Справа №718/1045/15-ц
Провадження №2/718/568/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2015 року Кіцманський районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Мізюка В.М. при секретарі Константинник М.Д. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 вересня 2003 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Хлівищанської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис № 04. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають біля неї та знаходяться на її утриманні.

Вказує на те, що подружні відносини з відповідачем вони припинили по тій причині, що через несумісність характерів між ними виникали постійні сварки та скандали під час яких відповідач застосовував до неї фізичну силу. Вона намагалась змиритись, терпіла, надіялась що з часом все утрясеться, однак її надії були марні і як наслідок, припинення спільного життя.

За її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини більше немає, оскільки як у неї та і у відповідача на грунті їхніх взаємовідносин втрачено почуття любові та поваги, а тому просила позов задовольнити.

Сторони в судовому засіданні підтримали всі позовні вимоги.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши сторони, вважає, що позов слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що 13 вересня 2003 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Хлівищанської сільської ради, Кіцманського району Чернівецької області, актовий запис № 04.

Під час спільного шлюбу у них народилося двоє дітей син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується відповідними свідоцтвами про народженням.

Сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства.

Згідно вимог ст.ст. 56, 105 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати.

У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років.

Так, Батьківські права щодо дітей визнаються і захищаються ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Сімейне життя, як розуміється в договірних країнах, охоплює широкий спектр прав батьків, пов'язаних з турботою і опікою над їх неповнолітніми дітьми. Турбота про дітей і їх виховання, як правило, неминуче припускають, що саме батьки або єдиний батько вирішують, де дитина буде жити, а також встановлюють різні обмеження свободи власної дитини або ж надають іншим особам право їх встановлювати. У відповідності зі стандартами Ради Європи визнання культурного різноманіття поширюється і на способи виховання дітей. Стаття 8 Конвенції передбачає повагу і такого способу виховання, який не одержав поширення в певному суспільстві, за умови, що подібне поводження з дитиною не підпадає під поняття караного діяння відповідно до законодавства держави-учасника.

Взаємини батьків і дітей не припиняються в разі розлучення або роздільного проживання батьків. Однак, як зазначає Європейська комісія, встановлення в національних законодавствах правил, які регламентують відносини між батьками та дітьми в подібних випадках і відрізняються від норм, що застосовуються в період існування шлюбу, може бути визнано правомірним і навіть необхідним. Разом з тим з положень ст. 8 випливає, що жоден з батьків не має пріоритетного права опіки над дитиною.

Європейська комісія та Європейський суд визнають широку свободу розсуду національних властей за умови, що суди в належній мірі досліджують ситуацію кожного з батьків з точки зору інтересів дитини.

На підставі вище викладеного та керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ч.2 ст.104, ч.3 ст.56, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110, ст.112, ст.161, ст.180 СК Україн ст.ст.3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 174, 212-215, 218, 224-233, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, укладений 13 вересня 2003 року у виконавчому комітеті Хлівищанської сільської ради, Кіцманського району, Чернівецької області, актовий запис №04.

Дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишити на вихованні матері ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: