Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про припинення права власності на частку у спільному майні, за касаційною скаргою ОСОБА_1, до якої приєднався ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4., третя особа - ОСОБА_3., про припинення права власності на частку у спільному майні, посилаючись на те, що вона, на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 19 липня 2012 року, та її батько - ОСОБА_4., на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2008 року, є співвласниками однокімнатної квартири спільного заселення АДРЕСА_1

Останні два роки відповідач названою квартирою не користується, плату за її утримання та утримання прибудинкової території не вносить, комунальні послуги, які повинен нести відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, не сплачує, у зв'язку з чим позивач самостійно змушена утримувати спільне майно.

Через це та небажання батька домовлятися про порядок спільної з нею участі в утриманні квартири, а також, через неможливість її технічного поділу на дві окремі ізольовані квартири, просила припинити право на належну йому частку у спільній квартирі, попередньо стягнувши з неї на його користь вартість цієї частки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за його безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову за його недоведеністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, до якої приєднався ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до технічного паспорту, станом на 13 липня 2001 року, вказана квартира складалась із двох житлових кімнат площею 18,4 кв.м та 11,3 кв.м, а також приміщень спільного користування: коридору площею І - 8,5 кв.м, ванної кімнати площею ІІ - 2,0 кв.м, вбиральні площею ІІІ - 1 кв.м, кухні площею IV - 9,7 кв.м.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 2001 року кімната площею 11,3 кв. м вищевказаної квартири була передана у приватну власність ОСОБА_5

ОСОБА_4. та його син ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 липня 2001 року, в рівних частках стали співвласниками іншої кімнати житловою площею 18, 4 кв. м тієї ж квартири.

Інші приміщення квартири перейшли у спільну власність названих осіб, відповідно до їх частки у житлових кімнатах.

Таким чином, загальна площа названої квартири становила 31, 5 кв. м, житлова 18, 4 кв. м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2008 року право власності за ОСОБА_6. на належну йому частку названої квартири було припинено на користь ОСОБА_4.

Згідно свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 19 липня 2012 року, ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається із Ѕ частки однокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 31,5 кв. м.

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 листопада 2014 року Ѕ вищевказаної квартири зареєстрована за ОСОБА_4.

11 травня 2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3. уклали договір купівлі-продажу квартири спільного заселення АДРЕСА_1 загальною площею 19,4 кв. м, житловою площею 11,3 кв. м, посвідчивши його нотаріально (а.с. 89), у зв'язку з чим, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру станом на 24 листопада 2014 року, ОСОБА_3. став власником 1/1 частки вказаної квартири. Згідно цієї ж довідки коридор 1 - 8,5 кв. м, ванна 2 - 2,0 кв. м, вбиральня 3 - 1 кв. м, кухня 4 - 9,7 кв. м залишилися у спільному користуванні власників двох ізольованих кімнат.

Між тим, з наявної у справі копії рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 серпня 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 листопада 2014 року, встановлено, що внаслідок самовільно проведеної ОСОБА_4. у 2002-2004 роках реконструкції спірної квартири зруйновано два перестінки кімнати площею 11,3 м-2, що належить ОСОБА_3 і поєднано вказану кімнату з кухнею 14-4 та частиною коридору 14-1.

Вказане рішення є приюдиційним, а, відповідно, обставини та правовідносини встановлені ним, не підлягають доведенню в даній справі.

Таким чином, вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції, встановивши належним чином фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що в натурі такого об'єкту, право власності на який вимагає позивач немає, а тому вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, до якої приєднався ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
М.І. Наумчук