У х в а л а

іменем україни

13 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на навчання, за касаційною скаргою ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 6 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 1 вересня 2007 року між університетом, ОСОБА_1 та управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (далі - договір), за умовами якого ОСОБА_1 зобов'язувався після закінчення навчання в університеті прибути до місця призначення у строк, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку його призначено, і відпрацювати не менше трьох років. Наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області № 361 о/с від 21 листопада 2013 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «д» (службова невідповідність) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Враховуючи, що відповідач відпрацював в органах внутрішніх справ менше трьох років після закінчення навчання, просив задовольнити позов.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 6 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ витрати на навчання в розмірі 33 357 грн 03 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як установлено судами, наказом ректора Харківського національного університету внутрішніх справ №415 о/с від 15 серпня 2007 року ОСОБА_1 з 17 серпня 2007 року прийнятий на службу в органи внутрішніх справ і зарахований курсантом 1-го курсу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для підрозділів слідства та дізнання за спеціальністю «правознавство» Харківського національного університету внутрішніх справ із присвоєнням спеціального звання «рядовий міліції».

1 вересня 2007 року між університетом, ОСОБА_1 та управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області було укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, за умовами якого ОСОБА_1 зобов'язувався після закінчення навчання в університеті прибути до місця призначення у строк, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку його призначено, і відпрацювати не менше трьох років.

Наказом управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області № 361 о/с від 21 листопада 2013 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «д» (службова невідповідність) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Судами також установлено, що витрати на утримання ОСОБА_1 за час його навчання у Харківському національному університеті внутрішніх справ становлять 33 357 грн 03 коп.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно із ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (у редакції на час існування спірних правовідносин) випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) згідно з угодою випускник зобов'язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою.

Згідно із п. 2.3.5 договору після закінчення навчання курсант зобов'язувався прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку його призначено, і відпрацювати не менше трьох років.

Відповідно до п. 3.2. договору підставою для відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця є відмова від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Згідно із п. 4.1 вказаного договору відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач зобов'язаний відшкодувати витрати на навчання.

Як убачається з матеріалів справи, підставою звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ через службову невідповідність стало рішення атестаційної комісії від 7 листопада 2013 року за результатами розгляду атестаційного листа за період із червня 2011 року до листопада 2013 року.

Згідно останнього ОСОБА_1 за час служби в органах внутрішніх справ та на займаній посаді у своїй роботі не керувався вимогами законодавчих актів України, наказів, вказівок Міністерства внутрішніх справ України та Управління Міністерства внутрішніх справ України, потребує постійного контролю за якістю виконання вказівок, несумлінний при їх виконанні, має низьку професійну підготовку, часто призводить до зриву виконання постановлених завдань, допускає випадки халатного ставлення до своїх службових обов'язків, не працює над усуненням особистих недоліків, не вдосконалює свій професійний рівень, не підвищує свого освітнього та культурного рівнів, професійної майстерності (а. с. 28).

З огляду на викладене, за наведених обставин, які стали підставою для висновку про службову невідповідність, та звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, апеляційний суд правильно вважав, що таке фактично свідчить про його відмову від подальшого проходження служби.

За таких обставин суди обгрунтовано задовольнили поданий позов.

Доводи касаційної скарги не спростовують наведеного та встановлених судами на підставі поданих сторонами доказів, яким дана належна оцінка, обставин і зроблених в ухвалених ними судових рішеннях висновків, у зв'язку з чим підстави для їх скасування і її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення судових рішень без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 6 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Наумчук
Судді:В.О. Кузнєцов Г.І. Мостова