Номер провадження: 22-ц/785/1905/15
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Процик М.В.,

з участю секретаря судового засідання - Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року,-

встановила:

В серпні 2014 році представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування 702/3000 частин квартири АДРЕСА_1, укладений 21.06.2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю., зареєстрований у реєстрі за №1328, посилаючись на те, що при укладенні вказаного договору помилилася щодо природи цього договору, прав та обов'язків сторін, що має істотне значення, вважала, що уклала договір довічного утримання, оскільки відповідач по справі, увійшовши в довіру позивачки, запропонувала їй свої послуги щодо забезпечення доглядом, харчуванням, лікуванням, утримання її житла, допомоги по господарству. Позивачка, в силу свого похилого віку, вадів зору й юридичної необізнаності, уклала спірний договір під впливом помилки та просила суд визнати його недійсним та визнати за нею право власності на квартиру. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування - відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що представником позивачки не надано доказів своєї правової позиції, окрім позовної заяви та пояснень по справі, не заявлено сторонніх свідків, не заявлено клопотання про проведення експертизи здоров'я позивачки. З медичних довідок вбачається незадовільний стан позивачки, але судом не може бути достовірно зроблено висновок щодо фізичної неможливості сприймати нею надрукований текст, чути та розуміти слова та вирази.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна.

За змістом ч. 3 ст. 203, ч.1 ст. 229, ч. 1 ст. 216 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що з 1979 року по теперішній час позивачка разом зі своїм сином ОСОБА_6, 1953 року народження, зареєстровані та проживають у кімнатах комунальної квартири АДРЕСА_1 (а.с.9), а також сплачує комунальні послуги. 21 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був укладений договір дарування 702/3000 частин квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю. за №1328 (а.с.7,8), про те як вже було зазначено позивач продовжує проживати в подарованій квартирі.

Позивачка є особою похилого віку їй виповнилось 88 років, (підтверджується паспортом), інвалідом 2 групи. З 2007 року та на момент укладання спірного договору позивачка страждала, зокрема, центральною дегенерацією сітківки ока, катарактою обох очей та правостороннім адгезивним хронічним отитом (пресбікузис), що підтверджується актом огляду МСКЕ від 26.11.2007 року, актом огляду МСЕК від 06.05.2014 року, медичним висновком про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі від 20.12.2013 року, індивідуальною програмою реабілітації інваліда №7131 від 06.05.2014 року, медичним висновком «Нові медичні техногології» від 02.07.2014 року, листом КУ «Міська лікарня №5 від 28.10.2014 року №447.

Наявність вад зору підтверджує і той факт, що спірний договір замість позивача підписував ОСОБА_8

Тому висновку суду, щодо відсутності доказів поганого стану здоров'я позивача на момент укладення договору не відповідають обставинам справи.

Безпідставним є посилання в оскаржуваному рішенні на відсутність клопотання про допит сторонніх свідків, оскільки таке клопотання було заявлено, однак у його задоволенні судом першої інстанції було неправомірно відмовлено.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції неповноту судового розгляду, що була допущення районним судом було усунено.

Так, відповідно пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_2 встановлено, що позивач була знайома з відповідачем більше 10 років, оскільки остання працювала за адресою проживання ОСОБА_2 ОСОБА_3. запропонувала ОСОБА_2 послуги щодо забезпечення доглядом, харчуванням, лікуванням, утриманням її житла, та певний час допомагала по господарству та проживала з нею.

Свідок ОСОБА_11, в судовому засіданні пояснила, що в силу своїх службових обов'язків медсестри вона надавала ОСОБА_2 медичну допомогу, зазначила, що позивач є інвалідом, часто хворіє, з кожним часом її фізичний стан погіршується, вона потребує сторонньої допомоги. Також свідок вказала, що в літку 2013 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 домовилась про те, що з нею буде проживати та її доглядати стороння людина, однак через деякий час їй стало відомо, що особа яка надавала допомогу перестала це робити.

Вказані обставини, визнала та підтвердила сама відповідач, крім того ОСОБА_3 пояснила, що між нею та ОСОБА_2 дійсно була домовленість відповідно якої вона зобов'язувалась доглядати за позивачем та її квартирою, певний час так і було, однак після укладення спірного договору дарування, вона через погіршання стосунків у тому числі із сусідами, виїхала з квартири та перестала доглядати за позивачем.

Крім того відповідач доповнила, що розуміє, що спірна квартира не повинна їй належати, оскільки вона не виконує свого обов'язку по догляду за позивачем, але не може погодитись щоб, що квартира дісталась іншому, оскільки якийсь час вона за ОСОБА_2 доглядала.

За роз'ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 19 ч. 2) обставини щодо яких помилилася сторона правочину (ст.. 229), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, вона має істотне значення.

Із пояснень сторін, а також із свідчень вищезгаданих свідків вбачається, що обидві сторони виявили намір укласти угоду про відчуження нерухомого майна, водночас позивач укладення угоди пов'язувала зі здійсненням за нею (з боку відповідача) як за особою, яка в похилому віці з поганим станом здоров'я та потребувала стороннього догляду. Обидві сторони підтвердили, що після укладення договору дарування позивач залишилась мешкати на спірній житловій площі, продовжувала оплачувати комунальні послуг, а відповідач деякий час здійснювала догляд за позивачем, як за особою, що сторонньої допомоги потребувала та перестала здійснювати такий нагляд, після укладення оспорюваного договору.

З огляду на пояснення сторін, враховуючи усі встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі. Позивач, підписуючи угоду, дійсно помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, помилялася щодо природи укладеного правочину, а також щодо прав і обов'язків сторін. Зокрема позивач помилялась, вважаючи, що внаслідок укладеної угоди відповідач має зобов'язання постійно здійснювати за нею догляд.

При цьому колегія суддів зважає на відсутність родинних стосунків, на наявність у позивача на момент укладення угоди похилого віку (88 років), і ряду хронічних захворювань. Позивач як особа похилого віку страждала центральною дегенерацією сітківки ока, катарактою обох очей та правостороннім адгезивним хронічним отитом (пресбікузис) тощо самостійно визначитися з природою правочину, з правами і обов'язками сторін правочину на момент вчинення не могла.

Відтак, колегія суддів вважає, що договір від 21.06.2013 року позивачем було укладено під впливом помилки за наявності необережної поведінки обох сторін.

Доводи представника відповідача про те, що ніякої помилки не було, що про здійснення довічного утримання з позивачем вони не домовлялись, що у них були тільки добрі стосунки тощо, оцінюючи надані докази, колегія суддів вважає неспроможними.

Крім того судова колегія зауважує, що в апеляційному суді, відповідач своїми пояснення підтвердила про наявність домовленості щодо догляду за позивачем.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3. про визнання недійсним договору дарування слід задовольнити. Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, сторони належить повернути до попереднього стану, зокрема спірну квартиру належить повернути у власність позивача.

Разом з тим, позивач заявила позовні вимоги про визнання за нею права власності на спірну квартиру, що колегія суддів вважає зайвим, оскільки достатнім є застосування реституції.

Крім того, відсутні законні підстави для застосування, передбаченого ст. 392 ЦК України, способу захисту порушеного права шляхом визнання права власності.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303,307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 702/3000 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 21 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю. зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1328.

Повернути у власність ОСОБА_2 - 702/3000 частини квартири АДРЕСА_1.

У решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: Є.С.Сєвєрова

М.В.Процик