Номер провадження: 22-ц/785/4460/15
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Ісаєвої Н.В.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та розподіл спільного сумісного майна,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та розподіл спільного сумісного майна, посилаючись на те, що вона разом з ОСОБА_2 проживала однією сім'єю з січня 2004 року по жовтень 2013 року. Весь цей час вони мешкали в будинку АДРЕСА_1, який належить на праві власності відповідачу. За час спільного проживання однією сім'єю з відповідачем за рахунок спільних грошових та трудових затрат вони провели реконструкцію та значні прибудови до будинку АДРЕСА_1, внаслідок чого вартість зазначеного будинку в декілька разів збільшилась. Після проведення реконструкції будинку і здачі його в експлуатацію Виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я відповідача було видано свідоцтво про право власності від 25.12.2007 року на підставі розпорядження ОСОБА_4 районної адміністрації Одеської міської ради від 12.11.2007 року № 681/01-06. Також за час спільного проживання в травні 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було придбано нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_2, яке було оформлено на відповідача одноособово на підставі договору купівлі-продажу.

Оскільки факт проживання однією сім'єю підтверджується наданими до суду доказами (фотокартками та свідченнями свідків) позивачка просила суд встановити факт її проживання однією сім'єю з відповідачем в період з січня 2004 року по жовтень 2013 року, визнати майно, яке складається з будинку АДРЕСА_1 та нежилого приміщення АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 та на ? частину приміщення АДРЕСА_2.

В судовому засідання позивачка та її представник позов підтримали.

Відповідач та його представник позов не визнали.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та розподіл спільного сумісного майна задоволений, встановлений факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в період з січня 2004 року по жовтень 2013 року; визнано що майно, яке складається з будинку АДРЕСА_1 та нежилого приміщення АДРЕСА_2 є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 та на ? частину приміщення АДРЕСА_2.

На рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якої просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог частини другої ст.303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована.

Задовольняючи позовні вимоги, та визнаючи доведеність факту проживання позивачки й відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року по жовтень 2013 року, та розподіл майна, суд першої інстанції посилався на показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Однак з такими висновками суду, колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст.74 ст.1 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до роз'яснень, вказаних в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 27 лютого 1990 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав будинок за АДРЕСА_1, який на той час складався з одної кам'яної будівлі під літ «А», загальною житловою площею 25,2 кв.м. з господарчими будівлями (сарай літ «Б», вбиральні літ «Д», заборів літ №1-4, теплиці-І, мощенія-II), розташованих на земельній ділянці 737 кв.м. (а.с. 3-4 т. 2).

Відповідно до розпорядження виконавчого комітету ОМР, за № 587 від 17.06.1993 року, ОСОБА_2 була надана земельна ділянка площею 878 кв.м. за АДРЕСА_1 в постійне користування для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с. 65 т. 1).

На підставі розпорядження ОСОБА_4 районної адміністрації ОМР за № 249/01-04 від 11.04.2002 року було призначено за заявою ОСОБА_2, державну приймальну комісію для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом реконструйованого житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 67 т. 1).

Також ОСОБА_2 у 2007 році, повторно звернувся до ОСОБА_4 районної адміністрації ОМР, про призначення державної приймальної комісії для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом реконструйованого житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Розпорядженням ОСОБА_4 районної адміністрації ОМР за № 484/01-06 від 17.08.2007 року, призначено за заявою ОСОБА_2, державну приймальну комісію для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом реконструйованого житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Як вбачається, з розпоряджень за № 249/01-04 від 11.04.2002 року та № 484/01-06 від 17.08.2007 року, ОСОБА_2 звертаючись до ОСОБА_4 районної адміністрації, з однаковими проханнями, посилався та надавав одні й самі документи, а саме: розпорядження ОСОБА_4 районної адміністрації за № 796/01-04 від 09.10.2000 року про дозвіл проводити реконструкцію у будинку АДРЕСА_1, а також на технічний паспорт, виданий ДАБК за № 476 від 22.12.2000 року (а.с. 67, 69, 74 т. 1).

З технічної документації, наданої КП «Бюро Технічної інвентаризації» ОМР, вбачається, що на 11.03. 2002 рік, житловий будинок за АДРЕСА_1 складався з двоповерхового будинку, загальною площею 199,8 кв.м., житловою 136,5 кв.м. (а.с. 35, 39-46 т. 1).

З акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію від 18.06.2002 року, комісією було встановлено, що будинок АДРЕСА_1 закінчений будівництвом (а.с. 186 т. 1).

З технічних паспортів на житловий будинок АДРЕСА_1, вбачається, що у 2002 році, вже був побудований такий саме об'єкт, який зазначено у техпаспорті від 2007 році (а.с. 187-192 т. 1).

25 грудня 2007 року виконавчим комітетом ОМР, на підставі розпорядження ОСОБА_4 районної адміністрації ОМР ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1, який складається з одного житлового будинку літ «А», загальною площею 199,8 кв.м., жилою 136,5 кв.м. (а.с. 45-46, 59 т. 1).

Відповідно до висновку експерта (а.с. 107-177 т. 1), в будинку АДРЕСА_1, починаючи з грудня 2000 року проводилась реконструкція, яка фактично закінчилась у 2002 році та 11.03.2002 року був складений технічний паспорт (а.с. 110 т.1).

Позовні вимоги ОСОБА_3, були уточнені, та остаточно заявлялися про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_2, в період з січня 2004 року по жовтень 2013 року.

Однак, як слідує з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_1 був реконструйований вже у 2002 році (а.с. 18-19 т. 1).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку з цим, суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

З пояснень свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_9 не вбачається, що приміщення АДРЕСА_2 було придбано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 внаслідок спільної праці, також в матеріалах справи не існує будь-яких доказів ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету.

Також в судовому засіданні представник ОСОБА_3 пояснив, що між ОСОБА_2, та ОСОБА_3 не існувало будь-яких письмових угод з приводу майна.

Встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу є юридичним фактом, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Колегія суддів вважає, що оскільки не встановлено наявності спільного майна та потреби в його розподілі, то встановлення факту спільного проживання є зайвим.

Оскільки, місцевий суд порушив вимоги матеріального і процесуального права при задоволені позовних вимог, колегія суддів скасовує рішення місцевого суду і ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п. 1 ч. 1 ст. 309, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та розподіл спільного сумісного майна - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Н.В. Ісаєва