У Х В А Л А

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що після розлучення батьків: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вона залишилась проживати з матір'ю. Посилаючись на те, що з 01 вересня 2014 року вона продовжила навчання в магістратурі Саратовського державного університету ім. Чернишевського, а також на те, що вона має проблеми зі здоров'ям, а її батько, відповідач, має можливість надавати їй матеріальну допомогу, проте не здійснює цього, позивачка просила стягнути з нього аліменти як на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, у розмірі 25 % від усіх його доходів.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходів на період навчання, починаючи з 02 вересня 2014 року і до досягнення 23 років - до ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2015 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач працює в Державній фінансовій інспекції в Полтавській області та отримує пенсію як пенсіонер ДПА України, а тому має змогу надавати матеріальну допомогу дитині.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що за рішенням суду, що набрало законної сили, він сплачує аліменти на користь своєї матері у розмірі 3/5 частини від усіх видів доходу та після усіх відрахувань із заробітної плати і пенсії дохід відповідача майже прирівнюється до прожиткового мінімуму громадян, а тому він не взмозі надавати матеріальну допомогу доньці у розмірі, заявленому позивачем.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що після розлучення своїх батьків ОСОБА_3 залишилась проживати з матір'ю, ОСОБА_6

З 01 вересня 2014 року вона продовжила навчання в магістратурі Саратовського державного університету ім. Чернишевського.

Предʼявляючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що її батько, ОСОБА_4 має можливість надавати їй матеріальну допомогу як повнолітній дитині, яка продовжує навчання, проте не здійснює цього.

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно з ч. 3 цієї статті право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Апеляційний суд дійшов до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив, чи має відповідач можливість надавати матеріальну допомогу дочці, яка продовжує навчання, у іншому розмірі, ніж встановив суд першої інстанції, якщо 1/6 частина від усіх видів доходу для нього завелика сума. При цьому зазначене не є виходом за межі позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції також не дав належної оцінки посиланням позивачки на те, що вона перебуває на диспансерному обліку та знаходиться на утриманні матері, яка також має проблеми зі здоров'ям, а матеріальної допомоги від батька взагалі не отримує. Отже, порушене право позивача залишилось незахищеним. При цьому висновки апеляційного суду про те, що відповідач майже не взмозі надавати допомогу повнолітній дочці, основані на припущеннях, що заборонені ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська