АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/7685/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - СупрунГ.Б.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_5 про стягнення аліментів на повнолітню дочку, що продовжує навчання,

встановила:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) на свою користь на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5, яка продовжує навчання.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року позов задоволено частково : стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5, яка продовжує навчання, в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 26 січня 2015 року і до закінчення навчання 30 червня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 243 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказував, що суд першої інстанції всупереч роз'ясненням п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» дійшов до помилкового висновку про наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дочки.

Посилався на те, що судом не взято до уваги інші витрати, які несе відповідач, а саме - ремонтно-будівельні роботи та витрати на житлово-комунальні послуги, а також судом не враховано факт надання відповідачем допомоги непрацездатній матері його дружини, наявність у нього інших дітей, що також має істотне значення для визначення розміру призначених аліментів і виявлення можливості надання матеріальної допомоги відповідачем. Неврахування судом першої інстанції прожиткового мінімуму є суттєвим порушенням гарантованого Конституцією України права відповідача на достатній життєвий рівень. Виходячи із розміру заробітної плати відповідача - 7438 грн., є очевидним, що він не спроможний надаватиматеріальну допомогу повнолітній дочці.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити. Позивач та третя особа вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що її повнолітня донька ОСОБА_5 з 01.09.2014 року є студенткою 2 курсу Київського коледжу вищого навчального закладу Університету сучасних знань з напрямом підготовки «Правознавство». Дочка проживає разом з позивачем та перебуває на її повному утриманні, проте заробітної плати позивача не вистачає для забезпечення дочки усім необхідним, а також оплати за навчання.

Відповідач допомоги на утримання доньки, яка продовжує навчання, не надає, у зв'язку з чим позивач звернулася з даним позовом та просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який розірвано 17 березня 1998 року. Від шлюбу мають повнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матір'ю ОСОБА_4.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.11.2011 року ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_6

Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 09.02.2012 року ОСОБА_2 сплачував аліменти на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку ( доходу) з 27.07.2011 року до досягнення донькою повноліття.

Відповідно до довідки Університету сучасних знань № 730 від 30.09.2014 року, ОСОБА_7 є студенткою 2 курсу Київського коледжу вищого навчального закладу Університету сучасних знань за напрямом підготовки «правознавство», денної форми навчання, терміном навчання з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2017 року. Вартість навчання становить 3500 грн. за семестр , тобто 7000 грн. в рік.

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 офіційно не працевлаштована, працює перукарем, має нерегулярний та мінливий дохід у розмірі 2000 грн. - 2500 грн. в місяць. ОСОБА_2 є військовослужбовцем Служби безпеки України, його середня заробітна плата складає 7438 грн.

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 353/3503 від 31.07.2014 року, виданого військово-лікарською комісією центрального госпіталю ВМУ СБУ, ОСОБА_2 встановлено діагноз: первинна подагра, подагричний поліартрит в стадії ремісії, вторинний артроз з синовіітом лівого ліктьового , лівого променево-зап'ясткового і правого колінного суглобів, гіпертонічна хвороба І стадії, ІІ ступеня, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, вогнищевий гастродуоденіт із збереженою секрецією.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 є студенткою денної форми навчання, а обов'язок по утриманню дитини лежить на обох батьках, суд враховував матеріальне становище відповідача та те, що він потребує постійного лікування і несе значні матеріальні витрати у зв'язку з цим, наявність кредитних зобов'язань у ПАТ «Дельта Банк», тому виходячи із вимог ст. 182, 200 СК України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку щомісячно (що буде складати 930 грн.), починаючи з 26.01.2015 року і до закінчення навчання - 30.06.2017 року.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позову відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неможливість надавати матеріальну допомогу дочці, що продовжує навчання, є аналогічними його запереченням на позовну заяву, вони були предметом перевірки суду першої інстанції.

Зазначені доводи не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки вони висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги заперечення відповідача щодо стану його здоров'я та необхідність витрачати кошти на лікування, наявність у нього кредитного зобов'язання в ПАТ «Дельта Банк», у зв'язку з чим розмір аліментів визначив у 1/8 частині від заробітку відповідача.

При цьому суд правильно відхилив посилання відповідача на необхідність врахувати його витрати щомісяця 1755 грн. на ремонтно-будівельні роботи, оскільки зазначені обставини не доведені належними та допустимими доказами.

Посилання апелянта на ті обставини, що він надає також допомогу непрацездатній матері його дружини та наявність у нього інших повнолітніх дітей, які потребують допомоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем не доведено, що ОСОБА_8, 1990 року народження ( син відповідача та ОСОБА_9.), ОСОБА_10, 1990 року народження ( син дружини відповідача - ОСОБА_11.) та ОСОБА_12, 1943 року народження, не мають самостійного джерела доходів та перебувають у нього на утриманні.

Доводи апелянта про те, що розмір стягнутих аліментів є значно завищеним, оскільки сума аліментів у сукупності за рік буде набагато більшою, ніж вартість навчання, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки оплата вартості навчання не є окремим предметом даного позову, а є однією із складових витрат на утримання повнолітньої дочки, що продовжує навчання, що також було враховано судом першої інстанції.

Таким чином, обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вищевказаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду також не встановлено таких обставин.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 08 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: