Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.05.2015 Справа №607/918/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Черніцької І.М.

при секретарі Борисевич І.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 радіомовлення, радіозвязку та телебачення до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В :

В січні 2015 року позивач ОСОБА_4 радіомовлення, радіозвязку та телебачення звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом по вул. Польова, 13/2 с. Лозова Тернопільського району Тернопільської області.

В обґрунтування вимог позивач вказує, що йому на праві господарського відання належить чотирьохквартирний житловий будинок по вул. Польова, 13 в с. Лозова Тернопільського району. У квартирі за № 2 даного житлового будинку по вул.Польова,13 в с.Лозова зареєстровані відповідачі. Однак, з грудня 2013 року відповідачі не проживають за вказаною адресою без поважних причин, оскільки знаходяться за межами країни, не сплачують комунальних послуг та не приймають участі в утриманні житла. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зіславшись на доводи викладені у позові.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову та просили відмовити у його задоволенні. ОСОБА_2 суду пояснила, що спірна квартира була надана для проживання її покійним батькам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та членам їх сімї, які перебували у трудових відносинах з позивачем. З 1980 року по даний час відповідачі постійно зареєстровані та проживають у спірній квартирі, там знаходяться їх особисті речі.

Більше того, у відповідачів немає постійного місця проживання в іншій країні, а їх єдиним житлом та постійним місцем проживання є квартира № 2 по вул. Польова в с. Лозова Тернопільського району. У грудні 2013 року померла їх мати ОСОБА_7 та позивач відмовився приймати від них кошти на оплату послуг за утримання житла. У звязку з чим, вона у листопаді 2014 року звернулась до суду із позовом про зобовязання позивача укласти договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_5 у судове засідання не зявилися, хоча про день та час слухання справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Попередньо не повідомили суд про причини своєї неявки.

Судом встановлено, що житловий будинок по вул.Польова,13 в с.Лозова є власністю держави та перебуває у господарському віданні ОСОБА_4 радіомовлення, радіозвязку та телебачення, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САС № 386360 від 24.12.2009 року, виданим Лозівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області на підставі рішення виконкому № 74 від 20.11.2009 року.

Даний факт також стверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.12.2009 року, виданим Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, та довідкою ОСОБА_4 радіомовлення, радіозвязку та телебачення від 26.01.2015 року за № 105.

З договору оренди житлового приміщення від 01.07.2009 року укладеного між ОСОБА_7 та Тернопільською філією ОСОБА_4 вбачається, що спірна квартира була надана в оренду ОСОБА_7, яка є матірю ОСОБА_2 та ОСОБА_6

У квартирі за №2 житлового будинку по вул.Польова,13 в с.Лозова Тернопільського району зареєстровані відповідачі ОСОБА_2, її сестра ОСОБА_6 та син ОСОБА_5, що підтверджується довідкою Лозівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області за № 170 від 27.04.2015 року та визнається сторонами спору.

З акту від 14 листопада 2014 року складеного жителями житлового будинку по вул.Польова,13 в с.Лозова ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, затвердженого головою Лозівської сільської ради встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 1980 року по даний час зареєстровані та постійно проживають у квартирі за №2 по вул.Польова,13 в с.Лозова.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12, ОСОБА_10Б, та ОСОБА_9 О,І. суду пояснили, що відповідачка періодично зявляється та проживає за вказаною адресою.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, у тому числі покази свідків, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

В силу вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до вимог ст. 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Виходячи із аналізу зазначених правових норм член сімї наймача може бути визнаний таким, що втратив право користуватись житловим приміщення з підстав відсутності понад шість місяців у цьому житлі, якщо він був відсутній протягом усього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Положеннями ст. 9 ЖК визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуванні житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених Законом.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на факт відсутності відповідачів за вказаною адресою з грудня 2013 року, після смерті їх матері ОСОБА_7

Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем не подано суду будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог.

Разом з тим, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що відповідачі періодично приїжджають і проживали за вказаною адресою.

Крім того, факт відсутності відповідачів за даною адресою з грудня 2013 року спростовується також листами Тернопільської філії ОСОБА_4 адресованих ОСОБА_2 за адресою по вул.Польова,13 в с.Лозова,зокрема, за №93 від 22.01.2014 року, з якого вбачається, що Тернопільська філія ОСОБА_4 повідомляє ОСОБА_2, що кошти отриманні філією у сумі 200 грн. 16 січня 2014 року повернуті у банк, у звязку з відсутність договору; листом від 16.10.2014 року, з якого вбачається, що 10.03.2014 року ОСОБА_2 зверталась до позивача із заявою щодо укладення договору про надання послуг.

При цьому, позивач стверджує, що відповідачі не проживають за вказаною адресою з грудня 2013 року.

Вказані факти свідчать про те, що відповідачі не втратили інтерес до житла та обслуговують його.

Більше того, позивачі звернулись до суду із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом 15 січня 2015 року, лише після предявлення ОСОБА_2 у листопаді 2014 року позову до ОСОБА_4 про зобовязання укласти договір про надання послуг з у тримання будинку та прибудинкової території.

Таким чином, судом не встановлено, а позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами факту відсутності відповідачів у спірному житлі більше шести місяців без поважних причин.

Згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_4 радіомовлення, радіозвязку та телебачення про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом по вул.Польова, 13/2 в с.Лозова слід відмовити за недоведеністю.

Суд вважає безпідставними твердження представника позивача про те, що відповідачі постійно знаходяться за межами України, оскільки відповідачі, як громадяни України мають право виїзду з України в особистих потребах, і на час тимчасового виїзду за ними зберігаються усі права, в тому числі і право на житло, передбачене Конституцією України.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57, 58, 60, 213, 215, 294 ЦПК України, ст. 71 , 72 Житлового кодексу, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 радіомовлення, радіозвязку та телебачення до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщення по вул.Польова,13/2 в с.Лозова Тернопільського району відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом .

Головуючий суддяОСОБА_13