Справа № 758/1751/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту належності майна на праві власності та визнання права власності на частину квартири, третя особа: Житлово-будівельний кооператив «Виноградар-4», суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту належності майна на праві власності та визнання права власності на частину квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що з 06 грудня 1979 року по 18 жовтня 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Від шлюбу мають сина ОСОБА_2, вона позивач від попереднього шлюбу має доньку ОСОБА_4 Незважаючи на розірвання шлюбу з жовтня 1988 року вони продовжували проживати постійно разом, однією сім'єю та вели спільне господарство до дня його смерті,ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Зазначає, що спочатку сім'я проживала в м. Севастополі, де перебувала на квартирному обліку у Севастопольському міськвиконкомі для отримання житла. У 1981 р відділом обліку та розподілу житлової площі Севастопольського міськвиконкому була надана кооперативна квартира у Житлово-будівельному кооперативі №82, за адресою: АДРЕСА_1. Внесок, у розмірі 1% від загальної вартості квартири був здійснений 07.09.1981 році, а перший внесок - 07 вересня 1981 року.

Посилається на те, що у 1984 році подружжя переїхало до м. Києва та здійснило обмін кооперативної квартири з м. Севастополя на кооперативну квартиру у м. Києві, за адресою: АДРЕСА_2.

12 липня 1984 року вони, як подружжя, внесли пай та вступний внесок, а 25 липня 1984 року ОСОБА_3 був виданий обмінний Ордер №961 від 25.07.1984 року на квартиру АДРЕСА_2, яка складається з 3-х кімнат 41,66 кв.м. Ордер видавався для сім'ї з трьох осіб: чоловік - ОСОБА_3 дружина - ОСОБА_1 та син - ОСОБА_2

Мотивує свої вимоги тим, що у 1988 році для знаття напруги у спілкуванні з матір'ю ОСОБА_3, подружжя шлюб розірвало, однак продовжувало проживати разом у спірній квартирі однією сім'єю, сплачувати разом комунальні послуги, разом проводити відпочинок, разом заснували ПП «Вікон».

Вказує на те, що проживала з чоловіком ОСОБА_1 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року, самостійно займалась організацією його поховання і забезпечила поминки.

Посилається на те, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на спадкове майно у вигляді спірної кооперативної квартири. Вважає себе та сина ОСОБА_2 спадкоємцями першої черги на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_3, у зв'язку з чим зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. У відкритті спадкової справи їй було відмовлено у зв'язку з пропуском нею строку на прийняття спадщини та відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно.

Зазначила, що нотаріус усно запропонувала звернутись до суду, оскільки, відповідно до п.п. 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів.

Звертає увагу суду на те, що 29 січня 2015 року отримала довідку ЖБК «Виноградар-4» про те, що суму пайового внеску за спірну квартиру було повністю внесено 10 травня 1994 року, заборгованість по внескам на експлуатацію та ремонт будинку відсутня, під забороною чи арештом квартира не перебуває.

Зазначає, що в силу вимог ст. 15 Закону України «Про власність», який був чинним на час виплати паю, з дня повної виплати пайового внеску виникло право власності на спірну квартиру. В свою чергу, відповідно до ст. 22 КпШС України, яка діяла на момент виникнення права власності, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Посилаючись на те, що у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру порушуються її права, відсутній документ, який би встановлював частки подружжя у набутому під час шлюбу майні, вона не може оформити спадщину після смерті колишнього чоловіка, вимушена звертатись з даним позовом до суду , в якому просить:

- встановити факт належності за життя на праві власності ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Севастополі, 1/2 частини квартири АДРЕСА_2;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

В судове засідання позивачка та представник позивачки не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до суду надано заяви в яких просили справу розглядати без їхньої участі та задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, просив справу розглядати без його участі. У письмових запереченнях зазначив, що його батьки дійсно проживали однією сім'єю, незважаючи на розірвання шлюбу, причому про те, що шлюб батьків було розірвано, йому відомо не було. Посилався на те, що є єдиним спадкоємцем майна після смерті батька, однак не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки проживає в АР Крим.

Представник відповідача у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надано також заяву, відповідно до якої просила справу розглядати без її участі. У письмовій заяві до суду від 19 листопада 2015 року зазначила, що як представник відповідача визнає позовні вимоги, заявлені позивачкою та просить їх задовольнити.

Представник третьої особи ЖБК «Виноградар-4» у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до суду надано заяву відповідно до якої просили справу розглядати за їх відсутності. У письмових поясненнях зазначили, що позивачка та ОСОБА_3 до його смерті проживали однією сім'єю. В кооперативі нікому не було відомо про розірвання шлюбу між ними. Дійсно подружжям було виплачено пайові внески за кооперативну квартиру, а тому наявні підстави для задоволення позову.

Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність зазначених осіб, відповідно до вимог ст. ст.158, 169 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 06 грудня 1979 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, про що видано Свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 6 грудня 1979 року. Після укладення шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на «ОСОБА_1» (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у подружжя народився син ОСОБА_2 (а.с. 28).

Як вбачається з наданих суду матеріалів сім'я ОСОБА_3 в 1981 році проживала в м. Севастополі. 07 вересня 1981 року ОСОБА_3 було оплачено первинний внесок за участь у будівництві кооперативної квартири за адресою: АДРЕСА_1, а також здійснено оплату ще 40% вартості квартири, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 12,13).

В 1984 році сім'я переїхала до м. Київ та здійснила обмін кооперативної квартири АДРЕСА_1 на кооперативну квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується Довідкою управління обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів за №33/11 від 10.07.1984 року (а.с. 15).

12 липня 1984 року ОСОБА_3 було здійснено оплату вступного внеску та паю в ЖБК «Виноградар-4» (а.с.16), та 25 липня 1984 року ОСОБА_3 на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_3 дружина - ОСОБА_1 та син - ОСОБА_2 було видано обмінний Ордер №961 від 25.07.1984 року на вселення до квартири АДРЕСА_2 яка складається з 3-х кімнат 41,66 кв. м.

18 жовтня 1988 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, про що видано Свідоцтво про розірвання шлюбі НОМЕР_3 від 18 жовтня 1988 р. (а.с. 11).

Однак, як встановлено в судовому засіданні в ході розгляду справи та підтверджено доказами по справі, зокрема Дозволом на в'їзд в м. Севастополь від 2 липня 1991 року (а.с. 19), довідками про склад сім'ї від 18 жовтня 1999 року, 6 жовтня 2000 р. (а.с. 25, 26), заявою на отримання субсидії (а.с. 27), й не заперечувалося відповідачем по справі та представником ЖБК «Виноградар-4», позивачка ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 продовжували проживати однією сім'єю та вести спільне господарство.

10 травня 1994 року ОСОБА_3 було здійснено повну оплату пайового внеску за квартиру АДРЕСА_2 що підтверджується довідкою ЖБК «Виноградар-4» №01/01-П від 29 січня 2015 року (а.с. 30).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на спадкове майно у вигляді спірної кооперативної квартири АДРЕСА_2

30 червня 2015 року позивачка звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з метою відкрити спадкову справи після смерті ОСОБА_3 Однак, постановою від 30 червня 2014 року їй було відмовлено у відкритті спадкової справи після смерті ОСОБА_3 у зв'язку з пропуском строку на прийняття спадщини та відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно (а.с. 95).

Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу подружжя продовжувало проживати однією сім'єю до дня смерті ОСОБА_3, в цей період було повністю оплачено пайовий внесок за квартиру, у зв'язку з чим виникло право власності на неї як на спільне майно подружжя по 1/2 частині за кожним, 1/2 частина квартири є предметом спадкування після смерті ОСОБА_3, остання звернулася до суду з даним позовом, та її права підлягають захисту даним судовим рішенням.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на момент повної оплати паю за квартиру, член житлово-будівельного, дачного чи іншого кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває права власності на це майно.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на момент внесення коштів, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відносини між колишнім подружжям, що продовжувало проживати разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу регулювалося нормою ст. 17 Закону України «Про власність», відповідно до якої майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Судом встановлено, що покійний ОСОБА_3 був членом ЖБК «Виноградар-4» і на день його смерті всі пайові платежі за квартиру були сплачені. Початкові внески за квартиру вносились ОСОБА_3 тоді, коли він перебував у шлюбі з ОСОБА_1, кінцеві - коли проживав з нею однією сім'єю.

Такі обставини в силу вимог ст. 22 КпШС України та ст.ст. 15, 17 Закону України «Про власність» дають підстави до висновку, що з дня внесення 10 травня 1994 року коштів на повне погашення паю за квартиру АДРЕСА_2, у осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на дану квартиру виникло право власності в рівних частках.

На даний час оформити право власності на спірну квартиру не виявляється можливим, оскільки член кооперативу ОСОБА_3 помер. У зв'язку з його смертю, право власності на свою частину квартири, окрім як у судовому порядку, позивачка оформити також не може. Неоформленою в порядку спадкування залишається і частка померлого ОСОБА_3

Зі змісту ст.ст. 15-16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може зокрема бути визнання права.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Зокрема однією із підстав набуття права власності, є спадкування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 1216 ЦК України, визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Крім того, відповідно до роз'яснення Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року за № 19/32-319 - у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника повинно вирішуватись в судовому порядку.

Як вбачається з наданого суду листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 12.05.2015 року за № 6133(И-2015) згідно з даними Бюро квартира АДРЕСА_2 на праві власності не реєструвалась ( а.с.77).

Також в підтвердження своїх вимог позивачкою до суду надано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 30.06.2014 року за №2793/02-31 нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 у зв'язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщина та не наданні правовстановлюючого документа,який би підтверджував право власності померлого на квартиру (а.с.99).

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено, що з дня повної оплати пайового внеску за квартиру АДРЕСА_2, у колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на дану квартиру виникло право власності по 1/2 частині за кожним, частка померлого ОСОБА_3 є спадковим майном після його смерті, однак не може бути оформлена спадкоємцями в порядку спадкування у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на неї, а частка ОСОБА_1 у спільному майні не оформлена та не виділена, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту свого порушеного права є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права позивачки, а тому може бути застосований судом.

Статті 10, 11, 60 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, статті 41 Конституції України, ст.22 КпШС України, ст.ст.328, 1218,1261 ЦК України, , ст.ст. 15, 17 Закону України «Про власність», Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-209, 213-214, 218, 221, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Встановити факт, що ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко