Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №331/3486/15-ц Головуючий у 1 інстанції Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/778/6105/15 Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району про визначення місця проживання дитини.

В позові зазначала, що вона з ОСОБА_4 перебувала у шлюбі, який було розірвано 17 грудня 2010 року. Від шлюбу вони мають дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням про розірвання шлюбу було встановлено, що дитина після розірвання шлюбу буде проживати разом з матір'ю. З часу розірвання шлюбу батько не приділяв уваги сину, не брав участі у його вихованні та утриманні. 15 січня 2015 року відповідач забрав сина до себе, і з цього часу вона не має змоги спілкуватися з дитиною. Батько дитини не має постійного доходу, він схильний до вживання спиртних напоїв і знаходження дитини з батьком може негативно відобразитися на психологічному стані дитини.

Просила суд ухвалити рішення,яким визначити місце проживання ОСОБА_5 з матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, по суті позовних вимог. Стягнути з відповідача на її користь судовий збір згідно квитанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ст. 6 СК України).

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 що підтверджується свідоцтвом про народження.

Після розірвання між сторонами шлюбу у грудні 2010р., син залишився проживати з матір»ю. Згодом батько у січні 2015р. забрав дитину і з цього часу вона проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що сторони забезпечені житлом, де створені умови для проживання дитини, мають постійне місце роботи, де характеризуються позитивно, за місцем проживання обидва характеризуються задовільно, на обліку в наркодиспансері не перебувають.

Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району, як органу опіки та піклування, доцільно визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_4 (а.с. 117-118). Малолітній ОСОБА_5 на виконання ст. 171 СК України був вислуханий службою у справах дітей, та висловив своє бажання проживати разом з батьком ОСОБА_4

Питання визначення місця проживання дитини врегульовано ст.ст. 160-161 СК України.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 6 Європейської Конвекції про здійснення прав дітей, ратифікованої із заявою Верховною Радою України Законом № 69-У від 03.08.2006р., передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи він має достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності, надає можливість дитині висловлювати її думки.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Суд, ухвалюючи рішення, виходив із інтересів дитини та із того, що обидві сторони у справі позитивно характеризуються, мають приблизно однаковий рівень доходу та рівні умови для забезпечення нормального розвитку дитини, тому, визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, правильно врахував, що сторони мають рівне право на виховання сина, але дитина має більшу прихильність до батька, а також те, що мати не цікавиться життям дитини та її потребами, станом здоров»я, не відвідує школу. Жодних доказів у чиненні їй перешкод у вихованні дитини з боку ОСОБА_4 суду не надано. Також фактом того, що мати не зацікавлена у постійному вихованні дитини, свідчить її байдужість у поверненні дитини з часу проживання останньої у батька. Так, жодних дій щодо відібрання дитини або встановлення місця проживання дитини, ОСОБА_3 не заявляла майже рік до часу подання цього позову.

На думку колегії суддів допустимість побиття малолітньої дитини співмешканцем ОСОБА_3 і в подальшому байдужого ставлення до життя дитини, є винятковими обставинами щодо визначення місця проживання з батьком.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до матеріальних потреб, що не є достатнім для визначення місця проживання дитини.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991р., у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, що включає в себе піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом положень ч. 2 ст. 161 СК України спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, відповідно до вказаної норми, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Як зазначалося вище, ОСОБА_4 має постійне місце роботи, стабільний заробіток, характеризуються позитивно.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 вересня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: