н/п 2/490/1783/2015 Справа № 490/3396/14-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2015 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Батченка О.В. при секретарі Нікулічевій А.С., з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, просила про розірвання укладеного між сторонами 29 квітня 2013 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 в частині передачі в дар відповідачу 1/2 частини даного нерухомого майна та про визнання за собою права власності на цю частину нерухомості. В обґрунтування позову позивач послалась на ті обставини, що по суті вона вважає даний договір заповітом, при цьому, між сторонами спору не було домовленості про виселення дарувальника та звільнення однієї з кімнат квартири, в якій вона проживала, від її речей. Однак після укладення договору відносини між нею та відповідачем, який є її сином, погіршились, ОСОБА_2 зібрав всі її речі, меблі, запакував їх у коробки та чинить перешкоди в користуванні житлом. Також позивач зазначила, що вона сама, без чоловіка, виховувала двох синів та створювала для них найбільш сприятливі умови. Вказана квартира, що фактично є окремим будинком, будувалася її (ОСОБА_4) власними силами та за власні кошти. Вона його зводила багато років, створила в ньому гідні побутові умови, цей будинок є всім її життям. Додатково в обгрунтування позову позивач послалась на ті обставини, що відповідач має намір продати квартиру АДРЕСА_1 та придбати собі інше житло. Як на правові підстави позову позивач послалась на ст. 258, 651-654, 727, 728 ЦК України.

Усною ухвалою суду від 15 січня 2015 року до участі в справі в якості третіх осіб притягнуті сторони спірного правочину: ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, підтвердила викладені в позовній заяві обставини. Суду пояснила, що під створенням загрози з боку відповідача безповоротної втрати дарунка слід розуміти те, що відповідач не допускає позивача до даної квартири, а також те, що він хоче її продати. Велику немайнову цінність для ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 представник позивача мотивувала тим, що ця нерухомість є сенсом її життя внаслідок тяжкої багаторічної праці без сторонньої підтримки за наявності на вихованні двох дітей.

Відповідач та його представник проти позову заперечували. Визнали ті обставини, що останнім часом стосунки між сторонами спору погіршились, але підґрунтям цього є розбіжності у майновий інтересах, що виникли з приводу іншого нерухомого майна, зокрема офісного приміщення, та інших квартир позивача, відносно яких наразі спір про право відсутній. Зі свого боку, відповідач ніколи не виганяв позивача з квартири, не створював перепон в користуванні нею та ставиться до матері з великою пошаною. В той же час, зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання ОСОБА_4 є квартира АДРЕСА_1. Крім цього, позивач має у власності ще чотири житлових приміщення.

В свою чергу, представник позивача зауважила, що за місцем реєстрації позивача знаходяться нежитлові приміщення офісу, що не придатні для постійного проживання.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як слідує з договору купівлі-продажу від 10 червня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованим в реєстрі за № 2076, ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1. Квартира складалася з двох кімнат, загальною площею 38,5 кв.м., житловою площею 20,7 кв.м. Право власності покупця зареєстроване КП ММБТІ 15 липня 1997 року за реєстровим № 17257 (а.с. 31, 32).

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Центрального району Миколаївської міської ради № 47 від 16 травня 2000 року (а.с. 35) ОСОБА_4 була оформлена самочинно побудована надбудова, розмірами 10,12х5,70 м. над існуючими будівлями літ. 9-3, 9-5 по АДРЕСА_1.

Внаслідок такої перебудови квартира АДРЕСА_1 стала складатися з п'яти кімнат, загальною площею 85,2 кв.м., житловою площею 61,5 кв.м. На дану квартиру позивачу 11 травня 2007 року видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, зареєстроване в цей же день в КП ММБТІ за реєстровим № 7651620, номер запису 17257 в книзі 96 (а.с. 40).

З викладеного слідує, що придбана позивачем у 1997 році квартира була реконструйована шляхом будівництва надбудови і ці роботи були проведені за три роки.

За такого, твердження позивача про те, що квартира АДРЕСА_1, яка фактично є окремим будинком, повністю будувалася її власними силами та за власні кошти протягом багатьох років, у зв'язку з чим ця будівля має для неї особливе значення, не відповідають встановленим судом фактам та є надуманими.

29 квітня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. посвідчений договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 213, згідно умов якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прийняли в дар квартиру АДРЕСА_1. При цьому частки нових співвласників визначені наступним чином: ОСОБА_2 набув право власності на 1/2 частину цієї квартири, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - по 1/4 частині кожен. Право власності відповідача зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 квітня 2013 року за № 844492 (а.с. 13 - 15).

Відомостей про державну реєстрацію прав власності на відповідні частки у квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 матеріали справи не містять.

Згідно ст. 611 ЦК України одним з правових наслідків порушення зобов'язання (в даному випадку неналежне виконання) є розірвання договору.

Стаття 651 ЦК України передбачає, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Разом з цим, статтею 727 ЦК України визначений виключний перелік підстав, коли договір дарування може бути розірваний на вимогу дарувальника.

Так, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

ОСОБА_4 в позові посилається на своє право дарувальника вимагати розірвання договору дарування, у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що відносини дарування мають як правовий, так і моральний аспект. Останній проявляється у тому випадку, коли предметом договору дарування є речі, що мають не лише матеріальну, а й велику немайнову цінність для дарувальника, і йому буде не байдужа доля такої речі, переданої у дарунок. Таким дарунком може бути будь-яка річ (наприклад, сімейна реліквія, що передається з покоління в покоління, з якою пов'язані певні події в родині дарувальника, скажімо, картина відомого живописця, подарована ним особисто, медалі про участь у певних історичних подіях, грамота як згадка про певну людину тощо). Якщо такому дарунку загрожує безповоротна втрата з вини обдаровуваного, дарувальник вправі розірвати договір дарування, предметом якого є такий дарунок. Таке розірвання правочину спрямоване на запобігання втрати дарунка. Проте, при розірванні договору дарування на підставі, що передбачена ч. 2 статті 727 ЦК України, необхідно довести, що обдаровуваному було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника. Останнє, у свою чергу, зобов'язує обдаровуваного бережно та сумлінно ставитись до дарунка та забезпечувати його схоронність.

Як зазначалось вище, судом не встановлено фактів, що свідчили б про велику немайнову цінність квартири АДРЕСА_1 для ОСОБА_4

Разом з цим, під загрозою безповоротності втрати дарунка позивач розуміє те. що відповідач обмежує її право користуватися подарованою йому квартирою та те, що він має намір її продати.

З такими твердженнями суд також повною мірою не погоджується, оскільки обмеження позивача у праві користування дарунком не є по суті загрозою його втрати обдарованим, як і продаж дарунку, що за своєю правовою природою є лише переведенням оціночної вартості дарунку у його грошовий вираз, більш того, що відповідач за договором дарування не приймав на себе обов'язку забезпечувати схоронність у себе подарованої квартири та як власник має право на відчуження належної йому частки з дотриманням вимог цивільного законодавства.

Таким чином позов задоволенню не підлягає.

В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові судові витрати позивача присудженню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя О.В. Батченко