Єдиний унікальний номер 725/5585/15-ц
Номер провадження 2/725/1203/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 30.12.2014 року між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 36 422 грн., а останній зобовязався повернути вказані кошти до 01.02.2015 року, що підтверджується наданою відповідачем власноручно складеною розпискою. Разом з тим, у встановлений у розписці строк, відповідач своїх зобовязань не виконав й відповідно надані йому у позику грошові кошти не повернув, а в телефонних розмовах обіцяв найближчим часом виконати зобовязання, проте гроші так і не повернув та припинив відповідати на його телефонні дзвінки.

Вважає, що у звязку з неналежним виконанням вказаних зобовязань за договором, відповідач повинен нести відповідальність встановлену договором та законом.

Зокрема, відповідно до умов наданої відповідачем розписки, він зобовязався у разі невиконання своїх зобовязань за договором позики, сплатити пеню в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення платежу, а тому станом на 01.10.2015 року розмір нарахованої пені становить 44070 грн.

Крім того, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України вважає, що відповідач також повинен сплатити інфляційні витрати за невиконання грошового зобовязання, які за період з 01.02.2015 року по 01.09.2015 року становлять 12 784,12 грн.

Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 36 422 грн., пеню в розмірі 44070 грн. та інфляційні витрати в сумі 12784,12 грн., що в загальній сумі становить 93 276 грн. 12 коп., а враховуючи подану заяву про збільшення позовних вимог вважає, що відповідач має сплатити йому загальну суму боргу в розмірі 129 187 грн., яка нарахована ним з урахуванням визначеного умовами договору розміру пені за жовтень-грудень 2015 року на загальну суму боргу, з якою він попередньо звернувся до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні не заперечуючи факту складання розписки, заперечив щодо суми боргу за розпискою, вказуючи на те, що даних грошових коштів він від позивача не отримував, а сума боргу в розмірі 36 422 грн. виникла внаслідок невиконання ним своїх зобовязань в повному обсязі за попереднім договором позики. Також вказуючи на наявність у нього на утримання трьох неповнолітніх дітей, тяжке матеріальне та існування інших кредитних зобовязань з банківськими установами та кредитною спілкою, просив зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з нього через невиконання його зобовязань за договором позики.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, положеннями ст. ст. 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Так, судом встановлено, що 30.12.2014 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у позику кошти в сумі 36 422 грн., а відповідач зобовязався повернути грошові кошти у такій самій сумі у строк до 1 лютого 2015 року .

Даний факт підтверджується розпискою, власноручно складеною відповідачем ОСОБА_3, який в судовому засіданні не заперечував безпосереднього факту написання даної розписки (а.с. 5).

Крім того, умовами укладеного між сторонами договору позики визначено, що у разі несвоєчасного повернення суми коштів, відповідач зобовязується повернути борг з пенею у розмірі 0,5 % за кожен день прострочки.

Так, згідно вимог ч.ч. 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

При цьому, положеннями ст. 529 ЦК України установлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. А у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

За таких обставин, суд враховуючи вимоги чинного законодавства приходить до висновку, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

До того ж, така правова позиція щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_1 посилався як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми на розписку від 30 грудня 2013 року, копія якої знаходить в матеріалах справи та оригінал якої був оглянутий судом в ході розгляду справи та приєднаний до матеріалів справи.

При цьому, зі змісту даної розписки убачається, що вона складена відповідачем про отримання у позику 36 422 грн. із зобов'язанням повернути борг до 1 лютого 2015 року.

Крім того, факт складання даної розписки не заперечував і відповідач в суді, вказуючи на те, що дана розписка була дійсно ним складена, однак грошових коштів від позивача він не отримував, а ця розписка складена як зобовязання повернути позивачу борг за іншим договором позики та нараховані відсотки.

За таких обставин, суд ураховуючи вищевказані вимоги закону та досліджені в ході судового розгляду справи докази, приходить до висновку, що доказом передачі ОСОБА_2 грошей є вищевказана розписка.

Разом з тим, ОСОБА_2 заперечуючи факт отримання грошових коштів, вказував на те, що шляхом складання даної розписки він взяв на себе зобовязання в частині повернення позивачу суми боргу за попереднім договором позики від 19 липня 2013 року разом із нарахованими штрафними санкціями.

При цьому, згідно із вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Згідно із ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, відповідно до положень ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Таким чином, ураховуючи вищенаведені положення закону, не може доводитися свідченням свідків, а також поясненнями сторін не лише заперечення факту вчинення або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

За таких обставин, з огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Разом з тим, відповідач в розумінні положень ст. ст. 10.60 ЦПК України належними та допустимими доказами не спростував факт написання та підписання розписки, а також не надав належних та допустимих доказів на спростування факту передачі грошей від позикодавця позичальнику, а також доказів того, що грошові кошти в сумі 36 422 грн. за даною розпискою він не отримував.

При цьому, посилання відповідача в тій частині, що вказана у розписці сума коштів є сумою неповернутого боргу за іншою розпискою, суд визнає безпідставними й такими, що спростовуються наявними та дослідженими судом доказами. Крім того, суд приймає до уваги на спростування доводів відповідача й той факт, що оригінал попередньої розписки від 19 липня 2013 року, за умовами якого відповідач отримав у боргу від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 11 500 грн., наданий суду безпосередньо відповідачем та перебуває у нього, що свідчить про те, що згідно вимог чинного цивільного законодавства позивач вимог до ОСОБА_2 з приводу даної суми боргу будь-яких претензій не має и відповідно дане зобовязання в розумінні положень ст. 545 ЦК України є виконаним.

Також є безпідставними доводи відповідача в тій частині, що розписка від 30 грудня 2013 року складена ним під тиском, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного відповідачем суду не надано, а також не надано доказів щодо визнання такого договору недійсним згідно положень ст. 231 ЦК України.

Безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи є і доводи відповідача в тій частині, що спірна розписка ним складена в день повернення апітула С.В. частини грошових коштів за попередньою розпискою від 19 липня 2013 року, а саме 20 грудня 2014 року, оскільки як убачається зі змісту спірної розписки, вона відповідачем складена 30 грудня 2014 року, тобто через 10 днів з дня повернення ним частини боргу за договором позики від 19 липня 2013 року.

За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку про доведеність факту укладення між сторонами саме договору позики на суму 36 422 грн. й відповідно факту невиконання ОСОБА_2 свого обовязку щодо повернення коштів у строк до 1 лютого 2015 року.

Так, ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача суми боргу за договором позики в розмірі 36 422 грн. й відповідно дані вимоги підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних витрат, то суд зазначає наступне.

Так, ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснюється, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Крім того, статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин, суд виходячи з того, що відповідач своїх зобовязань в частині повернення позивачу суми основного боргу за договором позики у строк до 1 лютого 2015 року не виконав, на користь позивача також підлягають стягненню інфляційні втрати від суми боргу на підставі ст. 625 ЦК України згідно заявлених позовних вимог за період з 1 лютого 2015 року по 1 вересня 2015 року в сумі 12 784 грн. 12 коп., з урахуванням встановлених у даний період індексів інфляції та згідно наданого позивачем розрахунку й відповідно є відповідальністю за несвоєчасне повернення позики. Крім того, наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат відповідачем належними та допустимими доказами не спростований ( а.с. 7-8).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача пені за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 44 070 грн. 62 коп. за період з 1 лютого 2015 року по 1 жовтня 2015 року, а також щодо збільшених позовних вимог позивача в частині нарахування пені за період з 1 жовтня 2015 року по грудень 2015 року на суму боргу, яку позивач просив стягнути з відповідача при зверненні до суду, то суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно зі ст.ст. 530, 631 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як вже було встановлено судом, ОСОБА_2 повністю повернути позивачу позичені за договором позики кошти зобов'язався у термін до 1 лютого 2015 року, проте вказане зобов'язання не виконав.

Так, ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 550 ЦК України встановлено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Крім того, згідно вимог ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Як встановлено судом, згідно із умовами укладеного між сторонами договору (розписки), сторони домовились, що в разі прострочення терміну повернення позики, тобто повернення всієї або частини суми позики пізніше 1 лютого 2015 року, позичальник зобовязується повернути суму боргу зі сплатою пені у розмірі 0,5 % від суми основного боргу за кожен день прострочення.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Отже, виходячи зі змісту наведеної норми, істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання).

Крім того, положеннями ст. 616 ЦК України передбачено право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

При цьому, як убачається із розрахунку суми пені, наданого позивачем, за період з 1 лютого 2015 року по 1 жовтня 2015 року позивачем з урахуванням умов договору позики нарахована пеня за прострочення виконання зобовязань в розмірі 44070 грн.

Проте, враховуючи викладене, а також те, що відповідач у судовому засіданні неодноразово просив зменшити розмір пені, вказуючи на те, що сума пені яку просить позивач стягнути з відповідачки значно перевищує розмір основного боргу за договором позики, й відповідно ураховуючи його тяжке матеріальне становище, відсутність постійного місця роботи, наявність на утриманні трьох неповнолітніх дітей та існування інших кредитних зобовязань в установах банку та кредитній спілці, що підтверджується наданими відповідачем належними та допустимими доказами, суд на підставі положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, вважає за можливе зменшити розмір неустойки до суми основного боргу в розмірі 36 422 грн.

При цьому, підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача суми пені за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року, а саме за період перебування справи на розгляді в суді, яка розрахована ним на суму загального боргу, який вже включає в себе суму основного зобовязання, інфляційні витрати та пеню за період з 1 лютого 2015 року по 1 жовтня 2015 року, то суд підстав для задоволення позову в цій частині не знаходить, оскільки такі вимоги позивача свідчать про наявність подвійної відповідальності ОСОБА_2 за невиконання ним своїх зобовязань, а вимог в частині стягнення пені за період з 1 жовтня 2015 року по грудень 2015 року від суми простроченого основного зобовязання позивачем не заявлено, а також на пропозицію суду в частині уточнення заявлених позовних вимог в частині розрахунку суми заявлено позову, позивач наголошував саме на необхідності задоволення його позову в частині стягнення суми боргу в розмірі 129 187 грн., які розраховані ним за період з 1 жовтня 2015 року по грудень 2015 року з розрахунку суми попередньо заявленого позову. Позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних витрат за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року та пені, яка б нараховувалась на суму простроченого основного зобовязання за період з 1 жовтня 2015 року по грудень 2015 року позивачем не заявлено.

Таким чином, суд оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності та ураховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню й відповідно з відповідача на користь позивача підлягає стягненню згідно договору позики сума основного боргу в розмірі 36 422 грн., а також 12784 грн. 12 коп. інфляційних витрат за період з 1 лютого 2015 року по 1 вересня 2015 року та пеня за період з 1 лютого 2015 року по 1 жовтня 2015 року в розмірі 36 422 грн., а всього борг на загальну сумі 85628 грн. 12 коп.

Крім того, ч. 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, у зв'язку із чим з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 856 грн. 26 коп., а саме пропорційно до суми задоволених судом вимог.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 509, 549, 625, 1046-1050 ЦК України, ст.ст. 3,4, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 212-215, 218, 294 , 360-7 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30.12.2014 року у сумі 36422 грн., пеню в розмірі 36 422 грн. та інфляційні у розмірі 12784,12 грн., а всього 85 628 грн. 12 коп. ( вісімдесят пять тисяч шістсот двадцять вісім гривень дванадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 856 грн. 28 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало