У Х В А Л А

Іменем України

11 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді: Бондаренка Ю.О.

суддів: Павліченко С.В., Собослой Г.Г.,

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 12 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Олександрівської сільської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Олександрівської сільської ради про поновлення на посаді директора сільського будинку культури с. Олександрівка, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 6971,90 грн. та 5000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 44417 грн.(а.с.111-112).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до контракту, укладеного з Олександрівською сільською радою, ОСОБА_1 з 2013 року працює директором сільського будинку культури с. Олександрівка. У січні 2014 року її було звільнено на підставі розпорядження голови Олександрівської сільської ради № 01 від 08.01.2014 року, копію якого було їй вручено також ознайомлено з листом датованим 17.12.2013 року. Звільнення позивачка вважає незаконним та таким що суперечить пункту 3.5. контракту, так-як заяви про звільнення не писала і порушення трудової дисципліни не допускала, п. 7.2 Контракту, щодо повідомлення про заперечення щодо продовження контракту за два тижні до закінчення його строку, про яке вона дізналась лише у січні 2013 року, а ст. 40 КЗпП за якою звільнена позивачка не передбачає звільнення за закінченням контракту. В зв'язку з незаконним звільненням при поновленні її на роботі позивачка просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду яка полягає у моральних стражданнях втрати душевного спокою, внаслідок незаконних діями відповідача по її звільненню.

Рішенням Хустського районного суду від 12 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в звязку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Незаконність ухваленого рішення позивачка вбачає в тому, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються спеціальним Законом України "Про культуру", який передбачає контрактну форму трудового договору, однак порядок її застосування не врегульований, в зв'язку з чим контракт, згідно законодавству що регулює порядок укладення контрактів державними підприємствами установами, не може бути укладений на термін менший 1 року. На думку апелянта Олександрівська сільрада взагалі не мала права укладати контракт з позивачем. Крім того відповідно до закону про місцеве самоврядування України у голови села відсутні повноваження щодо призначення та звільнення керівників позашкільних навчальних закладів, до яких відноситься будинок культури. Відповідно до п.3.5. контракту передбачено 2 підстави звільнення подання заяви про звільнення та порушень законодавства і контракту. Згідно умов контракту директор підзвітний начальнику відділу культури і туризму Хустської державної адміністрації та підконтрольний районній раді. За твердженням апелянта, відсутні порушення трудової дисципліни з боку позивачки, в частині відсутності на робочому місці протягом 3 годин так-як контрактом не передбачено графік роботи, і за характером роботи вона нє може знаходитись весь час на роботі так як має влаштовувати культурно-масові заходи. Трудову книжку позивачка в день звільнення не отримувала, з розпорядженням про звільнення її за ст. 40 КЗпП України їй було вручено 13.01.2014 року, з розпорядженням про її звільнення в порядку ст. 36 п.2 КЗпП України її не ознайомлювали.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Представники Олександрівської сільської ради заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні, дослідивши подані документи та матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів судової палати приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає

З матеріалів справи слідує, що 19 лютого 2013 року між Олександрівською сільською радою та ОСОБА_1 укладено контракт (трудова угода), згідно якої остання призначається на посаду директора "Сільського будинку культури с. Олександрівка, який відповідно до п. 7.1 діє по 31 грудня 2013 року (а.с. 8-11,44). За виконання обовязків, передбачених трудовою угодою, директору нараховується заробітна плата згідно штатного розпису (п. 4.1. «а»).

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що звільнення пройшло в зв'язку з закінченням контракту про який завчасно повідомлено позиваку само звільнення відбулось відповідно до ст. 36 КЗпП України, а ст. 40 зазначена помилково, яку в подальшому головою с. Олександрівка було виправлено, а позивачкою не наведені факти порушення її прав.

Спірні правовідносини які виникли між сторонами регулюються нормами законодавства про працю в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів.

Так, відповідно до ч.1,3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Трудовий договір, згідно приписів ст. 23 КЗпП України, може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

З пояснень сторін та матеріалів справи слідує, що контракт між сторонами укладений на визначений строк з 19 лютого 2013 року по 31 грудня 2013 року

Посилання відповідача на те, що контракт укладено порушенням закону а саме ст. 65 ч.ч. 3, 4, ст. 73 ч.ч. 1, 2, 6, ст. 89 ГК України, п.п. 2, 3 Постановою КМ України від 19.03.1993 № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», п.п. 1, 2, 4 та іншим нормам Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого Постановою КМ України від 19.03.1993 № 203, п. 2 Постанови КМ України від 03.09.2008 № 777 «Про проведення конкурсного відбору керівників державних субєктів господарювання», п.п. 1, 20 Порядку проведення конкурсного відбору керівників державних субєктів господарювання, затвердженого Постановою КМ України від 03.09.2008 № 777. Наведені положення законодавства у сукупності передбачають, що трудові відносини із керівниками підприємств, що є у державній власності (державних субєктів господарювання), оформлюються шляхом укладання контрактів, а за приписами п. 3 Положення, затвердженого Постановою КМ України від 19.03.1993 № 203, за приписами яких контракт може бути укладений на термін від 1 до 5 років, є помилковим, оскільки наведене законодавство регулює укладення контрактів на підприємствах державної форми власності. В свою чергу згідно статуту сільський будинок культури села Олександрівка є комунальним закладом, засновником та власником якого є територіальна громада (а.с.55-59).

