АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Заводян К.І., Савчук М.В.

секретаря Давньої Я.А.

за участю представника позивача Міністерства оборони України Сосни Олексія Миколайовича, Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України Рапіта О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до державного господарського об»єднання Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 жовтня 2014 року,

встановила:

Чернівецький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України у квітні 2014 року звернувся до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до державного господарського об»єднання Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним.

Зазначав, що між державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу приміщення кафе, що знаходиться по АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Заленською М.В. 14 грудня 2005 року.

Посилався на те, що правочин вчинений поза волею власника за відсутності дозволу Міністерством оборони України.

№22ц-621 2015 рік Говуючий у 1 інстанції Іщенко І.В.

Категорія 19/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Чернівецький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України зазначав, що дізнався про порушення у квітні 2013 року.

Просив визнати договір між державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ОСОБА_4 купівлі-продажу приміщення кафе, що знаходиться по АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Заленською М.В. 14 грудня 2005 року, недійсним.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 30 жовтня 2014 року позов задоволено, постановлено визнати договір між державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ОСОБА_4 купівлі-продажу приміщення кафе площею 397,4 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 від 14 грудня 2005 року недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 30 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно із вимогами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2005 року між державним підприємством Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування», що входить до Концерну «Військторгсервіс», а саме філією «Чернівецький військовий торг №46» в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу приміщення кафе площею 397,4 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1

До укладення вищезазначеного договору приміщення кафе, що знаходиться по АДРЕСА_1, належало на праві власності державі в особі Кабінету Міністрів України та пребувало у повному господарському віданні Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» і користуванні філії «Чернівецький військовий торг №46».

Відповідно до п.п.4.2, 6.4 начальник Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» розпоряджається майном відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 1 Декрету Кабінету Міністрів України №8-92 від 15 грудня 1992 року «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» визначено, що здійснення функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності, покладено на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів органи державної виконавчої влади.

Відповідно до наказу Міністра оборони України №100 від 20 березня 2004 року «Про організацію представництва Міністерства оборони України з відповідними змінами, внесеними наказом Міністра оборони України від 31 серпня 2004 року №377 право надавати дозволи (погодження) на відчуження державного майна, закріпленого за підприємствами Міністерства оборони України, має Міністр оборони України або за його дорученням інші посадові (службові) особи.

На підставі довіреності Міністра оборони України №220/207 від 04 жовтня 2004 року начальник Головного Управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. був уповноважений надавати дозволи на відчуження майна, яке було закріплене за підприємствами військової торгівлі. 12 листопада 2004 року останнім було надано дозвіл начальнику Державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_10 на проведення відчуження приміщення кафе філії «Чернівецький військовий торг № 46», що знаходиться по АДРЕСА_1 площею 397,4 кв.м.

Проте, станом на час проведення публічних торгів та на час укладення договору купівлі - продажу частини вищезазначеного об'єкту нерухомого майна від 14 грудня 2005 року довіреність Міністра оборони України №220/207 від 04 жовтня 2004 року та дозвіл на відчуження спірного нерухомого майна були скасовані Міністром оборони України.

Разом з тим, станом на березень 2006 року Генеральною прокуратурою України за зверненням «Концерну Війсьторгсервіс», як правонаступника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, проводилася перевірка щодо законності дій керівництва Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України після скасування Міністром оборони України довіреності від 04 жовтня 2004 року. За наслідками перевірки були зроблені висновки щодо дійсності тільки тих дозволів начальника Головного Управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н. на відчуження майна, які були видані до моменту скасування Міністром оборони України довіреності від 04 жовтня 2004 року.

За змістом ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 заявлено про сплив позовної давності. (т. 1 а.с.179-183).

Відповідно п.2.1 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання.

Всупереч наведеного судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам ОСОБА_5 про сплив позовної давності, не встановлено фактичних обставин в цій частині.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального та процесуального права.

Тому судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ст.121 Конституції України прокуратура України становить єдину систему на яку, зокрема, покладено функцію представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

За змістом ч.1 ст.45 ЦПК України у випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, прокурор, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

На підставі ч.1 ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Згідно із ч.5 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Частиною 2 ст.45 ЦПК України встановлено, що прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним судженням, у зв'язку з чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову, та зазначає, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як вбачається із матеріалів справи, позов подано прокурором в інтересах держави в особі Міністерства оборони України.

Таким чином, саме держава в особі Міністерства оборони України є позивачем у даній справі.

Отже, норми, передбачені ч.1 ст.261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, встановлені для сторін, особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів державі в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Оскільки позивач держава в особі Міністерства оборони України набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, його обізнаність про порушення прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері спірних відносин.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як встановлено судом, укладення договору між державним підприємством Міністерства оборони україни «Управління торгівлі Західного оперативного командування» та ОСОБА_4 купівлі-продажу нежитлового приміщення 1-1 - 1-29 площею 397,4 кв.м будинку літ.А, що знаходиться по АДРЕСА_1 посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Заленською М.В., мало місце 14 грудня 2005 року.

З огляду на наведене держава в особі Міністерства оборони України та Генеральна прокуратура України мала об'єктивну можливість довідалися про порушення права оспорюваним правочином в грудні 2005 року, а за захистом цього права звернулася до суду у квітні 2014 року, тобто після спливу позовної давності, не вказавши поважних причин пропущення позовної давності.

Як убачається з матеріалів справи, питання про поважність причин для поновлення державі в особі Міністерства оборони України строку звернення до суду не вирішувалось, оскільки із таким клопотанням ні позивач, ні прокурор до суду не зверталися.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин у задоволенні позову заступника Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про визнання договору недійсним слід відмовити за спливом позовної давності.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 30 жовтня 2014 року скасувати.

У позові Чернівецького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до державного господарського об»єднання Концерну «Військторгсервіс», ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може

бути оскаржене щляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді