Справа № 308/4721/15-ц
РІШЕННЯ
ІМЕНЕ М УКРАЇНИ
05.06.2015 м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді Світлик О.М.,
при секретарі судового засідання Копчі Є.І.,
з участю прокурора Сегедія В.Ю.
позивача (громадянина, представництво
інтересів якого здійснює прокурор): Сєроусова О.В.
представника відповідача Дуркота Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону в інтересах громадянина ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання поновлення на роботі, нарахування та виплати середнього заробітку за період проходження військової служби на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», -
ВСТАНОВИВ :
Заступник військового прокурора Ужгородського гарнізону Західного регіону України Крижановський О. звернувся до суду в інтересах громадянина ОСОБА_1 з позовною заявою до приватного підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання поновлення на роботі, нарахування та виплати середнього заробітку за період проходження військової служби на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Подання позову обґрунтовує тим, що у квітні 2015 року до військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України звернувся громадянин ОСОБА_1 , який у своїй заяві вказав про наявність порушень його конституційних прав на працю, а саме незаконного звільнення з роботи, та клопотав перед прокурором вжити заходи представницького характеру задля відновлення порушених його прав на оплату праці у зв`язку із незаконним звільненням та звернутися для цього до Ужгородського міськрайонного суду з відповідною позовною заявою.
Порушення права на працю вищенаведеної особи прокурор мотивує наступним.
18.03.2014 року на виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 призвано Ужгородським об`єднаним міським військовим комісаріатом на військову службу за призовом під час мобілізації в Збройні Сили України, яку останній проходив до 12.03.2015 року, що підтверджується копією військового квитка ОСОБА_1 .
У період з 02.02.2015 року по 09.03.2015 року ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в м. Краматорськ, що підтверджується довідкою командира військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2015 року № 307.
Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частиною 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що до одного із видів військової служби віднесена військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період.
Основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи визначені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у ч. 5 ст. 4 якого визначено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оголошено та проведено часткову мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської; Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Крім того, згідно зі ст. 1 вищезгаданого закону, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За положеннями ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до вимог ст. 119 Кодексу законів про працю України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством країни ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Прокурор стверджує, що в силу вказаних вище норм законодавства ОСОБА_1 , як військовослужбовець запасу, мобілізований на час особливого періоду та відповідно до свого конституційного обов`язку був зобов`язаний відбути до місця зборів для проходження військової служби, а тому об`єктивно не міг продовжувати виконувати свою роботу за трудовим договором, а також досягнути своєї мети працевлаштування.
Зазначає, що на момент призову ОСОБА_1 на військову службу на час особливого періоду останній працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . Наявність трудових відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтверджує копією безстрокового трудового договору б/н від 02.11.2012 року, зареєстрованого в Ужгородському міському центрі зайнятості за № , згідно з яким роботодавець приймає на основі безстрокового трудового договору ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 3 Договору ОСОБА_2 зобов`язався оплачувати працю працівника у розмірі 1118,00 грн. на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче встановленого розміру мінімальної заробітної плати.
Крім того, вищевказана обставина наявності трудових правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтверджується копією трудової книжки останнього серії НОМЕР_2 .
В порушення законодавства, 19.03.2014 року ОСОБА_2 звільнено ОСОБА_1 з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом ОСОБА_1 на військову службу, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці останнього.
У зв`язку з незаконним звільненням 19.03.2014 року ОСОБА_1 з роботи на період проходження військової служби останньому безпідставно не нараховано та не виплачено середнього заробітку на час проходження ними військової служби за період з 19.03.2014 року по 12.03.2015 року.
Про наявність факту незаконного звільнення з роботи ОСОБА_1 дізнався безпосередньо після отримання 09.04.2015 року в Ужгородському міському центрі зайнятості копії трудового договору з відповідною відміткою про звільнення та припинення дії договору.
Прокурор зазначає, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 у період з 18.03.2014 року по 12.03.2015 рік постійно проходив військову службу в Збройних Силах України та про факт свого звільнення 19.03.2014 року з роботи дізнався в момент отримання 09.04.2015 року копії трудового договору, зареєстрованого в Ужгородському міському центрі зайнятості за № , строк звернення з позовною заявою не пропущено.
Таким чином, просить суд зобов`язати ОСОБА_2 , код НОМЕР_3 поновити ОСОБА_1 на роботі з 19.03.2014 року на посаді кухаря та зобов`язати ОСОБА_2 , код НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 середній заробіток за період проходження військової служби з 18 березня 2014 року по 12 березня 2015 року, у зв`язку із призовом в Збройні Сили України на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року.
Прокурор Сегедій В.Ю. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задоволити з підстав та мотивів, викладених у позові. ОСОБА_1 також просив задоволити позов.
Представник відповідача - ОСОБА_3 позов за наведених прокурором обставин визнала повністю, водночас, надала суду копію наказу від 29.05.2015 року № 1 «Про поновлення на роботі», згідно з п. 1 якого трудова угода від 02.11.2012 року № 3 про звільнення ОСОБА_1 скасовується, за п. 2 наказу ОСОБА_1 поновлено на посаді кухаря з 19 березня 2014 року та за п. 3 ОСОБА_1 призначено до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того представником відповідача подано копію супровідного листа від 29.05.2015 року, адресованого ОСОБА_1 , у якому повідомлено, що останнього поновлено на роботі з 19.03.2014 року, а також запрошено з`явитися до ФОП ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) для отримання виплати компенсації середнього заробітку та для притуплення його до виконання покладених обов`язків згідно трудового договору від 02.11.2012 року №3.
У зв`язку з визнанням сторонами всіх обставин у справі, визнанням позову представником відповідача, у тому числі, і шляхом видання наказу про поновлення на роботі, суд визнав недоцільним дослідження доказів на підтвердження змісту спірних правовідносин.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з довідкою від 08.04.2015 року за № 2526 на виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 19.03.2014 року призвано Ужгородським об`єднаним міським військовим комісаріатом на військову службу за призовом під час мобілізації в Збройні Сили України, яку останній проходив до 12.03.2015 року, що підтверджується копією військового квитка ОСОБА_1
19.03.2014 року приватним підприємцем ОСОБА_2 звільнено ОСОБА_1 з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом ОСОБА_1 на військову службу, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці останнього.
Ст. 5-1 КЗпП України однією із гарантій забезпечення права громадян на працю визначено правовий захист від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Крім того, ч. 3 ст. 119 КЗпП України регламентовано гарантію для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, за нормами якої за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За пунктом 6 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105 (надалі - Порядок) передбачено, що виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексом законів про працю України.
При цьому, пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу, не більше одного року.
Враховуючи вищенаведене нормативне обґрунтування, саме, відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, після чого відповідач матиме право на компенсацію цих витрат за рахунок бюджетних коштів.
Суд, при вирішенні справи по суті, враховує видання 29.05.2015 року відповідачем наказу №1 «Про поновлення на роботі», за яким роботодавець визначив:
Трудову угоду від 02.11.2012 р № 3 про звільнення ОСОБА_1 скасувати.
Поновити ОСОБА_1 на посаді кухаря з 19 березня 2014 року.
Виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Підставою для видання наказу зазначено ст. 119 КЗпП України.
З метою повідомлення про вищенаведені обставини працівника ОСОБА_1 роботодавцем ФОП ОСОБА_2 скеровано працівнику лист від 29.05.2015 року.
Суд констатує, що прокурором в інтересах громадянина було заявлено вимогу про поновлення ОСОБА_1 на роботі з 19.03.2014 року, а також про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток на час проходження ними військової служби за період з 19.03.2014 року по 12.03.2015 рік без конкретизації його розміру. Відтак, внаслідок видання відповідачем вищенаведеного наказу «Про поновлення на роботі», який повністю узгоджується з позовними вимогами у даній справі, який зобов`язує роботодавця негайно допустити працівника до виконання ним трудових обов`язків та щодо виплати середнього заробітку з 19.03.2014 року по день видачі наказу, порушені відповідачем трудові права ОСОБА_1 , за захистом яких останній звернувся до суду, поновлено у повному обсязі, а предмет спору станом на день розгляду справи по суті відсутній.
Враховуючи принцип диспозитивності, розгляд справи в межах заявлених вимог, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо розміру середнього заробітку, не конкретизованого прокурором у грошовому еквіваленті.
З огляду на вищевикладене, підстави для задоволення позову відсутні, а у позові належить відмовити.
Керуючись ст. ст. 10, 14, 208, 209, 213-215, 294, 296 ЦПК України, -
В И Р І Ш И В :
У позові заступника військового прокурора Ужгородського гарнізону в інтересах громадянина ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання поновлення на роботі, нарахування та виплати середнього заробітку за період проходження військової служби на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Головуюча О.М. Світлик