Ухвала

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та матері за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2013 року ОСОБА_4 визнано батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Посилаючись на те, що остання проживає з матір'ю і знаходиться на її утриманні, просила суд, із урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання ОСОБА_6 у розмірі 800 грн щомісячно з дня подачі позову до досягнення дитиною повноліття та стягнути на своє утримання аліменти у розмірі 300 грн щомісячно за період з 27 січня 2014 року по 18 червня 2014 року включно.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі 800 грн щомісячно, починаючи з 27 січня 2014 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_3 аліменти у розмірі 300 грн, починаючи з 27 січня 2014 року по 18 червня 2014 року включно.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 10 червня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення в частині виду та розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітньої дитини змінено та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання ОСОБА_6 аліменти у розмірі 1/3 частини заробітку (доходів) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є працездатною особою та має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини та на утримання матері дитини до її працевлаштування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із безпідставності позовних вимог в цій частини. Змінюючи рішення суду першої інстанції та встановлюючи розмір аліментів у вигляді частки від розміру доходів, апеляційний суд виходив із того, що відповідач має постійне місце роботи.

Проте повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2013 року ОСОБА_4 визнано батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із довідки Хотинської міської ради від 13 січня 2014 року вбачається, що ОСОБА_6 проживає разом із своєю матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач, починаючи з липня 2012 року, будь-якої матеріальної допомоги на утримання доньки не надає.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Під час апеляційного розгляду справи відповідачем надано нові докази, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції, а саме: витяги з медичної картки; медичні консультативні висновки; довідка приватного підприємства «Проектор» від 29 січня 2015 року, відповідно до якої ОСОБА_4 займає посаду менеджера з продажу з 28 січня 2015 року на ј ставки та його заробітна плата становить 580 грн (а.с. 119-127).

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Зміст рішення апеляційного суду передбачено в ст. 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносини; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК (1618-15) щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК ( 1618-15 ) про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК ( 1618-15 ).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Заперечуючи проти приєднання наданих позивачем нових доказів, які судом першої інстанції не досліджувались, представник позивача посилався на їх недостовірність та сумнівність походження.

Із доданих до касаційної скарги матеріалів вбачається, що директором приватного підприємства «Проектор», де згідно висновку апеляційного суду працює відповідач, є ОСОБА_7, який представляв інтереси відповідача під час апеляційного розгляду справи; згідно з судовим рішенням зазначене підприємство припинено. Крім того, з довідки ДПІ вбачається, що інформація щодо сплати податків відповідачем відсутня.

Проте, вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, приймаючи до уваги надані відповідачем нові докази, не навів жодних мотивів для дослідження цих доказів, які не були подані відповідачем до суду першої інстанції, не зазначив причини, з яких ці документи не були надані під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Крім того, скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивача та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові в цій частині, апеляційний суд не навів достатніх мотивів на спростування висновків суду першої інстанції. Як на одну з підстав для відмови в позові в цій частині суд послався на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, зокрема, ст. 75 СК України, яка регулює правовідносини щодо утримання одного з подружжя.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оскільки право визначати предмет і правові підстави позову законом надано позивачеві, то відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суду необхідно було уточнити зміст позовних вимог, ураховуючи, що при зверненні до суду ОСОБА_3 підставою позову вказала ст. 75 СК України та посилалася на те, що після народження дитини вона не працює та не має достатніх засобів для існування, а відповідач, який є батьком їх спільної дитини, ухиляється від надання матеріальної допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Однак у порушення ст. ст. 10, 213, 214, 316 ЦПК України суд не уточнив підставу заявленого позову та не вжив передбачених законом заходів для правильного вирішення спору.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 10 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін