Провадження №22-ц/784/1284/15
Категорія 59 Головуючий у першій інстанції - Батченко О.В.
Доповідач апеляційного суду - Шаманська Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Данилової О.О., Лівінського І.В.,

при секретарі судового засідання - Харитоновій І.В.,

за участю: представника відповідача - Волкова А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Державної казначейської служби України

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 вересня 2014 р. по справі за позовом

ОСОБА_4

до

Державної казначейської служби України,

третя особа - Управління державної автомобільної інспекції Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області,

про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 р. ОСОБА_4 звернулася з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, в подальшому заміненого на належного відповідача - Державну казначейську службу України, про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позивачка зазначала, що у вересні 2009 р. проводився технічний огляд належного їй на праві власності автомобіля марки «Джилі», державний номер НОМЕР_1. Під час проведення огляду їй стало відомо про існування несплаченого штрафу за постановою інспектора ДАІ від 12 лютого 2009 р. у розмірі 300 грн. за перевищення швидкості руху. Працівником ДАІ запропоновано сплатити штраф, інакше в проведенні техогляду було б відмовлено. Штраф нею сплачено.

Посилаючись на те, що постанова про накладення адміністративного стягнення не була звернута до виконання протягом трьох місяців з дня її постановлення, що є порушенням ч. 1 ст. 303 КУпАП, а вимога працівника ДАІ про сплату штрафу була неправомірною, оскільки штраф не підлягав сплаті, позивачка просила стягнути з відповідача 300 грн. штрафу за адміністративне правопорушення, сплаченого нею на його розрахунковий рахунок.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 вересня 2014 р. позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь позивача 300 грн. безпідставно набутих коштів. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом порядку повернення коштів, зарахованих до Державного бюджету України, пропуск позивачкою строку звернення до суду, просила скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши докази в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на підставі наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день сплати позивачем штрафу згідно постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, сплинув строк звернення цієї постанови до виконання, а тому штраф, сплачений позивачкою та зарахований до державного бюджету, підлягає поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, 12 лютого 2009 р. інспектором ОР ДПС ВДАЇ з ОАТ м. Миколаєва Головко В.Я. винесено постанову ВЕ № 047245 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 300 грн.

2 вересня 2009 р. згідно квитанції № 15/19 позивачка перерахувала 300 грн. управлінню Державного казначейства України у Миколаївській області на розрахунковий рахунок НОМЕР_2 ( призначення платежу - штраф у сфері забезпечення дорожнього руху).

Вподальшому, позивачка у встановленому законом порядку оскаржувала вищезазначену постанову інспектора, проте ця постанова залишилась чинною.

Отже, сплата позивачкою штрафу відбулася на підставі постанови про притягнення останньої до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу у розмірі 300 грн.

Звертаючись до суду з вимогами про повернення сплаченого штрафу, позивачка посилалась на те, що сума безпідставно отримана відповідачем, оскільки, по-перше, вона незаконно була притягнута до адміністративної відповідальності, так як не керувала транспортним засобом, а по-друге, відповідно до ст. 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що постанова про накладення адміністративного стягнення є чинною та ніким не скасована.

Що ж стосується давності виконання постанови про накладення адміністративного стягнення, то колегія виходить з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Згідно ч. 3 ст. 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, встановленого ч. 1 ст. 307 КУпАП, а саме, штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через 15 днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження або опротестування такої постанови - не пізніш як через 15 днів з дня повідомлення про залишення скарги або протесту без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що про існування постанови про накладення на неї адміністративного стягнення позивачці стало відомо 2 вересня 2009 р. В цей же день позивачка добровільно сплатила штраф, про що свідчить квитанція № 15/19 від 2 вересня 2009 р. ( а.с. 10).

Отже, постанова про накладення адміністративного стягнення, не була звернута до виконання у зв'язку з добровільною оплатою штрафу ОСОБА_4, а тому відсутні підстави вважати, що строк звернення зазначеної постанови для виконання сплинув за давністю виконання.

Таким чином, відсутні підстави для повернення позивачці сплаченого нею штрафу.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дійшов помилкового висновку про стягнення з Державної казначейської служби України 300 грн., як безпідставно набутих коштів.

За такого, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, на підставі вищезазначених обставин.

Інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення, оскільки відсутні підстави для задоволення вимог позивачки, виходячи з вищевикладених обставин.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 вересня 2014 р. скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: