Справа № 489/6877/14-ц
Номер провадження 2/489/1131/15
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач), третя особа - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування частки квартири недійсним,

встановив

В жовтні 2014 року позивач звернулася до суду із вказаною позовною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що за договором дарування вона передала відповідачу 11/12 часток своєї квартири. Вказує, що вище зазначений правочин має бути визнаний недійсним, оскільки позивач хворіла, в момент підписання спірного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не моглa керувати ними. Такий стан здоров'я призвів до того, що позивач помилився у обставинах, що мають істотне значення, а саме щодо природи правочину та прав і обов'язків сторін за даним договором.

10.03.2015 від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач вказує, що вона при укладанні договору знаходилася у стані, який не дозволяв позивачу адекватно виразити свою волю щодо вчиненого правочину, тобто не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з підстав, наведених в заяві.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, в попередніх засіданнях позов не визнали, просили відмовити в задоволені позову.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, в попередніх засіданнях вказувала, що позов задоволенню не підлягає.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до договору дарування частки квартири від 05.11.2013 позивач безоплатно передала у власність відповідача належну їй на праві приватної спільної часткової власності 11/12 часток квартири № 28, що розташована за адресою: м. Миколаїв, пр-т Жовтневий, 30 (а. с. 5).

Договір підписаний сторонами, що засвідчує їх згоду з його умовами.

Відповідач є рідним сином позивачки.

Згідно Виписки із медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення №4001 позивачу встановлений діагноз - дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія (а. с. 7)

Відповідно до Довідки №562/18-04 від 05.09.14. позивач з 25.10.2013 по 11.11.2013 знаходилася на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні інвалідів війни (а. с. 10).

Ухвалою суду від 19.05.2015 у даній справі призначено судову психіатричну експертизу.

Згідно з Висновком судово-психіатричного експерта №293 від 16.06.2015 ОСОБА_1 при укладенні договору дарування частини квартири від 05.11.2013 страждала органічним розладом особистості зі зниженням когнітивних здібностей. При укладенні договору дарування частини квартири 05.11.2013 сину ОСОБА_2 вона не могла в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними (а. с. 141-149).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, відсутність в особи на момент вчинення правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності є підставою для недійсності такого правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

В пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо); для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін; справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Отже, при вирішенні справи суд також ураховує показання свідків щодо поведінки позивача напередодні укладення спірного договору та інформацію медичних документів про фізичний стан останнього в досліджуваний період.

Відповідно до дослідженої в судовому засіданні медичної документації встановлено, що позивач дійсно протягом тривалого часу знаходилась на лікування, встановлено діагноз - дисциркуляторна атеросклеротична енцефалоптія 11-111 ст., субкомпенсація. Виражений вестибулоатактичний синдром.

Відповідач пояснив, що напередодні укладення договору дарування, позивач святкувала свій ювілей. Позивач розуміла, що прийшли гості її привітати, що це її свято і почувала себе добре. Позивач цих обставин не заперечувала.

Крім того, допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_4 пояснила, згідно наданого суду експертного висновку позивач не в повній мірі усвідомлювала свої дії. На питання суду про ступінь усвідомлення дій і наслідків, експерт зазначила, що позивач розуміла, що передає квартиру сину, однак згодом почала заперечувати проти договору оскільки це не відповідає домовленостям досягнутим в сімейному колі.

Отже, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність позивача під час укладення нею із відповідачем договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення її психічної діяльності істотно впливали на здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання укладеного в такому стані договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Аналогічну позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 24.10.2012 у справі № 6-10069св12.

При укладенні оспорюваного договору дарування дієздатність сторін перевірялась приватним нотаріусом, про що зазначено в договорі.

Перебування позивача в лікарні на передодні укладення договору не може однозначно свідчити про недієздатність особи.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, сторони мають рівні права щодо надання доказів, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено той факт, що вона при укладенні договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування частки квартири недійсним в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв