Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/657/15-ц Головуючий у 1-й інст. Міхненко С. Д.
Категорія 57 Доповідач Якухно О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Жигановської О.С.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсними договорів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в якому, просили визнати недійсними : договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів №380/852/08-А від 21.03.2008 року, договір відновлюваної кредитної лінії №380/852/08- АКрЛ від 21.03.2008 року, додаткову угоду №1 від 29.05.2009 року до Договору кредиту №380/852/08-А від 21.03.2008 року, додаткову угоду №2 від 15.01.2009 року до Договору кредиту №380/852/08-А від 21.03.2008 року, додаткову угоду б/н про внесення змін до Договору кредиту №380/852/08-А від 21.03.2008 року, договір поруки №380/163/08-Пор від 21.03.2008 року, договір застави №380/401/08-3А від 21.03.2008 року та договір банківського рахунку №380/644-РК508 від 02.03.2010 року. На підтвердження своїх вимог зазначили, що між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (надалі - АКБСР «Укрсоцбанк») був укладений кредитний договір №380/852/08-А на купівлю автотранспортних засобів, проте зазначений договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки, ОСОБА_2 не був належним чином ознайомлений з істотними умовами договору, а саме не було йому надано всю необхідну інформацію перед укладенням договору, а тому договір укладений внаслідок уведення його в оману. Сам договір також не містить графік платежів по процентам та іншим супутнім послугам, містить несправедливі умови щодо зміни відсоткової ставки та розгляду справи третейським судом. Додаткові угоди №№ 1,2 угода б/н про зміну умов погашення кредитної заборгованості та збільшення процентної ставки з користування кредитом є похідними від основного договору та укладені внаслідок тиску на ОСОБА_2 з боку працівників банку. Згоди на укладення договору застави дружина не надавала. Також позивач зазначає, що на даний час повністю виплатив заборгованість за кредитним договором в розмірі 22066,04 доларів США та 39246,22 грн..

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивачами подано апеляційну скаргу, в якій вони просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянти зазначили, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначають що кредитний договір №380/852/08-А від 21.03.2008 року укладений в порушення норм ст.203 ЦК України та ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», шляхом введення апелянтів в оману - ненадання всієї необхідної інформації по кредиту, а тому є недійсним. В свою чергу недійсність цього договору є на думку апелянтів підставою для визнання недійсними додаткових угод до зазначеного договору та договору застави. Також, посилаються на нечесну підприємницьку діяльність банка, відповідальність за яку передбачена ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Апелянти підтримали апеляційну скаргу і пояснили, що банк не надавав їм інформацію про сукупну вартість кредиту і детальний її розпис в договорі не зазначив. Кредит брали у валюті, оскільки на той час долар США мав стабільний курс і процент був нижчим. Можливість зміни курсу валюти їм не роз'яснили. Кредит брали на придбання автомобіля, оскільки чоловік був безробітним і для працевлаштування необхідно було мати свій автомобіль. Про порушення, допущені банком, раніше на знали у зв'язку із необізнаністю у законодавстві. Спір виник після того, як на дату закінчення сплати кредиту банк повідомив про наявність заборгованості, однак вважають, що кредит ними сплачений повністю. Визнають, що прострочення по сплаті кредиту почали допускати у 2008 році після зміни курсу валюти. Договір про збільшення процентної ставки підписали, оскільки не мали коштів, що б повернути весь кредит. Крім того, позивач ОСОБА_2 визнав, що працівник банку повідомляв йому в усній формі, що загальна сума кредиту буде становити більше 20 тис. доларів. Про розмір щомісячних платежів дізнавалися з квитанції банку при сплаті кредиту. Страхові платежі за автомобіль сплачував банк за рахунок кредитних коштів.

Представник відповідача заперечила у задоволенні скарги і пояснила, що письмого повідомлення про сукупну вартість кредиту в банку немає, однак позивачі погодилися з умовами договору, який містить всю необхідну інформацію про розмір кредиту, порядок його сплати та розмір процентів, нарахування комісії, дату повернення кредиту та інше.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними.

Зміст правочину становлять його права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися, що закріплюється у його статях та пунктах (ст.628 ЦК України).

Як визначено ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Належною формою кредитного договору на підставі ч.1 ст.1055 ЦК України є письмова форма.

Відповідно до ч.1ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину (ч.1 статті 215 ЦК України).

Зокрема, ст. 203 ЦК України, в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору, передбачено наступні загальні вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнання правочину недійсним пов'язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом.

Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч.2 ст.548 ЦК країни).

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" .

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК).

Судом встановлено, що 21.03.2008 року між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір №380/852/08-А на купівлю автотранспортних засобів (надалі - Договір). Згідно п.1.1 Договору визначено, що кредитор надає позичальникові на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сум 17492 доларів США зі сплатою 10,5 % річних (а.с.6). Кредит надається для оплати придбаного автомобіля марки «МІТSUВІSНІ Lаnсег 1.6.», 2008 року випуску. Відповідно до п.1.3 Договору з ОСОБА_2 укладається договір застави транспортного засобу (а.с. 6).

Як вбачається із заяви ОСОБА_3, вона надала згоду своєму чоловіку - ОСОБА_2 на укладення кредитного договору на купівлю автотранспортних засобів (а.с.9).

Згідно договору застави №380/401/08-ЗА від 21.03.2008 року ОСОБА_2, з метою забезпечення виконання по кредитному договору, передав в заставу банку автомобіль марки «МІТSUВІSНІ Lаnсег 1.6.», 2008 року випуску. (а.с. 36).

За договором поруки від 21.03.2008 року, укладеного між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3, остання зобов'язується перед Кредитором в повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісії, а також можливих штрафних санкцій в порядку передбаченому кредитним договором та договором відновлюваної кредитної лінії. (а.с.20).

21.03.2008 року між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено договір відновлюваної кредитної лінії №380/852/08 АКрЛ, умовами якого передбачено надання кредитором позичальнику на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів - кредиту. Надання кредиту відповідно до умов Договору буде здійснюватись окремими частинами зі сплатою 16 % річних за кредитом в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 5474 грн. Кредит надається позичальникові на здійснення страхових платежів за договором добровільного страхування транспортного засобу (а.с.12).

За п.1.2.1 цього договору ст.1 цього договору діє з відкладальною умовою, якою є ненадання позичальником Кредиту документів, які б підтверджували самостійну сплату Позичальником чергового страхового платежу по договору страхування.

Додатковою угодою б/н про внесення змін до Договору кредиту від 21 березня 2008 року №380/852/08-А передбачено, що з 01.11.2008 року встановлена процентна ставка за користування кредитом на рівні 13,5 % річних (а.с.16).

29 травня 2009 року та 15 січня 2010 року між сторонами - ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено додаткові угоди № 1 ті № 2 , відповідно до яких змінено графік погашення основного боргу у зв'язку із наявною заборгованістю. ОСОБА_3 надала згоду ОСОБА_2 на укладення даних угод та була ознайомлена зі змістом цих угод (а.с.10,11).

Договором банківського рахунку №380/644-РК508 від 02.03.2010 року, укладеного між сторонами передбачено, що банк зобов'язується відкрити ОСОБА_2 поточні рахунки В гривнях, доларах США та Євро і надати послуги з розрахунково-касового обслуговування (а.с.17).

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачі посилаються на порушення банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання певної інформації у письмовій формі перед укладенням договору» та зазначення у самому договорі графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, попередження про валютні ризики, що також вимагається п.3.2, 3.4 та 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року.

Згідно із ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною 7 ст.15 та ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено визнання договору недійсним за умови ненадання повної інформації споживачу, а тому з цих підстав кредитний договір не може бути визнаний недійсним.

Крім того, дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримав кредит.

Позивачі також вважають умови договору несправедливими, оскільки вони містять умови про зміни у витратах, з посиланням на додатковий договір, яким підвищено відсоткову ставку за користування кредитними коштами та п.2.4, 2.5 основного договору, що призвело до дисбалансу зарахування відсотків та тіла кредиту. Вважають, що кредитний договір №380/852/08-А від 21.03.2008 року укладений в порушення норм ст.203 ЦК України, шляхом введення їх, як споживачів в оману, а тому є недійсним.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Укладений кредитний договір є публічним, тобто його умови є рівними і для інших позичальників, про його умови позичальник був повідомленим до моменту його підписання, тобто мав змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись з запропонованими умовами, скористатись іншою кредитною установою.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що при укладені спірних угод між сторонами - АКБСР «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 досягнуто згоди із усіх істотних умов: мета, сума і строк кредиту, умови та порядок його видачі та погашення, види ( способи ) забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткової ставки, порядок плати за кредит, графік погашення основної суми боргу, порядок зміни та припинення дії, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, угоди укладені в письмовій формі, сторони угод мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін біло вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Позивач погодився на отримання кредиту з такими умовами, що запропоновані Банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені.

Можливість зміни процентної ставки та сплату комісії сторони погодили у п.2.6.2 та 3.3.16 кредитного договору. Збільшення відсоткової ставки проведено на підставі додаткової угоди, погодженої поручителем.

Визначений сторонами у п.2.5 кредитного договору порядок погашення заборгованості не суперечить вимогам ст.534 ЦК України, а тому відсутній дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту. Встановлений сторонами процент за користування кредитом у розмірі 13,5% не може вважатися несправедливим, оскільки не призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно із ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Підвідомчість справ третейськім судам визначена у ст.6 цього Закону і в переліку справ, що підлягають розгляду цими судами, на час укладання договору, було відсутнє посилання на неможливість розгляду справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зміни до Закону України «Про третейські суди» внесено Законом N 2983-VI ( 2983-17 ) від 03.02.2011 року, а тому вони не мають зворотної сили та не можуть прийматися до уваги на підставі вимог ст.58 Конституції України.

Будь-яких доказів, які б підтверджували недодержання на час укладення спірного договору вищенаведених вимог закону, позивачем не надано.

Позивачами не наведено і переконливих доказів на підтвердження того, що спірний договір не відповідає вимогам ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та є правочином, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, який є недійсним відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Саме по собі зростання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Є необґрунтованими доводи апелянтів і щодо відсутності згоди дружини кредитора на передачу автомобіля у заставу, оскільки остання погодилася із умовами основного договору, у п.1.3 та 1.4 якого передбачено обов'язкове передання останнього ОСОБА_2 у заставу.

Інші доводи позовної заяви та апеляційної скарги зводяться до того, що позивачі не погоджуються із наявною заборгованістю перед банком та відсутністю у них інформації по зарахуванню сплачених ними коштів, що не є предметом розгляду у справі про визнання договору недійсним, оскільки стосуються порядку виконання договору, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо того, що позивачами не надано належних доказів для визнання оспорюваних угод недійсними, а тому заявлений позов є необгрунтованим та безпідставним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду.

Суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: