АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/394-15-ц Головуючий 1 інст. Богдан М.В.
Провадження № 22ц/790/4048/15 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним частини договору дарування, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, -

встановила:

20 січня 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому, з урахуванням уточнень, позовних вимог просили визнати недійсним правовстановлюючий документ - витяг про реєстрацію права власності на імя ОСОБА_5 за № 25982531 від 27.04.2010 р., наданий дарувальником при укладанні правочину; визнати договір дарування від 31.05.2013р. недійсним в частині вказівки, що 1/2 частка двокімнатної квартири АДРЕСА_1 належить дарувальнику ОСОБА_5 на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2010 р., справа № 2-376/2010 р., на підставі ОСОБА_7 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 27.04.2010 р. комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 25982531, реєстраційний № 30296328, номер запису: 1073421 в книзі1; застосувати наслідки недійсності правочину - договору дарування від 31.05.2013 р.- припинити право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на імя обдарованої ОСОБА_4, номер запису про право власності: 1142477 від 31.05.2013 р. в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

В обґрунтування свого позову зазначили, що 31.05.2013 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_4 договір дарування належної йому 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина вказаної квартири належить на праві власності в порядку спадкування за законом ОСОБА_1

Правовою підставою договору дарування частки квартири в договорі вказані заочні рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2010р.та від 11.03.2011 р. Обидва заочних рішення оскаржені. Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2010р. залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19.02.2014р.

В матеріалах цивільної справи Комінтернівського районного суду м. Харкова №2-376/2010р. відсутні будь-які докази повідомлення про вручення ОСОБА_1 копії заочного рішення від 17.03.2010 р., тому, строк на оскарження вказаного рішення не минув на момент видачі правовстановлюючого документа ОСОБА_5

ОСОБА_1 була подана апеляційна скарга на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2010 року, та була постановлена ухвала апеляційним судом Харківської області 19 лютого 2014 року. Тому, на думку позивачів, вказане заочне рішення набрало законної сили лише 19.02.2014 року.

Також, позивачі зазначили, що рішення суду, яке не набрало законної сили не породжує ніякі правові наслідки, а правочин, складений на підставі такого рішення суду та на підставі недійсного правовстановлюючого документу - витягу про реєстрацію права власності є недійсним згідно ч.1 ст.215 ЦК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_7 підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2010 року було ухвалене повно, законно та обґрунтовано, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2014 року. З моменту ухвалення заочного рішення від 17 березня 2010 року та до моменту укладання договору дарування від 31.05.2013 р. пройшло більше трьох років, тому у ОСОБА_5 були всі правові підстави для звернення до приватного нотаріуса для посвідчення договору дарування.

Також, ОСОБА_4 вказала, що в копії заочного рішення від 17.03.2010 р. міститься відмітка суду про набрання рішенням законної сили. Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2010р. було оскаржене ОСОБА_1 в 2013 році, та ухвалою судової колегії судової палати в цивільних справах апеляційного суду в Харківській області апеляційна скарга була відхилена, а рішення залишено без змін.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зазначила, що останній отримав копію заочного рішення від 17.03.2010 р. з відміткою суду про набрання рішенням законної сили, тому у нього були всі правові підстави для укладання договору дарування.

Третя особа - приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначив, що відсутні підстави для задоволення позову.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним частини договору дарування, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд безпідставно не узяв до уваги, що правовстановлюючий документ, наданий при укладанні договору дарування заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2010 року не набрало законної сили, як на час видачі витягу про реєстрацію права власності на ? частину спірної квартири, так і на час вчинення правочину. А рішення суду, яке не набрало законної сили не породжує правових наслідків.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частинами 1, 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ч. 3, 4 ст. 60, 233 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3,4 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частина першою-третьою, пятою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявленняучасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленої законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2010 року та ухвалою про виправлення помилки того ж суду від 07 квітня 2010 року за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька, померлого 19.12.1995р.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25982531 від 27.04.2010 р. 1/2 частина вказаної вище квартири зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.03.2010р. Відповідно до договору дарування від 31.05.2013р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 (реєстр № 1195) та договору про внесення змін до нього від 10.06.2013р. (реєстр № 1278) ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Згідно витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 31.05.2013 р. ,1/2 частина спірної квартири зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі вищезазначеного договору дарування.

Згідно витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 04.09.2013 р., 1/2 частина спірної квартири зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.03.2011р.

ОСОБА_1 звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова із заявою про скасування заочного рішення від 17 березня 2010 року.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2013 року заява ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишена без задоволення.

ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою на вказане вище заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2010 року.

Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була відхилена, а заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2010 року - залишено без змін.

З матеріалів справи вбачається, що реєстрація права власності за р№ 25982531 від 27.04.2010 р. на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_5 була здійснена на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2010 року, яке набрало законної сили.

Посилання позивачів на той факт, що заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2010 року набрало законної сили тільки 19 лютого 2014 року, тобто після розгляду апеляційним судом Харківської області апеляційної скарги ОСОБА_1 на вказане заочне рішення не засновані на законі, тому судом до уваги не прийняті.

Виходячи з викладеного вище, суд першої інстанції вважав, що відсутні законні підстави для визнання недійсним витягу про реєстрацію права власності на імя ОСОБА_5 за № 25982531 від 27.04.2010 р., наданого дарувальником при укладанні правочину. Також, відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування від 31.05.2013 р. в частині вказівки, що 1/2 частка двокімнатної квартири АДРЕСА_1 належить дарувальнику ОСОБА_5 на підставі заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 березня 2010 року, справа № 2-376/2010, на підставі ОСОБА_7 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 27.04.2010р. комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 25982531, реєстраційний № 30296328, номер запису: 1073421 в книзі1 та підстави для застосування наслідків недійсності правочину.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: -