Ухвала

іменем україни

16 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості, в.о. директора Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості Сидорчук Лариси Володимирівни, третя особа - управління Державної казначейської служби України у Кіровському районі м. Дніпропетровська, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, за касаційною скаргою Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості, на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 19 травня 2014 року по 24 листопада 2014 року працювала на посаді провідного юрисконсульта Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості. 24 листопада 2014 року її звільнено за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Посилаючись на те, що в день звільнення не проведено повного розрахунку при звільненні, належні суми надійшли на її картковий рахунок лише 08 грудня 2014 року, просила суд стягнути з Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 24 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року у розмірі 2 627 грн 33 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти Державної служби зайнятості на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року у розмірі 1 885 грн 24 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Дніпропетровський центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не вжиті заходи щодо повного розрахунку з позивачкою у день звільнення.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що суд першої інстанції правильно встановив, що на користь позивача підлягає стягненню нараховані, але не виплачені суми заробітної плати, правильно розрахував суму середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з працівником при звільненні.

Проте повністю погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції відповідає не в повній мірі.

Судами установлено, що ОСОБА_3 з 19 травня 2014 року працювала у відповідача на посаді провідного юрисконсульта з посадовим окладом 1551,00 грн із встановленням надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи у розмірі 50% посадового окладу.

Наказом Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості від 24 листопада 2014 року № 21-К позивача звільнено з роботи з 24 листопада 2014 року за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

У день звільнення з позивачем остаточний розрахунок проведений не був та кошти перераховані УДКС України в Кіровському районі м. Дніпропетровська лише 08 грудня 2014 року на картковий рахунок позивача в сумі 2116 грн 77 і 330 грн 27 коп., що підтверджується даними виписки по рахунку позивача та не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6-144цс13.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки роботодавець не вжив заходів щодо перерахування належних працівникові коштів в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України.

Проте, вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не звернув увагу на те, що в мотивувальній частині рішення місцевого суду зазначено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 750 грн 58 коп., у той час як у резолютивній частині рішення вказано про стягнення на користь позивача середнього заробітку в сумі 1 885 грн 24 коп., зазначене протиріччя не усунув, не навів жодних мотивів чому стягненню підлягає саме ця сума та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін