_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/1145/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2015 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Щеховцевої О.В.

За участю адвоката Нестеренко Г.О.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3

про поновлення строку для звернення до суду, визнання 3/5 частини квартири об»єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя,

Встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами ухвалити судове рішення, яким визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду та поновити цей строк, визнати 3/5 частини квартири АДРЕСА_1 об»єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею - позивачкою - право власності на 1/2 частину від 3/5 частин квартири АДРЕСА_1. Також позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 3654 грн. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнав і просив суд застосувати строки позовної давності до вимог ОСОБА_2

Суд вислухав сторони, вивчив надані до справи документи і встановив наступне:

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.12.1990 року по 24.01.2008 р. Від шлюбу сторони мають двох дорослих дітей. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради 20 листопада 1997 року, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частках належала на праві власності квартира АДРЕСА_1.

18 серпня 2004 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори було посвідчено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 подарували, а ОСОБА_3 прийняв в дар 3/5 частин квартири АДРЕСА_1, яка складається в цілому з чотирьох житлових кімнат, житловою площею - 50,9 кв.м., загальною площею - 80, 4 кв.м. Власниками 2/5 частин квартири залишились діти сторін по справі - ОСОБА_7 і ОСОБА_8

24 січня 2008 року рішенням Київського райсуду м. Одеси шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

У квітні 2014 року позивачка, її мати ОСОБА_5 та брат ОСОБА_6 звернулися до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 3/5 частин квартири АДРЕСА_1, посилаючись на наступне: відповідач приховував оригінали розписок про отримання ними грошових коштів у розмірі 40000 дол. за продану квартиру і вони не мали згоди звернутись до суду раніше. Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 22 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, позивачам поновлено строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про визнання договору дарування удаваним правочином; визнано договір дарування 3/5 частин квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 18.04.2004 року удаваним правочином, який приховував договір купівлі-продажу.

Позивачка стверджує, що 3/5 частини квартири ОСОБА_3 придбав за договором купівлі-продажу в період зареєстрованого шлюбу за спільні грошові кошти подружжя для потреб сім»ї щоб проживати в окремій квартирі, тому це майно є спільним і відповідно до положень ст.ст.60,69,70 СК України вона - ОСОБА_2- має право на 1/2 частину спільного майна. Оскільки відповідач не визнає за нею право власності на 1/2 частину спільного подружнього майна ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом і вимагає визнати за нею право власності на 3/10 частини квартири АДРЕСА_1.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на такі докази: копію договору дарування №5-2287 від 18 серпня 2004 р., витяг про реєстрацію права власності №4680930 від 08.09.2004 р., рішення Київського райсуду від 14 вересня 2009 р., рішення Київського райсуду м. Одеси від 22 вересня 2014 року, рішення Київського райсуду м. Одеси від 24 січня 2008 року про розірвання шлюбу між сторонами, свідоцтво про право власності на житло від 20 листопада 1997 року №103398, реєс.№4-12387, витяг про реєстрацію права власності від 29.05.2008 року №19008168, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року, медичні документи щодо стану здоров»я позивачки, довідку з місця проживання і реєстрації.

Відповідач ОСОБА_3, не визнаючи позов, надав такі пояснення: фактично сім»я між ним та позивачкою розпалась у 2001 році, з цього часу вони разом не проживають і не ведуть спільного господарства. Після припинення шлюбних відносин та неможливістю сумісного проживання, за обоюдною домовленістю між ними ОСОБА_3 купив 3/5 частини квартири АДРЕСА_1 у позивачки, її матері ОСОБА_5 та її брата ОСОБА_6, але сплатив їм вартість усієї квартири у розмірі 40000 дол. США, що підтверджується відповідними розписками. ОСОБА_3 вважає, що 3/5 частини спірної квартири не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Відповідач також вважає, що ОСОБА_2 пропустила строк звернення до суд з цим позовом і просив застосувати строки позовної давності до вимог позивачки.

При вищевикладених обставинах суд вважає позов ОСОБА_2 підлягаючим частковому задоволенню з таких підстав:

Ст.60 СК України і ч.3 ст.368 ЦК України передбачають «майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання,ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу)». Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобов»язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім'ї.

Суд встановив, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу у 2004 році набув у власність 3/5 частини квартири АДРЕСА_1. Цей договір відповідач уклав в інтересах сім»ї. Про що свідчить і належність на праві власності 2/5 частин цієї квартири дітям ОСОБА_3. Суд не отримав безпечеречних письмових доказів, що на придбання 3/5 частин квартири ОСОБА_3 витратив особисті, а не спільні грошові кошти.

Відповідно до положень ст.64 СК України дружина та чоловік мають право на укладання між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. У даному випадку ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 купив 1/5 частину квартири. ОСОБА_2 отримані від продажу своєї частини квартири грошові кошти витратила не в інтересах своєї сім»ї, що позивачка визнала в судовому засіданні. З огляду на викладене, розподілу між сторонами підлягають 2/5 частини квартири, які є спільним майном подружжя.

Право на поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачено ст.69 СК України. Ст.70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд встановив, що між сторонами відсутній шлюбний договір, відсутня і домовленість щодо визначення розміру їхніх часток у спільному майні, тому суд визнає за позивачкою право власності на 2/10 частини квартири.

Щодо вимог ОСОБА_2 про поновлення строку для звернення до суду з позовом про розподіл спільного майна. Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 22.09.2014 року вирішено спір між ОСОБА_2, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з однієї сторони і ОСОБА_3 з другої про визнання договору дарування 3/5 частин квартири АДРЕСА_1 удаваним та визнання цього договору - договором купівлі-продажу (справа за №520/4516/14-ц). При вирішенні спору суд поновив ОСОБА_2, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 строк звернення до суду з вищезазначеними вимогами. Право ОСОБА_2 на звернення до суду з вимогами про розподіл спільного майна подружжя виникло після набрання законної сили рішення суду по справі за № 520/4516/14-ц, тому вимоги позивачки в цій частині є безпідставними.

Ухвалюючи дане рішення суд також приймає до уваги наступне: після розірвання шлюбу у жовтні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_9 і Нікітюків про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 договором купівлі-продажу, визнання за ним права власності на зазначену квартиру. Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 14 вересня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково: визнано договір дарування від 18.08.2004 року недійсним, як удавана угода; визнано, що 18 серпня 2004 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу; визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 і ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартири у рівних частках.

Керуючись ст.213,214,215 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати, що 2/5 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 80,4 кв.м., в тому числі житловою - 50,9 кв.м. є об»єктом спільної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/10 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 80,4 кв.м., в тому числі житловою - 50,9кв.м.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м. Одеси протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя Калашнікова О. І.