктом, якому законом надано право звертатися до суду з позовом про визнання права власності, так як втратив це право, подарувавши відповідачам будинок, а позивачами у справах про визнання права власності є особи, які є власниками, і посилання ОСОБА_1 на статтю 392 ЦК України є недоречним .

Суд вважає цю думку непереконливою, оскільки з урахуванням положень ч.1 ст.15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Вказана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах ВС України від 04 квітня 2011 року по справі № 3 - 18 гс 11.та від 07.11.2012 року у справі №6-107 цс 12.

Європейський суд з прав людини, в рішеннях у справах "Ван Дер Мусселе проти Бельгії" та " Пайн Велей Девелопментс ЛТД проти Ірландії" вказав, що термін "власність", як це передбачено статтею 1 Першого Протоколу, може означати або "існуючу власність", або претензії, щодо яких заявник може довести, що він принаймі має "законні підстави" отримати можливість використати право власності.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 також наполягав на тому, що позов в частині визнання незаконним рішення Гибалівської сільської ради про передачу відповідачам у власність земельних ділянок не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підсудний Шаргородському районному суду як адміністративному суду і не може бути розглянутий в одному провадженні з цивільним позовом.

Ця позиція не ґрунтується на нормах процесуального права та матеріалах справи.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушень, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Крім того, п.10 ч.2 ст.16 ЦК України визначає такий спосіб захисту як визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльність органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За приписами ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади … або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України ( у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, в тому числі і визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування …

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України в п.п.6,7 постанови від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", при вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК України земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої ограни беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправних відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них..., регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав і учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1

ЦК, статті 2,5 Земельного Кодексу України). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способом, визначеним статтями 16,21,393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Стаття 155 ЗК України встановлює, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно зі ст.2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання статусу офіційно визнаних актів, внесених до списку або книги обліку.

Відтак, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що право власності позивача ОСОБА_1 на частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд порушено відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і підлягає судовому захисту шляхом визнання нерухомого майна спільною частковою власністю та визнання права власності на частку у спільній частковій власності. В свою чергу, визнання за позивачем права власності на частку у спільній частковій власності породжує правові наслідки та тягне за собою визнання протиправним і скасування рішення Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 21.01.2009 року про передачу у власність земельних ділянок для будівництва, обслуговування жилого будинку відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та затвердження технічної документації; визнання недійсними і скасування державних актів на землю і визнання незаконною реєстрації державних актів на землю.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Представник позивача Костриця В.С. просить стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на надання правової допомоги в сумі 6000 грн., відповідно до квитанцій ( т.с. 2 а.с.63,64;а.с.198,199), витрати на оплату судово - будівельної експертизи (т.с.2 а.с.196) та витрати на сплату судового збору при зверненні в суд в сумі 478,20 грн. (т.с.1а.с.1,2).

Що стосується задоволення даних вимоги, то суд вважає, що вони підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи зі змісту ст.ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

За змістом ч.1 ст.1 ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається із журналів судових засідань адвокат Костриця В.С. в статусі адвоката приймав участь у судових засіданнях 05.05., 04.06., 25.07.2014 року, 30.01., 17.02., 10.03, 11.03., 24.03,08.04., 24.04., 14.05., 19.05., 21.05, 03 06.2015 року, які тривали 19 годин 45 хвилин (т.с.1 а.с. 79,108,133; т.с.2 а.с. 12,15,21,23,39,67,77, 166,178,219-220).

Зважаючи на вказані обставини, в рахунок компенсації понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на його користь витрати в сумі 6000 гривень порівну, по 3000 грн., виходячи із того, що розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи становить 1218 грн., а розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, і складає 487,20 грн. Представник позивача приймав участь в судових засіданнях 19 годин 45 хвилин, що в перерахунку на гонорар складає 8525 грн., отже представнику позивача лише за участь в судових засіданнях підлягає сплаті значно більша сума, ніж пред'явлена до стягнення.

Підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7 також сплачений ОСОБА_1 судовий збір в сумі 487,20 грн., по 243,60 грн. з кожної

Що стосується стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 витрат на проведення судово - будівельної експертизи, то ця вимога задоволенню не підлягає, оскільки зазначена експертиза не використовувалась судом в якості доказу по даному цивільно - правовому спору.

Керуючись ст.ст. 13, 19,41,55 Конституції України, статтями 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 71,76,80,113,134 ЦК УРСР 1963 року; ст.ст. 3,16,21, 267,257,261,267, 328, 355, 356, 377, 392, 393 ЦК України, ст. 106 -1 ЗК УРСР 1970 року; ст. с ст.2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"; ст.ст. 30,42 ЗК України 1990 року; ст.ст.152,155 ЗК України; ст. ст .3,6, 10, 11, 15, 57 - 60, 209, 212-215, 218, ЦПК України, ст.2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 40 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за № 112/5

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, - треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача Комунальне підприємство "Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації, Реєстраційна служба Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області про визнання нерухомого майна спільною частковою власністю, визнання права власності на частку у спільній частковій власності, визнання протиправним і скасування рішення Гибалівської сільської ради в частині, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсною реєстрації - задовольнити частково.

Визнати житловий будинок "А" загальною площею 96,4 кв.м., в тому числі жилої площї 53,4 кв.м., підвал "А1", веранду з підвалом "а", балкон, ганок, гараж з літньою кухнею "Б", гараж з підвалом та входом до підвалу "В", сарай "Г", гараж "Д", вбиральню "Е", криницю "К", вигрібну яму "Є" та огорожу "1-3", які знаходяться по АДРЕСА_2 спільною частковою власністю ОСОБА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 16/100 частки в спільній частковій власності, яка складається із житлового будинку "А" загальною площею 96,4 кв.м., в тому числі жилої площї 53,4 кв.м., підвалу "А1", веранди з підвалом "а", балкону, ганку, гаражу з літньою кухнею "Б", гаражу з підвалом та входом до підвалу "В", сараю "Г", гаражу "Д", вбиральні "Е", криниці "К", вигрібної ями "Є" та огорожі "1-3", і знаходяться за адресою: АДРЕСА_2

Визнати протиправним і скасувати рішення 16 сесії 5 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 21 січня 2009 року про затвердження технічної документації та видачу державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; передачі у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_3 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розміром 0,0388 га., яка розташована в АДРЕСА_2 видачі державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розміром 0,0388 га.

Визнати протиправним і скасувати рішення 16 сесії 5 скликання Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 21 січня 2009 року про затвердження технічної документації та видачу державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку розміром 0,0300 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; передачі у власність гр. ОСОБА_7 земельної ділянки для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розміром 0,0300 га, яка розташована в АДРЕСА_2; видачі державного акту на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_7 площею 0,0300 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в АДРЕСА_2.

Визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, що виданий Гибалівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 2 вересня 2010 року та зареєстрований 08 вересня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_4 про право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0300 га, кадастровий номер НОМЕР_3, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2.

Визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, що виданий Гибалівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 2 вересня 2010 року та зареєстрований 08 вересня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_7 про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0388 га, кадастровий номер НОМЕР_6, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2.

Визнати незаконною реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, що виданий Гибалівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 2 вересня 2010 року та зареєстрований 08 вересня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_4 про право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0300 га, кадастровий номер НОМЕР_3, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2.

Визнати незаконною реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, що виданий Гибалівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 2 вересня 2010 року та зареєстрований 08 вересня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_7 про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0388 га, кадастровий номер НОМЕР_6, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6487 гривень 60 копійок, в рівних частинах - по 3243 грн.60 коп. з кожного.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Т.О. Соколовська