Справа №472/42/15-ц 02.11.2015 02.11.2015 02.11.2015
Справа № 472/42/15-ц
Провадження №22ц/784/2490/15 Головуючий у суді 1 інстанції - Тустановський А.О.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 листопада 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а :

15 січня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») пред'явило зазначений позов до ОСОБА_3, який обґрунтовувало наступним.

25 квітня 2006 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклало з ОСОБА_3 кредитний договір № NKVSGK04040002 на виконання умов якого в той же день передало позичальнику грошові кошти в сумі 21 900 гривень 00 копійок, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 24 квітня 2016 року, зі сплатою 1 % на місяць від суми залишку заборгованості по кредиту за користування ним та комісії у розмірі 0,45% від тієї ж грошової суми.

У випадку порушення зобов'язання позичальником він повинен був сплачувати ПАТ КБ «ПриватБанк» проценти за користуванням кредитом в розмірі 3,89 % на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за ним.

На забезпечення виконання, одним з пунктів названого кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язувалася передати в іпотеку Банку належне їй на праві власності і придбане на взяті у кредит гроші, житлове домоволодіння АДРЕСА_1.

26 квітня 2006 року сторони уклали договір іпотеки, за яким позичальник на забезпечення кредитного договору передала в іпотеку Банку названий будинок та прибудинкову земельну ділянку, площею 1 000 м-2.

Взяті на себе обов'язки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконало у повному обсязі, надавши відповідачеві кошти, і чекало відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те та, не виконувала належним чином взяті на себе обов'язки, у зв'язку з чим станом на 12 листопада 2014 року у неї виникла заборгованість перед кредитодавцем у розмірі 111 089 гривень 40 копійок, з яких:

●17 341 гривня 74 копійки заборгованість за тілом кредиту;

●33 846 гривень 52 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом;

●5 901 гривень 30 копійок заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

●53 999 гривень 84 копійки пеня за прострочку виконання кредитного зобов'язання.

Посилаючись на відмову ОСОБА_3 сплатити борг добровільно, Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитом звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідача, разом з іншими особами, що зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, переданому в іпотеку, за судовим рішенням.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2015 року позовну вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, у вимозі про виселення відмовлено за її передчасністю, оскільки Банком не дотримано процедури виселення.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати в частини вирішення вимог про виселення та стягнення пені, і в цих частинах ухвалити нове рішення, про задоволення названих вимог у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувало невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинного цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду 1 інстанції скасувати, оскільки воно ухвалене з порушеннями цивільного та цивільно-процесуального законодавств, і ухвалити нове рішення, яким в частині вирішення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки - позов задовольнити частково, а в частині вирішення вимоги про виселення - у позові відмовити.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтями 307, 308-311 ЦПК України і з'ясовує: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення суду 1 інстанції ухвалено не у повній відповідності з нормами чинного цивільного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, та з порушеннями норм цивільно-процесуального законодавства, а тому є незаконним та необґрунтованим.

Так, в силу ч. 1 ст. 21 ЦПК України, суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, у перегляді справи Верховним Судом України, а так само у новому розгляді її судом першої інстанції після скасування попереднього рішення або ухвали про закриття провадження в справі.

Якщо суддя в порушення названої норми вирішив справу після скасування його попереднього рішення або ухвали про закриття провадження в справі, то слід вважати, що розгляд і вирішення справи було проведено неповноважним складом суду.

Відповідно до ст. п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом тягне за собою беззастережне скасування такого рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміну рішення.

Як вбачається з матеріалів даної справи, провадження по ній відкрито суддею Тустановським А.О. (а.с. - 38).

Ухвалою від 25 лютого 2015 року він же, з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, його й закрив (а.с. - 54).

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 27 червня 2015 року названа ухвала суду 1 інстанції була скасована, а справа передана до суду для продовження її розгляду по суті.

06 серпня 2015 року, суддя Тустановський А.О., не маючи за законом права на її розгляд, вирішив справу по суті, ухваливши оскаржене рішення.

За такого воно, як ухвалене неповноважним судом, підлягає скасування з ухваленням нового рішення.

При цьому, необхідно зазначити, що вирішенню підлягають усі, заявлені Банком вимоги, які за своєю суттю можна вважати позовними, не дивлячись на наявність у матеріалах справи рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2011 року, яким вже вирішувалися схожі, а не тотожні вимоги і те рішення набрало законної сили (а.с. - 74-75).

Так, у тій справі, на забезпечення кредитного зобов'язання ОСОБА_3, Банк просив звернути стягнення на переданий тою в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, шляхом укладення ним від імені іпотекодавця договору купівлі-продажу будинку і суд 1 інстанції цю вимогу задовольнив (цив. справа 2-511/11 (а.с. - 2-4, 59-60). Назване рішення набрало законної сили проте з різних причин, в тому числі і через правову невідповідність обраного способу захисту положенням чинного законодавства, не виконується.