19 лютого 2013 року своїм розпорядженням від 19 лютого 2013 року ОСОБА_1 призначено в порядку переведення на посаду директора Сільського Будинку культури відповідно до п.5 ст. 36 згідно контракту від 19.02.2013 року на підставі наказу відділу культури та туризму Хустської РДА № 01-03/56 від 18.02.2013 року (а.с.66).

Розпорядженням Олександрівського сільського голови від 08.01.2014 № №01 ОСОБА_1 було звільнено з посади директора сільського будинку культури с. Олександрівка у зв'язку із закінченням контракту відповідно до ст. 40 КЗпП України (а.с. 12), з яким позивачка ознайомлена 13.01.2014 року. Відповідно до запису в трудовій книзі, ОСОБА_1 звільнена з посади директора сільського будинку культури с. Олександрівка у зв'язку із закінченням контракту на підставі ст. 40 КЗпП України (а.с.13).

Звільнення позивачки за твердженням представника Олександрівської сільської ради та сільського голови відбулось в перший робочий день 2014 року, так-як 31 грудня 2013 року відповідачка була відсутня на робочому місці з невідомої причини, що підтверджується актом (а.с.65).

Відповідно до ст.9 ЦК України, за якою положення цивільного Кодексу України застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства, до уваги колегією суддів не приймаються з огляду на таке.

Оскільки контракт є однією з форм трудового договору то відповідно до ч.2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 9 КЗпП України визначено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Відповідно до умов контракту п.3.5 засновник звільняє директора у разі подання директором заяви про звільнення а також у випадку порушень законодавства та умов контракту

Апелянт стверджуючи про безпідставність звільнення зазначаючи, що будинок культури є позашкільним навчальним закладом, посилається на п.10 ч.4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування" відповідно до якої сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.

Законом України "Про позашкільну освіту" визначено, поняття позашкільного навчального закладу - складова системи позашкільної освіти, яка надає знання, формуючи вміння та навички за інтересами, забезпечує потреби особистості у творчій самореалізації та інтелектуальний, духовний і фізичний розвиток, підготовку до активної професійної та громадської діяльності, створює умови для соціального захисту та організації змістовного дозвілля відповідно до здібностей, обдарувань та стану здоров'я вихованців, учнів і слухачів.

В свою чергу діяльність будинку культури, відповідно до 3 розділу статуту комунального закладу сільського будинку культури с. Олександрівка, направлена на задоволення потреби мешканців у мистецькому аматорстві, самодіяльній творчій ініціативі створення умов для дозвілля та відпочинку та реалізація державної регіональної та сільської політики у сфері культури.

Крім того Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2001 р. N 433 "Про затвердження переліку типів позашкільних навчальних закладів і Положення про позашкільний навчальний заклад" визначено перелік позашкільних навчальних закладів серед якого відсутні будинки культури.

З огляду на наведене сільський будинок культури с. Олександрівка не відноситься до позашкільних навчальних закладів, за таких обставин звільнення ОСОБА_1 сільським головою не суперечить вимогам п.10 ч.4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування".

Пунктом 7.2. Контракту передбачено, що за два тижні до закінчення строку чинності контракту, якщо на буде заперечень від однієї або іншої сторони даний контракт продовжує свою дію на той самий термін і на тих самих підставах.

Листом сільського голови Олександрівської сільської ради від 17.12.2013 року, який відповідно до журналу вихідної кореспонденції було відправлено ОСОБА_1 в той - же день (а.с. 51)., позивачка була повідомлена про те, що її повноваження директора сільського голови будуть припинені 31 грудня 2013 року у зв'язку із закінченням контракту (а.с.68), з яким не погодилась, про що розписалась на самому листі.

Вищенаведене спростовує пояснення позивачки про те, що її не було повідомлено завчасно про припинення контракту.

Пунктом 6.2 визначено, що контракт припиняє дію за угодою сторін, за власним бажанням та з інших підстав передбачених законом та цим контрактом.

Підпунктом "г" пункту 6.3. контракту передбачає можливість звільнення директора з ініціативи засновника з інших підстав.

Підставами припинення трудового договору згідно п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

З врахуванням наведеного на час припинення трудового договору з ОСОБА_1, були наявні підстави для звільнення її за ст. 36 КЗпП України.

Зазначення в розпорядженні Олександрівського сільського голови від 08.01.2014 № №01 про звільнення ОСОБА_1 Олексіївну у зв'язку із закінченням контракту відповідно до ст. 40 КЗпП України (а.с. 12), є виключно помилкою, так-як ст. 40 КЗпП України не передбачає звільнення з підстави закінчення контракту. В подальшому розпорядження Олександрівського сільського голови від 08 січня 2014 року № 01 про звільнення з посади директора сільського будинку культури с. Олександрівка ОСОБА_1 дану помилку було виправлено і зазначено про звільнення у зв'язку із закінченням контракту відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України, з яким позивачка не ознайомлена (а.с.53).

Допущення помилки в написанні статті не може бути підставою для поновлення на роботі працівника звільненого без порушень закону.

Беручи до уваги, що відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді директора сільського будинку культури с. Олександрівка, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, також до задоволення не підлягають як похідні.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді