Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1249/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Драний В. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.06.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря - Діманової Н.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Директива» про визнання наказу незаконним та скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Директива» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 березня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

11 липня 2014 року ОСОБА_2 пред'явив позов до товариства з обмеженою відповідальністю «Директива» (далі ТОВ «Директива») про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 26 грудня 2013 року був прийнятий на посаду начальника АЗС №15 «Знам'янка» ТОВ «Директива». 01 квітня 2014 року зазначене підприємство було перейменовано на АЗС №25-04 «Знам'янка». 16 червня 2014 року його було звільнено з роботи за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 ЗКпП України. Зазначає, що звільнення є незаконним, оскільки 15 квітня 2014 року він під примусом написав заяву на звільнення за угодою сторін з 22 квітня 2014 року. 18 квітня 2014 року ним було направлено відповідачу електронною поштою заяву про відкликання раніше поданої заяви на звільнення та просив визнати її недійсною. На підставі вказаної заяви 22 квітня 2014 року його не звільнили, але 16 червня 2014 року його було звільнено за угодою сторін. На його думку ТОВ «Директива» мало звільнити його лише 22 квітня 2014 року. Також вважає, що припинити трудовий договір на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України в інший день, чим передбачено угодою і викладено в його заяві, роботодавець не мав права. Крім того стверджує, що в результаті незаконного звільнення йому заподіяно моральну шкоду. Просив суд визнати наказ № 4840-к від 16 червня 2014 року про його звільнення з роботи за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України незаконним та скасувати його, поновити на посаді начальника станції АЗС № 25-04 «Знам'янка» ТОВ «Директива», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 березня 2015 року позов задоволено частково. Суд вирішив скасувати наказ директора ТОВ «Директива» № 4840-к від 16 червня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_2», поновити ОСОБА_2 на посаді начальника станції АЗС структурного підрозділу «Автозаправна станція № 25-04 «Знам'янка» ТОВ «Директива». Стягнути з ТОВ «Директива» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3165 грн. та компенсацію моральну шкоду в сумі 1000 грн. У задоволенні решти позовних вимог суд вирішив відмовлено. Судом також вирішено питання про стягнення судового збору на користь держави з відповідача в розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ТОВ «Директива» подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника станції АЗС структурного підрозділу «Автозаправна станція № 25-04 «Знам'янка» ТОВ «Директива», задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення із ТОВ «Директива» заробітної плати за час вимушеного прогулу з урахуванням частини 1 статті 157 ЦПК України та відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відшкодування моральної шкоди.

В частині скасування наказу директора ТОВ «Директива» від 16 червня 2014 року № 4840-к про звільнення ОСОБА_2 з роботи з 16 червня 2014 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України рішення суду першої інстанції відповідачем не оскаржується.

Апеляційну скаргу відповідача обґрунтовано тим, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Позов про поновлення позивача на посаді начальника станції АЗС структурного підрозділу «Автозаправна станція № 25-04 «Знам'янка» ТОВ «Директива» задоволенню не підлягає через відсутність з і січня 2015 року у штатному розписі відповідача посади на АЗС № 25-04 «Знам'янка». Суд порушив місячний строк розгляду справи, встановлений ст. 157 ЦПК України, що призвело до нарахування завищеної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача. Рішення суду в частині стягнення відшкодування моральної шкоди судом не обґрунтоване.

Позивач ОСОБА_2 також частково оскаржив рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Просив стягнути з ТОВ «Директива» на його користь заборгованість по заробітній платі, допомозі по тимчасовій непрацездатності, компенсації за невикористану відпустку та компенсації за вимушений прогул з 17 червня 2014 року по 12 лютого 2015 року в розмірі 42225 грн. 44 коп. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції неправильно зроблено розрахунок заборгованості відповідача перед ним. Не погоджується позивач і з розміром визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди, вважаючи його низьким.

Правом подати письмові заперечення на апеляційну скаргу ніхто з осіб, які беруть участь у справі, не скористалися.

У судовому засіданні сторони підтримали подані ними апеляційні скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ТОВ «Директива» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив і матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_2 згідно наказу ТОВ «Директива» № 718-к від 26 грудня 2013 року був прийнятий на посаду начальника АЗС №15 «Знам'янка».

На підставі наказу по ТОВ «Директива» від 31 березня 2014 року № 11 з 1 квітня 2014 року АЗС № 15 «Знам'янка» перейменовано на АЗС № 25-04 «Знам'янка».

