П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Лященко Н.П.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.
Гуменюка В.І.,Сеніна Ю.Л.,Яреми А.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області, третя особа - відділ Держземагентства у Міжгірському районі Закарпатської області, про скасування рішення, визнання недійсним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку за заявою ОСОБА_8 про перегляд Верховним Судом України рішення апеляційного суду Закарпатського області від 7 серпня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_9, Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області про скасування рішення, визнання недійсним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.

Зазначала, що цим рішенням порушено її право користування земельною ділянкою для будівництва й обслуговування її житлового будинку на АДРЕСА_1 в смт Міжгір'ї з таких мотивів.

У 1989 році їй та її чоловіку було виготовлено будівельний паспорт на забудову житлового будинку на АДРЕСА_1 в смт Міжгір'ї на земельній ділянці площею 700 кв. м, згідно з рішенням виконкому Міжгірської селищної ради від 20 квітня 1989 року № 29. На відведеній земельній ділянці ОСОБА_8 з чоловіком збудували житловий будинок. У 2013 році вони оформили свідоцтво про право спільної власності на житловий будинок. У червні 2011 року позивачка звернулась до Міжгірської селищної ради із заявою про приватизацію земельної ділянки, що обслуговує житловий будинок. Однак їй відмовили в задоволенні заяви, оскільки комісія встановила, що частина наданої їй у користування земельної ділянки передана у власність ОСОБА_9, а тому біля її житлового будинку фактично наявна площа 344 кв. м, решта відведеної земельної ділянки (площа 356 кв. м) за документами включена до приватизованої ОСОБА_9 земельної ділянки 999 кв. м. У подальшому позивачка дізналась, що в технічній документації є підпис від її імені (за дівочим прізвищем ОСОБА_8) про погодження меж суміжного землекористування, який вона не вчиняла.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_8 просила скасувати рішення Міжгірської селищної ради від 26 червня 2008 року № 54 про безоплатну передачу ОСОБА_9 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0999 га для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1; визнати недійсним і скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий 27 листопада 2008 року ОСОБА_9 на підставі вказаного вище рішення.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2014 року позов задоволено частково: визнано недійсним та скасовано рішення Міжгірської селищної ради від 26 червня 2008 року № 54 про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 ОСОБА_9 у межах площі 356 кв. м; визнано недійсним виданий відповідачу 27 листопада 2008 року державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0999 га в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку в межах площі 356 кв. м, що суміжно прилягає до земельної ділянки ОСОБА_8; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 7 серпня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_8 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилено, рішення апеляційного суду Закарпатського області від 7 серпня 2014 року залишено без змін

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року ОСОБА_8 порушує питання про скасування ухвалених у справі судових рішень апеляційної й касаційної інстанцій та залишення в силі рішення суду першої інстанції з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та частини першої статті 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_8 посилається на постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року та 29 жовтня 2014 року.

ОСОБА_8 указує на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява про перегляд оскаржуваного судового рішення підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідность судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що згідно з рішенням виконкому Міжгірської селищної ради № 29 від 20 квітня 1989 року позивачці та її чоловіку - ОСОБА_12 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 700 кв. м на АДРЕСА_1 в смт Міжгір'ї Закарпатської області за рахунок земельної ділянки ОСОБА_13 (баби ОСОБА_12.) за її згодою. Згідно з актом від 12 липня 1989 року № 52 вказану вище земельну ділянку відведено в натурі. 10 серпня 1989 року між забудовниками і Міжгірською селищною радою укладено договір про надання цієї земельної ділянки в безстрокове користування, який посвідчено нотаріально державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори. Згідно з дозволом і будівельним паспортом, виданим головним архітектором Міжгірського району в 1989 році, позивачка з ОСОБА_12 побудували житловий будинок за адресою: Закарпатська область, смт Міжгір'я, АДРЕСА_1, а в 2013 році вони оформили свідоцтво про право спільної власності на нього.

Згідно з рішенням Міжгірської селищної ради від 26 червня 2008 року №54 ОСОБА_9 передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0999 га в АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку. На підставі цього рішення ОСОБА_9 27 листопада 2008 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1. Суміжним землекористувачем на плані меж цієї земельної ділянки (від «Е» до «Є») і в акті погодження меж технічної документації із землеустрою зазначено ОСОБА_11 (дівоче прізвище позивачки).

ОСОБА_9 разом зі своєю дружиною - ОСОБА_14 є співвласниками житлового будинку за адресою: Закарпатська область, АДРЕСА_1 згідно з договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори 7 листопада 2002 року, укладеним між обдарованими й ОСОБА_13 У договорі дарування не зазначено земельну ділянку, що обслуговує цей будинок.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 20 березня 2014 року № 15/91 підпис від імені позивачки в акті про погодження меж земельної ділянки (технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку), зазначеної в державному акті, виданому ОСОБА_9, вчинено не нею, а іншою особою.

Отже, позивачка як суміжний землекористувач земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_9, не погоджувала розташування межі між своєю ділянкою і ділянкою сусіда. Про зазначений вище акт позивачка дізналась у серпні 2011 року при подачі заяви до селищної ради щодо самовільного захоплення частини земельної ділянки, наданої їй у користування, і встановлення ОСОБА_9 огорожі, про що складено акт комісією Міжгірської селищної ради.

Відповідно до висновку комісії з участю спеціалістів з органу містобудування та архітектури, підтвердженого представником відділу Держземагентства в Міжгірському районі, представником відповідача Міжгірської селищної ради, щодо встановлення фактичного землекористування суміжних земельних ділянок біля житлових будинків ОСОБА_9 і ОСОБА_8 має місце накладання земельної ділянки ОСОБА_9 на земельну ділянку ОСОБА_8 площею 356 кв.м. Цю площу, яка прилягає суміжно до ділянки ОСОБА_8, фактично використовує ОСОБА_9 і володіє нею на підставі рішення Міжгірської селищної ради та свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_8, суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив із того, що позивачкою не доведено, порушення ОСОБА_9 норми земельного чи цивільного законодавства при виготовленні державного акта про право власності на земельну ділянку, а наявність підпису на акті про погодження меж земельної ділянки, що виконаний не позивачкою, а іншою особою, не свідчить про його підробку з боку відповідача. Крім того, суд вважає, що строк позовної давності позивачкою пропущений, оскільки вона з 2006 року проживала на території смт Міжгір'я, навідувалася на АДРЕСА_1, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_9, щоб доглядати за будинком, однак претензій до відповідача не пред'являла.

На відміну від висновків, які містяться в судових рішеннях у справі, яка переглядається, в постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року та 6 червня 2012 року, на які посилається у своїй заяві ОСОБА_8, містяться висновки про те, що підстави виникнення та припинення права користування земельною ділянкою визначені ЗК України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, проводиться лише після вилучення її в передбаченому законом порядку. Крім того, в постанові Верховного Суду України зазначається, що для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

З матеріалів справи, яка переглядається, вбачається, що ОСОБА_8 набула право користування спірною земельною ділянкою правомірно і цього права у встановленому законом порядку не позбавлена.

Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в главі 22 ЗК України. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об'єктивних і суб'єктивних причин, а також за наявності та відсутності вини власників і землекористувачів.

Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у статті 141 ЗК України і є вичерпним.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України.

Відповідно до частини п'ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку про те, що рішенням Міжгірської селищної ради від 26 червня 2008 року №54, на підставі якого ОСОБА_9 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, неправомірно частково припинено право користування земельною ділянкою ОСОБА_8

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Частинами першою та п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Висновок суду про пропуск позивачкою строку позовної давності у справі, яка переглядається, не ґрунтується на зазначених вимогах закону.

Ураховуючи викладене, судом апеляційної інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, помилково скасовано рішення суду першої інстанції, а тому на підставі пункту «б» частини другої статті 3604 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про задоволення заяви ОСОБА_8 та скасування рішень суду апеляційної та касаційної інстанцій із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом «б» частини другої статті 3604 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 7 серпня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року скасувати, рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2014 року залишити в силі.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Н.П. Лященко
Судді: Л.І. Григор'єва Ю.Л. Сенін
В.І. Гуменюк В.М. Сімоненко
Л.І. ОхрімчукА.Г. Ярема