У даній справі, позивач заявив хоча і схожу, за процедурою звернення стягнення вимогу, проте відмінну за характером дій, які повинен вчинити він сам. Зокрема, він просив звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом укладення ним, вже від свого імені, договору купівлі-продажу, бо саме так визначено спосіб захисту права іпотекодавця в Законі України «Про іпотеку», зазначивши в ній ще й інший розмір заборгованості, яка підлягає відшкодуванню за рахунок виручених від продажу будинку грошей.

За такого вимоги про спосіб захисту порушеного права не можна вважати ідентичними, а тому вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, заявлену у даній справі, слід вирішувати самостійно.

Цей же висновок зроблено і колегією суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в ухвалі від 22 червня 2015 року, яка набрала законної сили, і в силу ст. 61 ЦПК України має для цієї справи преюдиційне значення.

Новому вирішенню підлягає і вимога про виселення відповідача та інших, проживаючих там осіб, із спірного будинку, оскільки вона заявлена за наявності інших обставин.

Як на думку колегії, при ухвалені нового рішення по справі слід дотримуватись правил, встановлених п. 4 ст. 215 ЦПК України, ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та п. 42 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті) договору, так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменований), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526, ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимогами закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами". Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитного договору та договору іпотеки.

Так, за ст. 33 Закон України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір .

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

●загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

●опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

●заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

●спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

●пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

●початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 квітня 2006 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», в простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклало з ОСОБА_3 кредитний договір № NKVSGK04040002 на виконання умов якого в той же день передало позичальнику грошові кошти в сумі 21 900 гривень 00 копійок, отримавши, натомість, обов'язок позичальника повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 24 квітня 2016 року, зі сплатою 1 % на місяць від суми залишку заборгованості по кредиту за користування ним та комісії у розмірі 0,45% від тої ж грошової суми.

У випадку порушення зобов'язання позичальником він повинен був сплачувати ПАТ КБ «ПриватБанк» проценти за користуванням кредитом в розмірі 3,89 % на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за ним.

Порушення позичальником умов кредитного договору, давало Банку право нараховувати пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні (п.п. 4.1. кредитного договору).

На забезпечення виконання зобов'язання, відповідно до п.1.3. названого кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язувалася передати в іпотеку Банку належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1, житловою площею 41,6 м-2, з надвірними та господарськими спорудами і прибудинкову земельну ділянку, площею 1 000 м-2.

26 квітня 2006 року сторони уклали договір іпотеки, за яким позичальник на забезпечення кредитного договору передала в іпотеку Банку названий будинок та прибудинкову земельну ділянку.

Взятий на себе обов'язок Банк виконав належним чином, в той час, як ОСОБА_3 свого слова не дотрималася.

Отримавши надані Банком гроші, вона використала їх за призначенням, проте повертати кредит та вносити плату за користування ним не забажала, внаслідок чого, станом на 12 листопада 2014 року у неї виникла заборгованість у розмірі 111 089 гривень 40 копійок, з яких:

●17 341 гривня 74 копійки заборгованість за тілом кредиту;

●33 846 гривень 52 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом;

●5 901 гривень 30 копійок заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

●53 999 гривень 84 копійки пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Повідомлення Банку з вимогою сплатити борг позичальник проігнорувала, у зв'язку з чим той пред'явив зазначений позов, вибравши на захист своїх інтересів названий спосіб, а саме, звернення стягнення на заставлений будинок, пов'язане з виселенням відповідача з займаного житла. Виписані обставини - давали позивачеві право привести у дію механізм дії зазначених статей і вимагати дострокового повернення взятих в кредит грошових сум та сплати заборгованих сум, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За такого, і відповідно до статей 525-526, 546, 553-554, 1048 - 1050, 1054 ЦК України, Закону України "Про іпотеку", на час розгляду даної цивільної справи апеляційним судом іпотечний договір є дійсним і таким, що тягне за собою передбачені ним правові наслідки, а тому вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню.

У зв'язку з цим, на погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором № NKVSGK04040002 від 25 квітня 2006 року у розмірі 111 089 гривень 40 копійок, з яких:

●17 341 гривня 74 копійки заборгованість за тілом кредиту;

●33 846 гривень 52 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом;

●5 901 гривень 30 копійок заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

●53 999 гривень 84 копійки пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором слід звернути стягнення на :

- житловий будинок АДРЕСА_1, житловою площею 41,6 м-2, з надвірними, господарчими та побутовими будівлями і спорудами, належний на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Болгарчук О.Ф., приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області 30 березня 2006 року за р. № 404 та зареєстрованого у Веселинівській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 07 квітня 2006 року за р.№ 1973

та

- земельну ділянку розміром 1 000 м-2 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданого Веселинівською селищною радою Миколаївської області 12 квітня 2006 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів за № 91, шляхом продажу названого нерухомого майна ПАТ КБ "ПриватБанк" через укладення від свого імені договору купівлі-продажу названих предметів іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за початковою їх ціною для його подальшої реалізації, визначеної на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, але на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна в смт. Веселинове Миколаївської області на час продажу.

Назначити початкову ціну у грошовому виразі колегія позбавлена можливості, оскільки вказана у договорі іпотеки ціна на сьогодні є замалою, а оцінки експерта у справі немає і колегія позбавлена можливості її отримання, оскільки жодна із сторін не заявила клопотання про таке і більше того, навіть не з'явилася у судові засідання апеляційної інстанції.

Що ж до вимоги Банку про надання йому права на отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, то вони задоволенню не підлягають, оскільки більшість з названих вимог знаходяться за межами наданих законом суду повноважень, і фактично спрямована на передачу виключних правомочностей власника сторонній особі, а таке за ст. 41 Конституції України є неприпустимим; а решта - охоплюється вибраним Банком способом звернення стягнення - присудивши який, суд вже надав бажані Банком правомочності і окремо їх підкреслювати необхідності немає.

Не підлягає задоволенню і вимога Банку, як передчасна, і про виселення відповідача разом з іншими, а саме так зазначив позивач у своїй заяві, особами, які зареєстровані та/або проживають в названому будинку.

Відповідно до ст. 47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців.

Разом з тим, ч. 1 ст. 40 названого Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

У частинах 2 і 3 названої статі законодавець встановлює певний, обов'язковий для виселення порядок дій Банку, а саме: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язанні на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити їх протягом місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільнять житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку чи житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 2 ст. 109 ЖК України.

Разом з таким, ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачає і інше, а саме, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» вже сам по собі містить суперечливі позиції щодо процедури проведення виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, оскільки передбачає можливість їх виселення в судовому порядку як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця.

Виходячи із системного аналізу вказаних правових норм можна зробити висновок, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за дотримання певних умов, а саме:

●прийнято, в установленому законом порядку, рішення про звернення стягнення на житловий будинок або житлове приміщення;

●протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк мешканці у добровільному порядку не звільняють житловий будинок або житлове приміщення.

Оскільки на час ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперавитно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України, щодо примусового виселення суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі вимоги на названій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення вказаних житлових приміщень їх мешканцями, в розумінні положень ст. 3 ЦПК України щодо права особи на звернення до суду за захистом прав та інтересів.

Так як по даній справі, рішення про звернення стягнення на спірний будинок в установлений законом спосіб попередньо не приймалося, то вимога про виселення мешканців що в ньому проживають не могла бути задоволена, тим більше, що Банк так і не встановив, кого ж ще слід виселити з неї разом з відповідачем, хоча у своїй позовній заяві про це зазначив.

Між тим, особи які підлягають виселенню, повинні залучатися до участі у справі, оскільки виселенням порушуються їх житлові права.

Більше того, Банк зазначав, що спірний будинок придбано за взяті у кредит грошові кошти, проте доказів цьому Банк не надав, хоча за ст. 60 зобов'язаний був їх надати.

Між тим, названа обставина є дуже важливою для вирішення названої вимоги, оскільки впливає на порядок виселення з будинку, який вже належав іпотекодавцю до укладення кредитного договору.

Так за частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей і це виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

А оскільки в даній справі Банком не було надано доказів тому, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, то неможливо зробити і висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

З наявних же у справі у справі кредитного договору та договору іпотеки вбачається, що кредит видано 25 квітня 2006 року, а предмети іпотеки придбано у власність іпотекодавця 30 березня 2006 року, тобто за місяць до отримання грошей.

При цьому у договорі купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що гроші за назване майно сплачено повністю до підписання договору (справа № 2-511/11 а.с. - 32).

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» підлягають стягненню 2 454 гривні 66 копійок судового збору, сплаченого у всіх судових інстанціях

Керуючись ст. ст.303, 307, 309, 314-316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково, а у вимозі про виселення - відмовити.

На погашення заборгованості ОСОБА_3 перед Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором № NKVSGK04040002 від 25 квітня 2006 року у розмірі 111 089 гривень 40 копійок, з яких:

●17 341 гривня 74 копійки заборгованість за тілом кредиту;

●33 846 гривень 52 копійки заборгованість по процентам за користування кредитом;

●5 901 гривень 30 копійок заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

●53 999 гривень 84 копійки пеня за прострочку виконання кредитного зобов'язання, звернути стягнення на :

- житловий будинок АДРЕСА_1, житловою площею 41,6 м-2, з надвірними, господарчими та побутовими будівлями і спорудами, належний на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Болгарчук О.Ф., приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області 30 березня 2006 року за р. № 404 та зареєстрованого у Веселинівській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 07 квітня 2006 року за р.№ 1973

та

- земельну ділянку розміром 1 000 м-2 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданого Веселинівською селищною радою Миколаївської області 12 квітня 2006 року та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів за № 91, шляхом продажу названого нерухомого майна Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" через укладення від свого імені договору купівлі-продажу названих предметів іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за початковою їх ціною для його подальшої реалізації, визначеної на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, але на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна в смт. Веселинове Миколаївської області на час продажу.

У задоволені решти вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», що стосуються реєстраційної процедури, яка передує та завершує звернення стягнення на будинок та земельну ділянку, і у вимозі про виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2 454 гривні 66 копійок судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: