АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

09 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Семенюк Т.А., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «Інфоресурс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним наказу Міністерства освіти і науки України № 138-к від 03.04.2014 року «Про дострокове розірвання контракту»; визнання протиправним наказу Міністерства освіти і науки України № 632-К від 08.12.2014 року «Про перенесення дати звільнення ОСОБА_1.»; поновлення на посаді директора Державного підприємства «Інфоресурс» з 08.12.2014 року; стягнення з Державного підприємства «Інфоресурс» середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вказав, що майже вся мотивувальна частина рішення містить виклад норм законодавства та хронологію подій, проте в порушення ст. 215 ЦПК України не містить жодних мотивів, з яких суд вважає необґрунтованими доводи позивача, зокрема про недоведеність одноразового грубого порушення трудових обов'язків, порушення строку застосування дисциплінарного стягнення, необхідності застосування ч. 2 ст. 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Посилаючись на те, що рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, з підстав наведених в ній, та просила задовольнити.

Представник Міністерства освіти і науки України - ЗуєваК.Д. та представник Державного підприємства «Інфоресурс» - Дрига П.Ю. посилаючись на те, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, просили в задоволені апеляційної скарги відмовити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що Державне підприємство «Інфоресурс» (далі - Підприємство) утворене відповідно до наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 28.03.11 № 290.

Відповідно до п. 3 Статуту Державного підприємства «Інфоресурс», затвердженого тимчасово виконуючим обов'язки Міністра освіти і науки, молоді та спорту України 31.03.2011 року та зареєстрованого 01.04.2011 року (далі - Статут), засновником Підприємства є Держава в особі Міністра освіти і науки, молоді та спорту України. Підприємство належить до сфери управління Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України.

Призначення Директора Підприємства на роботу здійснюється органом управління майном на умовах, визначених у контракті, в якому зазначаються строк контракту, права, обов'язки і відповідальність Директора, умови його матеріального забезпечення, порядок та умови розірвання контракту та звільнення з посади Директора (п. 26.1.)

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20 серпня 2012 року між Міністерством освіти і науки, молоді і спорту, яке змінило назву на Міністерство освіти і науки України, та ОСОБА_1 укладено Контракт № 43, за яким позивача призначено на посаду директора Державного підприємства «Інфоресурс» на строк на п'ять років з 20 серпня 2012 року по 20 серпня 2017 року.

Відповідно до п. 6 Статуту організація забезпечення навчальних закладів документами про освіту, зокрема їх виготовлення, є предметом діяльності Державного підприємства «Інфоресурс».

31.01.2014 року директор Державного підприємства «Інфоресурс» ОСОБА_1 листом № 01.01-12/187 надав першому заступнику Міністра освіти і науки України неправдиву інформацію щодо організації виготовлення документів про освіту державного зразка та додатків до них.

Актом комісійної перевірки роботи директора Державного підприємства «Інфоресурс» ОСОБА_1 від 02.04.2014 року, встановлено факт грубого порушення позивачем своїх посадових обов'язків, яке виявилось у невжитті заходів по організації виготовлення додатків до дипломів, що в свою чергу, могло спричинити порушення прав випускників всіх вищих навчальних закладів України і зриву вступної кампанії, а також наданні керівництву Міністерства освіти і науки України неправдивої інформації з метою прикриття власних прорахунків.

Згідно Наказу Міністерства освіти і науки України від 03.04.2014 року № 138-К у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків достроково розірвано Контракт від 20 серпня 2012 року № 43 та звільнено ОСОБА_1 з посади директора Державного підприємства «Інфоресурс» з 3 квітня 2014 року на підставі пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України, акту перевірки Міністерства від 02.04.2014 року, пояснення ОСОБА_1

Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів колегія суддів приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що Міністерство освіти і науки України дотрималось порядку та строків накладення дисциплінарного стягнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, що виявилось у невжитті заходів по організації виготовлення додатків до дипломів, загрозі порушення прав випускників вищих навчальних закладів України і зриву вступної кампанії, а також наданні керівництву Міністерства недостовірної інформації з метою уникнення відповідальності.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки до такого висновку суд дійшов з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд не звернув увагу, що відповідачем не доведено одноразове грубе порушення позивачем законодавства чи трудових обов'язків, оскільки у разі звільнення за одноразове грубе порушення трудових обов'язків визначення ступеня тяжкості (грубості) проступку в кожному конкретному випадку належить до компетенції осіб, що наділені правом призначення і звільнення керівних працівників.

На це звертає увагу Пленум Верховного Суду України у постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9(далі - Постанова № 9).

Постанова № 9не містить прямих роз'яснень, які саме порушення слід вважати грубими, залишаючи право їх оцінки за судами, що розглядають трудові спори.

З мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення вбачається, що питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, вирішено судом з додержанням норм процесуального права, з урахуванням характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та завдану ним (могло бути завдано) шкоду. При цьому, судом вірно встановлено, що порушення трудових обов'язків є одноразовим.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду щодо дотримання відповідачем строку притягнення до дисциплінарної відповідальності є необґрунтованими.

Так, звільнення за пунктом 1 ст. 41 КЗпПє дисциплінарним стягненням і має проводитись із додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень згідно з чинним законодавством.

Відповідно до статті 148 КЗпПдисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. При цьому дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців із дня вчинення проступку.

Днем виявлення проступку вважається день, коли про нього стало відомо відповідній посадовій особі роботодавця, а не лише тій, яка наділена правом звільнення працівника.

Як вбачається з матеріалів справи Акткомісійної перевірки роботи директора Державного підприємства «Інфоресурс» ОСОБА_1 від 02.04.2014 року Наказ про звільнення позивача видано 03.04.2014 року, тобто з дотриманням строків, передбачених ст. 148 КЗпП.

Разом з тим, законодавцем визначено, що роботодавець має дотримуватися гарантій, визначених частиною третьою ст. 40 КЗпП, якою встановлено недопустимість звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності. Таке порушення може бути усунене шляхом зміни дати звільнення, тобто після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.

Судом встановлено, не заперечувалось сторонами, що позивач на час видання наказу МОН України від 03.04.2014 року № 138-К «Про дострокове розірвання контракту» та протягом тривалого часу після цього перебував на лікарняному, в зв'язку з чим дату звільнення ОСОБА_1 було змінено з 03.04.2014 року на 08.12.2014 року.

Такі дії відповідача узгоджуються з положеннями визначених частиною третьою ст. 40 КЗпП.

Суд, застосувавши Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що у державній власності, при найманні на роботу (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року № 203 (далі - Постанова), спростував доводи позивача про необхідність погодження звільнення директора Державного підприємства «Інфоресурс» з головою Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідно до п. 4 Положення наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється відповідними міністерствами або іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади (надалі - органи управління майном).

В пункті 5 цього Положення зазначено, що контракт з керівником підприємства укладається за попереднім погодженням з органом, до номенклатурної групи якого належить ця посада, згідно з пунктом 2 цієї постанови.

В пункті 2 Постанови установлено, що контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства, за погодженням з Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевою державною адміністрацією відповідно до номенклатурних груп, до яких вони належать за показниками, затвердженими згідно з додатком № 2 цієї постанови. Згідно з додатком № 2 цієї Постанови державне підприємство, яке очолював позивач, належить до I номенклатурної групи (для погодження).

Крім того, процедура укладання, припинення, розірвання контракту з директором Державного підприємства «Інфоресурс» регламентована Статутом підприємства, та віднесена до компетенції органу управління майном, яким є Міністерство освіти і науки України.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 218, 303, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/1113/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6957/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Маліновська В.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.