15 квітня 2014 року ОСОБА_2 подав заяву на ім'я директору ТОВ «Директива» Косаренко О.В. у якій просив звільнити його з займаної посади за згодою сторін з 22 квітня 2014 року, видати йому трудову книжку та провести з ним розрахунок (а.с. 39).

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 18.04.2014 року, адресованої директору ТОВ «Директива» Косаренко О.В., позивач відкликав свою заяву від 15.04.2014 року про його звільнення з 22.04.2014 року за угодою сторін, та просив визнати її недійсною в зв'язку з тим, що він на даний момент знаходиться на лікарняному і наміри викладені у вищевказаній заяві не відповідають його дійсним намірам (а.с. 6).

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач ОСОБА_2 у період з 14 квітня 2014 року по 17 червня 2014 року являвся тимчасово непраздатним спочатку у зв'язку з отриманням невиробничої травми а потім у зв'язку з загальним захворюванням і був звільнений від роботи згідно шести листків непрацездатності (а.с. 52-57).

Відповідно до наказу директора ТОВ «Директива» № 4840-к від 16 червня 2014 року начальника станції АЗС структурного підрозділу «Автозаправна станція № 25-04 «Знам'янка» ОСОБА_2 звільнено з роботи 16 червня 2014 року за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 40).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не мав права розірвати з позивачем трудовий договір в інший день, ніж той який був вказаний у заяві позивача. У зв'язку з цим суд дійшов висновку, що звільнення позивача було незаконним і він підлягає поновленню на роботі. Крім того з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 17 червня 2014 року по 12 вересня 2014 року, часу, коли позивач отримав іншу оплачувану роботу. Суд також погодився з доводами позивача про заподіяння йому моральної шкоди і призначив її компенсацію у розмірі 1000 грн.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області погоджується з такими висновками суду першої інстанції, але вважає, що в наслідок неправильного застосування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, суд припустився помилки при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідача.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП Україниоднією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року N 9(зі змінами та доповненнями) при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України(за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд взяв до уваги, що угода сторін є самостійною підставою для розірвання трудового договору та відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи власника та з ініціативи працівника.

Як вбачається з поданої 15 квітня 2014 року позивачем заяви про його звільнення, він запропонував директору ТОВ «Директива» припинити трудовий договір за згодою сторін з 22 квітня 2014 року.

Дані про те, що директор ТОВ «Директива» погодився на звільнення ОСОБА_2 з 22 квітня 2014 року відсутні так, як на поданій заяві, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 39), його резолюція (акцепт) про надання такої згоди відсутня.

У запропонований ОСОБА_2 строк, 22 квітня 2014 року, трудовий договір з ним припинений не був, відповідний наказ не видавався.

Це вказує на те, що сторони трудового договору не досягли згоди щодо його припинення та строку з якого він припиняється.

Ще до 22 квітня 2014 року ОСОБА_2 відмовився від наміру звільнитися і враховуючи, що угода про припинення трудового договору досягнута не була, він мав право відізвати подану ним заяву.

Висновки суду щодо незаконності звільнення ОСОБА_2 сторонами не заперечуються і рішення в частині скасування наказу директора ТОВ «Директива» від 16 червня 2014 року № 4840-к не оскаржується.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції»іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Встановивши, що позивач був звільнений без законної підстави, суд першої інстанції обґрунтовано поновив його на роботі.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо неможливості поновлення позивача на посаді начальника станції АЗС № 25-04 «Знам'янка» через відсутність з 1 січня 2015 року у штатному розписі ТОВ «Директива» вказаної посади не приймаються апеляційним судом так, як відповідно до приписів ст. 240-1 КЗпП України неможливість поновлення незаконно звільненого працівника на попередній посаді пов'язується лише із ліквідацією підприємства, установи, організації.

Так, як підприємство відповідач не ліквідовано, то суд правильно поновив позивача на посаді, яку він обіймав до звільнення.

Такий висновок суд відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 21 травня 2014 року № 6-33цс14.

Вирішивши питання про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції, керуючись ч. 2 ст. 235 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача.

Однак, здійснюючи розрахунок середнього заробітку, суд першої інстанції припустився помилки у визначенні його розміру.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

В розрахунку суд використав числовий показний середньоденного заробітку позивача, який вказаний у довідці ТОВ «Директива» (а.с. 41), а саме - 52 грн. 75 коп.

Проте суд не звернув уваги, що в довідку включено заробіток позивача за період з березня по квітень, тобто за чотири місяці до звільнення, крім того в розрахунок включено виплати по збереженню заробітної плати у зв'язку тимчасовою непрацездатністю, що суперечить п. 2, п. 4, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Так згідно п. п. 4 Порідку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Оскільки позивач у червні та травні не працював у зв'язку з тимчасовою непрацедатністю, заробітна плата йому не нараховувалася, а нараховувалася допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, до розрахунку мають прийматися виплати за останні 2 календарні місяці, що передували звільненню, тобто: березень і квітень 2014 року.

Згідно довідок відповідача (а.с. 41, 70), розмір виплат позивачу у березні і квітні 2014 року становив по 1600 грн. 00 коп. При цьому у березні 2014 року позивач відпрацював повний місяць (20 робочих днів), а у квітні частково (9 робочих днів), тому в розрахунок включається заробіток позивача за березень 2014 року у повному розмірі - 1600 грн., а за квітень частково, пропорційно відпрацьованому часу - 685 грн. 71 коп.

Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить:

(1600,00 + 685,71) : (20 + 9) = 78,82 грн.

За період з 17 червня 2014 року до 23 березня 2015 року кількість робочих днів. Які мають бути оплачені середнім заробітком становить 196 днів.

Згідно роз'яснень, наданих Верховним Судом України у п. 32 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного зараховується заробіток за місцем нової роботи, який працівник мав у цей час.

Так, як з 12 вересня 2014 року позивач уклав новий трудовий договір з ПрАТ «Металит» (а.с. 71), де працює до теперішнього часу, і його заробіток перевищує заробіток, який він отримував працюючи в ТОВ «Директива» (3770 грн. - заробіток ПрАТ «Металіт» і 1600 грн. - заробіток ТОВ «Директива»), то фактично з розрахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу період з 12 вересня 2014 року по 23 березня 2015 року підлягає виключенню.

Отже, з суд першої інстанції вірно розрахував період вимушеного прогулу, який має оплачуватися середнім заробітком позивача на ТОВ «Директива».

При цьому загальна кількість робочих днів у цей період становить 62(з 17 червня 2014 року по 11 вересня 2014 року: червень - 10 днів, липень - 23 дні, серпень - 20 днів, вересень - 9 днів), а не 60, як вказав суд.

Таким чином стягненню підлягає середній заробіток за 62 робочих дні вимушеного прогулу, що становить:

62 х 78,82 = 4886,84 грн. без утримання податків, зборів і обов'язкових платежів

У зв'язку з тим, що суд першої інстанції невірно застосував положення Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, що вплинуло на правильність постановленого у справі рішення, оспорюване рішення підлягає скасуванню в частині розміру середнього заробітку, який підлягає до стягнення з ухваленням нового рішення.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що у зв'язку з скороченими строками розгляду справ про поновлення на роботі (ч. 1 ст. 157 ЦПК України) середній заробіток підлягає стягненню лише за один місяць суд відхиляє так, як вони суперечать змісту ст. 235 КЗпП України.

Не приймає до уваги апеляційний суд і доводи апеляційної скарги позивача про те, що його заробіток у ТОВ «Директива» був більшим так, як виплачувався на два карткових рахунки: один в АТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Банк інвестиції та розвитку». Ці доводи не підтвердженні доказами.

Відповідач не визнав факт виплати позивачу заробітної плати на картковий рахунок у ПАТ «Банк інвестиції та розвитку», відкритий на його ім'я.

Надана позивачем виписка по картковому рахунку ОСОБА_2 ПАТ «Банк інвестиції та розвитку» (а.с. 72, 73) не містить відомостей про зарахування заробітної плати від ТОВ «Директива».

Апеляційний суд відхиляє доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, допомозі по тимчасовій непрацездатності, компенсації за невикористану відпустку так, як такі вимоги позивачем не заявлялися в суді першої інстанції і відповідно судом не вирішувалися, а відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг сторін в частині вирішення судом спору про відшкодування моральної шкоди не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість рішення суду.

Встановивши, що позивач був незаконно звільнений, з вини відповідача втратив роботу і можливість заробляти собі на життя, певний період часу не працював, що призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Суд першої інстанції врахував обставини справи, глибину моральних страждань позивача та вірно визначив розмір відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та товариства з обмеженою відповідальністю «Директива» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 березня 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу скасувати і ухвалити нове рішення.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Директива» на користь ОСОБА_2 4886 (чотири тисячі вісімсот вісімдесят шість) грн. 84 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: