АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4419/15 Головуючий 1 інст. Штих Т.В.
Категорія: договірна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді - Яцина В.Б.,

Суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_5» про захист прав споживача,-

ВСТАНОВИЛА:

22.09.2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_5» (ПАТ «ВІЕЙБІ ОСОБА_5») в особі відділення №142 ПАТ «ВІЕйБІ Банк», в якому просила стягнути із відповідача на свою користь 13 000 доларів США, що є частиною банківського вкладу. та 1618,43 доларів США нарахованих процентів за цим договором банківського вкладу № 630100/2013 від 06.08.2013р.

В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що між нею та відповідачем в особі відділення №142 ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладений договір від 06.08.2013р. банківського вкладу «Швейцарський «постійний» дев'ятимісячний» № 630100/2013 в доларах США. 10.09.2014 р. позивач звернувся до відповідача відділення із заявою, в якій просив видати через касу банку частину вкладу за вказаним договором у сумі 13 000,00 доларів США, а також нараховані на цю дату проценти. Позивач зазначає, що незважаючи на приписи законодавства та умови договору сума частини вкладу та нараховані проценти до цього часу відповідачем не повернуті, у зв'язку із чим просила задовольнити заявлені вимоги.

Відповідач, будучі належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника повторно не надіслав.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 13 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_5» на користь ОСОБА_4 13 000,00 (тринадцять тисяч) доларів США частини банківського вкладу за договором банківського вкладу N0630100/2013 від 06.08.2013р. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_5» на користь ОСОБА_4 1618,43 доларів США (одна тисяча шістсот вісімнадцять доларів США сорок три центи) процентів за договором банківського вкладу №630100/2013 від 06.08.2013р.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2015 року заяву представника Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням, ПАТ «ВіЕйБі Банк» просить його скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні розглянутих позові вимог ОСОБА_4, посилаючись на те, що рішення незаконне, необґрунтоване, суперечить фактичним обставинам справи і тому підлягає скасуванню. Суд незаконно стягнув депозит у гривнях і не взяв до уваги, що на підставі відповідних постанов Правлінням НБУ було обмежено видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати банків у межах до 15000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. При цьому фінансовий стан Банку внаслідок відтоку депозитних коштів населення погіршився, внаслідок чого відповідно до постанови Правління НБУ від 19.03.2015 року №188 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 року № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру його ліквідації. Крім того, 27 лютого 2015 року Фондом гарантування вкладів Банком агентом позивачу згідно реєстру вже були частково повернуті грошові кошти за договором банківського вкладу у розмірі 8205,73 дол. США, залишок коштів станом на 10 квітня 2015 року на двох рахунках становить 6794,27 та 2187,84 дол. США. Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів. Зокрема кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, у четверту чергу. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 192, 193 ЦК України суд повинний був стягнути заборгованість за договором депозиту не у доларах США, а у національній валюті України, гривні.

Колегія суддів відповідно до ст. 305 ЦПК України розглянула справу за відсутності всіх належним чином повідомлених учасників судового засідання, чия неявка не перешкоджає розгляду справи. Перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та розглянутого судом позову, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 сг. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно ч.3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Стаття 1066 ЦК України містить імперативні норми про те, що:

1. З а договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

2. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

3. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частина третя статті 1068 ЦК України визначає, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Також обов'язок банку видати вклад фізичній особі на її першу вимогу встановлений п. 3.3. «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003р. № 516, зареєстрованого в Мін'юсті України 29.12.2003р. за № 1256/8577.

Судом правильно встановлено, що 06.08.2013р. між позивачем і відповідачем укладений договір банківського вкладу «Швейцарський «Постійний» Дев'ятимісячний» № 630100/2013 в доларах США, за яким ОСОБА_5 отримав від позивача на умовах строкового вкладу і на умовах депозитного продукту «Швейцарський «Постійний» в 15 000 доларів США на строк 18 (вісімнадцять) місяців з дня укладення договору, з виплатою процентів по закінченні строку дії вкладу (пункт 1.1. договору). Відповідно до п. 1.3. строк дії договору та строк вимоги вкладу встановлений 06 лютого 2015 року (п.1.7. договору).

10.09.2014 року позивач звернувся до відділення №142 ПАТ «ВІЕЙБІ ОСОБА_5» із заявою, в якій просив терміново повернути через касу банку частину вкладу за договором № 630100/2013 від 06.08.2013р. у сумі 13 000,00 доларів США, а також нараховані на цю дату проценти, однак вимога відповідача виконана відповідачем не була. Згідно виданої відповідачем виписки з вкладного (депозитного) рахунку від 11.09.2014р. вбачається, що станом на цю дату на вкладному рахунку позивача обліковується сума у розмірі 15 тис. доларів США, на рахунку обліку процентів 1618,43 доларів США.

Надаючи правову оцінку таким діям відповідача, районний суд дійшов правильно висновку, що ОСОБА_5 порушив право позивача на отримання банківського вкладу за першою вимогою, що передбачено вищевказаною нормою ст. 1060 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що ОСОБА_5 був обмежений сумою і валютою для повернення банківського вкладу, оскільки ці обмеження, які прередбачені нормативними актами Правління НБУ, не звільняли від обов?язку, передбаченого законом, який має вищу юридичну силу.

Крім того, згідно до п. 3.3 вказаного Положення «Про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами» банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком.

За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Оскільки вказані норми ЦК України та правила Положення у порівнянні із зазначеними в доводах апеляційної скарги Постановами Правління НБУ про обмеження суми виплати коштів мають вищу юридичну силу, і тому на підставі передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права зазначенні обмеження не підлягають застосуванню.

Крім того, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 р. (ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР) передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по цивільній справі № 6-92цс13 при застосуванні вказаної норми міжнародного права було визначено наступну правову позицію, яка в силу положень ст. 360-7 ЦПК України обов?язкову для судів при її застосуванні при розгляді аналогічних спорів про позбавлення чи обмеження права власності.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади, до яких належить і суд, обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Стаття 1074 ЦК України передбачає, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи скарги про обмеження суми і валюти банківського вкладу, в яких є посилання на постанови Правління НБУ від 06.02.2014 року № 49, із змінами, внесеними постановою Правління НБУ від 27 лютого 2014 року № 104, оскільки на день звернення позивачка із заявою до Банку про дострокове повернення частини строкового банківського вкладу, 10 вересня 2014 року, вони вже втратили свою чинність.

Діюча на той день постанова Правління НБУ «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» від 29.08.2014 року № 540 в п. 9 ч. 1 передбачала, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. При цьому у п. 7 ч. 1 вказаної Постанови вказано, що повноважені банки мають право достроково повертати вклади, залучені в іноземній валюті за всіма типами договорів, та достроково погашати ощадні (депозитні) сертифікати, номіновані в іноземній валюті, у національній валюті за курсом купівлі іноземної валюти уповноваженого банку на день проведення операції.

В преамбулі постанови Правління НБУ від 29.08.2014 р. № 540 та постанові Правління НБУ «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 01 грудня 2014 року № 758 зазначені причини обмеження у видачі валюти щоденною сумою 15000 грн. на одну особу та валюти повернення: суспільно-політичне напруження, наявність певних елементів ризику та невизначеності щодо подальшого розвитку ситуації, а також економічні проблеми, пов'язані з проведенням антитерористичної операції на території України, недопущення використання фінансової системи України для відмивання грошей і фінансування тероризму та врегулювання ситуації на валютному ринку України.

При цьому запроваджені для позивача обмеження у праві користування своїми коштами тривали з 02 вересня 2014 по 03 грудня 2014 року, однак ніяких конкретних механізмів для виконання зазначеної мети, ідентифікації вкладників в якості осіб, які беруть участь у відмиванні грошей чи фінансуванні тероризму тощо, не було запровадженно і вказані Постанови їх не містять.

Крім того, запровадженні обмеження у використанні вкладниками своїх валютних коштів на користь фінансового стану комерційних банків не містять механізмів досягнення проголошеній меті врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України, зменшення попиту чи збільшення її пропозиції на цих ринках, або впливу на ефективність АТО, у тому числі поза межами її проведення, що в цілому свідчить про непропорційнійність такого обмеження і його невідповідність меті, порушення справедливого балансу між інтересами банків та споживачів їх послуг, про необхідність дотримання якого зазначено, як у вказаній нормі міжнародного права , так і у абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного СудуУкраїни від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг.

Відповідно до ст.ст. 1, 6, 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» обмеження гарантованого ст. 41 Конституції права власності можливі лише внаслідок введення правового режиму воєнного стану, такі обмеження законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» також не передбачені.

Таким чином, у світлі вищевказаної правової позиції Верховного Суду України по цивільній справі № 6-92цс13 та передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. гарантій захисту права власності, - колегія суддів відхиляє доводи скарги про необхідність дотримання запроваджених постановами Правління НБУ обмеження права позивача по отримання суми вкладу з нарахованими процентами за першою вимогою, оскільки вони є непропорційним втручанням у право власності вкладника.

При таких обставинах та відповідно до наведеного правого обґрунтування, районний суд законно і обгрунтовано захистив порушене право позивача.

Що стосується запровадження процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк», то оскільки таке рішення було прийнято 20.03.2015 року, тобто вже після виникнення спору, 10 вересня 2014 року, і завершення розгляду справи судом першої інстанції по суті, 13 листопада 2014 року, - тому передбачені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» норми на спірні правовідносини не поширюються. ОСОБА_6 України і процедура ліквідації Банку мають значення на стадії виконавчого провадження по цій справі, як і той факт, що позивач у лютому 2015 року свій депозит вже частково отримав.

При цьому суд правильно стягнув суму вкладу в тій валюті, в якій був укладений договір банківського вкладу і яку фактично отримав ОСОБА_5 від позивачки.

Так, стаття 192 ЦК України передбачає, що з аконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 193 ЦК України вказано, що в иди майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.

При цьому використання іноземної валюти у даному випадку передбачені згідно до частини 3 ст. 533 ЦК України, за якою використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається. Свої висновки з цього приводу районний суд належним чином вмотивував і правильно послався на ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п. 1.6. «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», затвердженого постановою Правління НБУ від 03.12.2003 № 516, за якими ОСОБА_5 сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті.

Оскільки таким чином суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 316, 317, 319-325 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: