Номер провадження: 22-ц/785/4544/15
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н. В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, та представника третьої особи, ПАТ "Укрсоцбанк" - Золотоверх М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину квартири, та за зустрічним позовом представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Публічне акціонерне товариства "Укрсоцбанк", про визнання квартири об'єктом особистої приватної власності та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

17 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним первісним позовом, який неодноразово уточнювала, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 15 квітня 2005 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2011 року шлюб між ними розірваний. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_8. Під час шлюбу придбана квартира АДРЕСА_2, право власності на яку зареєстровано на ім'я відповідача. Рішення про придбання квартири (інвестування її будівництва), вибір квартири та підписання Договору інвестування від 04 квітня 2005 року та Договору кредиту від 13 квітня 2005 року приймалося під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, адже офіційно шлюб було зареєстровано через 11 днів після підписання Договору інвестування, та через два дні після підписання Договору кредиту. Під час шлюбу за спільні кошти вони сплачували борг за кредитним договором, перший платіж був сплачений 21 квітня 2005 року. Будинок було здано в експлуатацію 25 квітня 2008 року, з цього

часу ремонтні роботи та придбання меблів проводились за спільні кошти подружжя, у наслідок чого об'єкт істотно збільшився у вартості. Тому вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя й у випадку її поділу вона має право на ? частку квартири. Добровільно провести поділ квартири відповідач не бажає, тому вона вимушена звернутись за захистом свого права. 09 вересня 2014 року між ОСОБА_9 та нею, ОСОБА_3, укладено новий шлюб та змінено прізвище на ОСОБА_3.

Посилаючись на ці обставини та на ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, позивачка ОСОБА_3 остаточно просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, провести поділ квартири та визнати за нею, ОСОБА_3 право власності на ? частину вказаної квартири, вирішити питання про судові витрати (а.с. 2-3, 60-62, 150).

Відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 проти позову заперечували й 20 жовтня 2014 року представник відповідача - ОСОБА_6, звернулася до суду із вказаним зустрічним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2011 року, яким шлюб розірвано, встановлено, що шлюбні стосунки між ОСОБА_5 та відповідачкою припинено з грудня 2010 року, з цього час вони проживають окремо за різними адресами, спільне господарство не ведуть. 04 січня 2012 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2. Вказана квартира є предметом іпотеки за іпотечним договором від 13 квітня 2005 року у якості забезпечення виконання іпотекодавцем - ОСОБА_5, зобов'язань за договором кредиту №2005/08/167 від 13 квітня 2005 року, які підписані до реєстрації шлюбу. Кредит був виданий Банком на фінансування інвестування будівництва житла - квартири, загальною площею 76,91 кв.м., що будується за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору №БАЛ-2-107 про інвестування житла від 04 квітня 2005 року. Розмір інвестицій за договором інвестування становить 151689,90 грн. з урахуванням ПДВ та є сумою договору. 13 квітня 2005 року на виконання умов договору інвестування ОСОБА_5 сплатив всю суму договору в розмірі 151689,90 грн., про що свідчить квитанція від 13 квітня 2005 року Одеської обласної філії АКБ "Укрсоцбанк". Таким чином, всі вказані договори були укладені та повна оплата грошової суми за договором інвестування квартири була здійснена до укладення шлюбу. Під час шлюбу ОСОБА_5 сплачував кредит за свої власні кошти й продовжує сплачувати кредит по теперішній час, коли шлюбні відносини припинилися з грудня 2010 року, про що свідчать квитанції. Додатковою угодою від 25 вересня 2010 року до кредитного договору був встановлений графік погашення кредиту з 2005 року по квітень 2012 року. Згідно із додатком №1 до договору про внесення змін до договору кредиту від 19 листопада 2012 року був встановлений графік погашення кредиту - по листопад 2015 року включно. Тому спірна квартира придбана за власні кошти ОСОБА_5 ще до шлюбу, він продовжує сплачувати кредит на її придбання за власні кошти тривалий час вже після припинення шлюбних відносин й буде сплачувати кредит до листопада 2015 року, і належить йому на праві особистої приватної власності. 21 липня 2006 року за Біржовою угодою транспортного засобу був придбаний автомобіль TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, шасі НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, його ринкова вартість становить 25000 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 132500 грн. Тому вартість його частки становить 65750 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 57,60, 69-72 СК України, представник позивача за зустрічним позовом просила суд визнати квартиру АДРЕСА_2 особистою приватною власність позивача ОСОБА_5, визнати автомобіль TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, шасі НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, об'єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 вартість частки вказаного автомобіля в розмірі 65750грн. (а.с. 14-18).

Позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 проти зустрічного позову заперечували і в своїх усних та письмових поясненнях зазначили, що відповідачем

ОСОБА_5 не доведено те, що спірна квартира придбана за його власні кошти, під час шлюбу кредит погашався за спільні кошти подружжя. Перебування квартири в іпотеці не перешкоджає її поділу між подружжя. Під час шлюбу згідно акту приймання-передачі від 27 травня 2008 року ПП "ПРОГРЕС-РИЕЛТОР" передало ОСОБА_5 у власність об'єкт інвестування. З травня 2008 року у спірній квартирі проводився ремонт, вартість якого перевищує розмір заборгованості за кредитом, що залишився після розірвання шлюбу. Вартість квартири істотне збільшилась за час шлюбу внаслідок спільних грошових витрат й вона може бути визнана об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Придбаний у 2006 році автомобіль TOYOTA RAV4, державний номерний знак НОМЕР_2, є її особистою приватною власністю, оскільки її чоловік ОСОБА_3 подарував його їй (а.с. 94-98).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2015 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, було залучено Публічне акціонерне товариства "Укрсоцбанк" (а.с. 155).

Представник третьої особи, ПАТ "Укрсоцбанк", надав письмові пояснення, у яких зазначив, що 13 квітня 2005 року між АКБ СР "Укрсоцбанк" та ОСОБА_5 був укладений договір кредиту №2005/08167, за яким позичальник отримав в кредит грошові кошти в іноземній валюті в розмір 23000 дол. США зі сплатою 12,5 процентів річних за користуваннями грошовими коштами на фінансування інвестування будівництва житла - квартири, загальною площею 76,91 кв.м., що будується за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору №БАЛ-2-107 про інвестування житла від 04 квітня 2005 року, що укладений між позичальником та ПП "ПРОГРЕС-РИЕЛТОР" на строк до 12 квітня 2012 року. Одночасно між Банком та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, за яким ОСОБА_5 передав в іпотеку Банку квартиру, що знаходиться на 9 поверсі, загальною площею 76,91 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 04 квітня 2012 року. У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна. Вказана особа набуває статусу іпотекодавця і має всі права та несе всі обов'язки за іпотечним договором (а.с. 163-164)

Рішенням суду першої інстанції первісний позов ОСОБА_3 задоволено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Суд визнав квартиру АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнав за ОСОБА_3 та за ОСОБА_5 право власності на ? частку квартири за кожним. Суд визнав автомобіль TOYOTA RAV4, 2002 року випуску, чорного кольору, шасі НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, спільною сумісною власністю подружжя та стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 вартість частки у спільному майні - вказаному автомобілі. В решті зустрічних вимог суд відмовив. Вирішив питання про поділ судових витрат (а.с. 182-184).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення первісного позову й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов про визнання спірної квартири об'єктом особистої приватної власності ОСОБА_5, мотивуючи тим, що судом першої інстанції в цій частині вимог порушені норми матеріального та процесуального права (а.с. 185-190).

Рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання автомобіля об'єктом спільної сумісної власності автомобіля та його поділ не оскаржуються, тому в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_5, пояснення на апеляцію представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6, та представника третьої особи, ПАТ "Укрсоцбанк" - Золотоверх М.С., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню за таких підстав.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (чч. 1, 2 ст. 70).

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15 квітня 2005 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 24), рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2011 року шлюб між ними розірваний (а.с. 25). ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_8 (а.с. 80), яка після розірвання шлюбу проживає з матір'ю.

04 квітня 2005 року між ПП "ПРОГРЕС-РИЕЛТОР" та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір про інвестування №БАЛ-2-107, за яким ПП "ПРОГРЕС-РИЕЛТОР" зобов'язалося передати у власність ОСОБА_5 квартиру будівельний АДРЕСА_1 а останній зобов'язався прийняти її та сплатити інвестицію в розмірі 151689,90 грн. (а.с. 45-48).

13 квітня 2005 року з метою виконання договору про інвестування між АКБСР "Укрсоцбанк" та ОСОБА_5 був укладений договір кредиту №2005/08167, за яким позичальник отримав в кредит грошові кошти в іноземній валюті в розмір 23000 дол. США зі сплатою 12,5 процентів річних за користуваннями грошовими коштами на фінансування інвестування будівництва житла - квартири, загальною площею 76,91 кв.м., що будується за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 28-37).

13 квітня 2005 року на виконання умов договору про інвестування щодо оплати суми договору відповідачем ОСОБА_5 була сплачена вся сума договору в розмірі 151 689,90 грн., про що свідчить квитанція від 13.04.2005 р. Одеської обласної філії АКБ "Укрсоцбанк" (а.с. 53).

Одночасно між Банком та відповідачем ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, за яким ОСОБА_5 передав в іпотеку Банку квартиру, що знаходиться на 9 поверсі, загальною площею 76,91 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, (а.с. 38-44).

27 лютого 2008 року між ПП "ПРОГРЕС-РИЕЛТОР" та відповідачем ОСОБА_5 укладено додаткову угоду до договору про інвестування №БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року, згідно з якою квартирі під будівельним №180 присвоєно №53 (а.с. 49-50).

25 квітня 2008 року закінчений будівництвом об'єкт - житловий комплекс з вбудовано-прибудованими торгівельними центрами за адресою: АДРЕСА_2, здано в експлуатацію (а.с. 73-75).

27 травня 2008 року згідно з Актом приймання-передачі до договору про інвестування №БАЛ-2-107 від 04 квітня 2005 року квартиру АДРЕСА_2 передано у власність відповідачу ОСОБА_5 (а.с. 76-77).

04 січня 2012 року відповідач ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 27).

21 липня 2006 року за Біржовою угодою транспортного засобу був придбаний автомобіль TOYOTA RAV 4, 2002 року випуску, чорного кольору, шасі НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2, згідно висновку експерта від 23 березня 2015 року його ринкова вартість становить 26420 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 133421 грн. (а.с. 176-178).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладання Договору про інвестування №БАЛ-2-107 від 04.04.2005 р. сторони вже виявили бажання вступити у шлюбні відносини та зазначений договір, відповідно до умов якого інвестувалося будівництво спірної квартири, було укладено в інтересах подружжя. Та зазначив, що частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Під час шлюбу, за період з 10 травня 2005 року по 10 травня 2011 року, в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту були здійснені платежі на загальну суму 27291 дол. США. У спірній квартирі проводився повний ремонт, внаслідок чого вартість квартири істотне збільшилась за час шлюбу внаслідок спільних грошових витрат. Тому квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя й при її поділу кожному належить право на ? частину.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

За правилами частини 1 статті 57 СК України особистою власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,

але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалась як на підставу позову, а саме те, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, але в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів у підтвердження вказаних обставин, тому ці обставини є не доведеними.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи щодо з'ясовування джерела і часу зведення садового будинку, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 04.04.2005 р., тобто до реєстрації шлюбу, ОСОБА_5 уклав Договір про інвестування. Вказана квартира є предметом іпотеки за іпотечним договором від 13.04.2005 р., укладеним з ПАТ "УКРСОЦБАНК", яке на той час було АКБ "УКРСОЦБАНК", у якості забезпечення виконання іпотекодавцем - відповідачем ОСОБА_5, зобов'язань за кредитним договором № 2005/08/167 від 13.04.2005 р.

Договір інвестування, договір кредиту та іпотечний договір були підписані ОСОБА_5 до дати укладання шлюбу з ОСОБА_3

Кошти, отримані ОСОБА_5 від Банку за кредитним договором від 13.04.2005р., отримані до реєстрації шлюбу й у той же день вся сума договору в розмірі 151689,90 грн., з яких 121129,50 грн. - кредитні кошти (23000 дол. США х 526.6500 грн. : 100), а 30560,40 грн. - особисті збереження ОСОБА_5 (20,15% від вартості інвестиційного внеску), була сплачена ПП "ПРОГРЕС-РИЕЛТОР" за інвестиційним договором, що підтверджується квитанцією про сплату інвестиційного внеску від 13.04.2005р. (а.с. 53), отже інвестиційний внесок є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_5, та майно, придбане на ці кошти є особистим майном ОСОБА_5

Судом встановлено, що договір про інвестування будівництва спірної квартири укладено ОСОБА_5 до реєстрації шлюбу. Однак судом не встановлено факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу до офіційної його реєстрації згідно із положеннями статті 74 СК України.

Відповідно статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Стаття 21 СК України визначає шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 36 СК України передбачено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Згідно із чч. 3 та 4 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Тому висновок суду щодо визнання договору про інвестування спірної квартири таким, що укладено в інтересах сім'ї є безпідставним та застосування ч. 4 ст. 65 СК України, що регулює відносини саме сім'ї, а не осіб, які виявили бажання створити сім'ю, є помилковим.

Суд також виходив з того, що під час перебування сторін у шлюбі з 10 травня 2005 року по 10 травня 2011 року здійснювалось погашення заборгованості за Договором кредиту №2005/08/167 від 13 квітня 2005 року на загальну суму 27291,00 доларів США.

Однак рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 липня 2011 року, яким шлюб розірвано, встановлено, що шлюбні стосунки між ОСОБА_5 та відповідачкою припинено з грудня 2010 року, з цього час вони проживають окремо за різними адресами, спільне господарство не ведуть (а.с. 25).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК України, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, сторони припинили спільне проживання та ведення господарства з грудня 2010 року, й відповідач продовжує сплачувати кредит до листопада 2015 року, про що свідчать надані відповідачем ОСОБА_5 квитанції. Всього під час сімейних відносин, з 15 квітня 2005 року по грудень 2010 року, відповідачем виплачено 151305,08 грн. кредиту, після припинення сімейних відносин ОСОБА_5 погашено 113702,12 грн. заборгованості за кредитом (плюс 30560,40 грн. власних коштів ОСОБА_5 сплачених згідно із інвестиційним договором 13 квітня 2005 року), що вбачається з наявних у справі довідок наданих Банком.

Не приймаючи до уваги пояснення відповідача ОСОБА_5 про те, що погашення заборгованості за кредитом здійснювалось за його власні кошти, суд першої інстанції застосував ч.2 ст. 62 СК України, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Однак судом не враховано, що ця редакція закону діє згідно із Законом України № 524-У від 22 грудня 2006 року, яка набрала чинності з 16 січня 2007 року.

До цього часу була чинною така редакція ч. 2 ст. 61 СК України, а саме, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий у банківську (кредитну) установу.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 стверджував, що його заробітна плата до сімейного бюджету не вносилась, відповідач надав суду довідки про доходи з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2010 року, з яких вбачається, що він працював в Одеської філії ПрАТ "Київстар" на посаді начальника відділу та отримував достойну заробітну плату (а.с. 140-147).

Встановлено, що державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 відбулась 30 січня 2012 року на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 04.01.2012. Свідоцтво видане на підставі договору №БАЛ-2-107 про інвестування від 04.04.2005 р., додаткової угоди від 27.02.2008 р., акту приймання-передачі від 27.05.2008 р. (а.с. 27), що свідчить про те, що право власності на спірну квартиру виникло у відповідача ОСОБА_5 із договору про інвестування, укладеного 04.05.2005 та повністю ним виконаного 13.04.2005 року -- до укладання шлюбу з ОСОБА_3, а не із договору кредиту.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в справі є достатньо належних та допустимих доказів, якими підтверджується те, що спірна квартира придбана за власні кошти відповідача ОСОБА_5 ще до шлюбу, він продовжує сплачувати кредит на її придбання за власні кошти тривалий час й після припинення шлюбних відносин до листопада 2015 року.

Частиною 1 ст. 62 СК України передбачено, що, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 24 постанови № 11 Пленуму "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року Верховний Суд України зазначив, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідач ОСОБА_5 надав квитанції про придбання будівельних матеріалів на ремонт квартири у квітні-липні 2008 року (а.с. 138-139), та судом були допитані свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12, свідчення яких суд відобразив в судовому рішенні некоректно (а.с. 166, 167, 168-170). Так, свідки засвідчили, що вони виконували ремонтні роботи в спірній квартири на замовлення відповідача ОСОБА_5 за власні кошти в рахунок погашення боргу за позикою від 2002 року, що згідно із ст. ст. 212, 303 ЦПК України приймається до уваги.

Таким чином, позивачкою ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами, що вартість спірної квартири, за час шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності внаслідок її трудових або грошових затрат, або за спільні затрати.

Колегія суддів вважає, що такі висновки узгоджуються з матеріалами справи та обставинами справи.

Дійсно, за змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, але належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-79цс13, в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, які у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що спірна квартира є об'єктом особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_5, тому він не порушує права позивачки на вказану квартиру й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Отже, первісний позов ОСОБА_3 є незаконним, необґрунтованим й не підлягає задоволенню й навпаки, зустрічний позов слід задовольнити як законний й обґрунтований.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 57, 60 СК України, у відповідності до ч. 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову й задоволення зустрічного позову в частині визнання квартири об'єктом спільної сумісної власністю подружжя.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015 року змінити й ухвалити нове рішення.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на ? частину квартири, відмовити.

Зустрічний позов представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, до ОСОБА_3 про визнання квартири об'єктом особистої приватної власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік