Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 червня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Мацунича М.В., Панька В.Ф.

при секретарі - Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Осташ Віра Андріївна про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Осташ Віра Андріївна про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування.

Позов мотивовано тим, що станом на 23 квітня 2012 року співвласниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 і ОСОБА_2 у рівних долях /по 1/2 ч./. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5 Спадкоємцями першої черги за законом стали позивачка, відповідачка, їх мати - дружина померлого - ОСОБА_6 Згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 грудня 2010 року і ухвали цього ж суду від 15 серпня 2014 року встановлено юридичний факт прийняття позивачкою спадщини. ОСОБА_6 після смерті чоловіка фактично вступила в управління спадковим майном і вважається такою, що прийняла спадщину. Відповідачка спадщину не приймала. Право власності жодним із спадкоємців, які прийняли спадщину зареєстровано не було, тому що відповідачка заволоділа оригіналами правовстановлюючих документів. ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6 Постановою від 12 листопада 2014 року приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Осташ В.А. відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Відповідно до вказаної постанови спадкоємцем після ОСОБА_6, згідно заповіту є ОСОБА_3, яка прийняла спадщину. Позивачка вказує, що була непрацездатна за віком на момент смерті матері і тому має право на обов'язкову частку яка становить 1/16 частку житлового будинку. Просила визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 та на 1/16 частку будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6, а всього - у розмірі 5/16.

Рішенням суду позовні вимоги задоволені частково: визнано за позивачкою право власності на спадкування 1/6 частину будинку, яка належала батьку позивачки ОСОБА_5 та який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р. В решті вимог відмовлено.

Позивачка не погодилась з цим рішенням, порушила питання про його скасування в частині, що стосується відмови у задоволенні позову. Просила прийняти нове рішення, яким визнати за нею право власності на 1/24 частки будинку як обов'язкову частку після смерті її мами ОСОБА_6, а за ОСОБА_3 просила визнати право власності на 7/24 частки будинку.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновкам суду обставинам справи, порушенням судом норм процесуального права.

В судовому засіданні представник позивачки скаргу з наведених підстав підтримав.

Відповідачка та її представник вважали, що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Тому судом апеляційної інстанції перевірено законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Приймаючи оскаржуване рішення в зазначеній частині, суд першої інстанції свій висновок мотивував рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/2014 р. від 11 лютого 2014 р., яким встановлено, що непрацездатність дітей спадкодавця підтверджується лише встановленням їм інвалідності.

Однак з таким висновком погодитись не можна, оскільки зазначене рішення КСУ стосується тлумачення визначення непрацездатних дітей-інвалідів: справа КСУ розглядалась по питанню віднесення дітей-інвалідів 3 групи до непрацездатних дітей спадкодавця, про яких йдеться в ч.1 ст.1241 ЦПК України. Зазначеною ж статтею охоплюється більш широкий круг осіб, визначений поняттям «повнолітні непрацездатні діти». Відповідно до ст.1 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Про справі встановлено, що позивачка є пенсіонеркою по віку і є рідною дочкою ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р. Тому вона відноситься до повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця, які мають право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, відповідно до якої малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом «обов'язкова частка».

По справі також встановлено, що після смерті батька позивачки, остання та її мама ОСОБА_7 спадкувати половину зазначеного будинку в рівних долях. Тому частка ОСОБА_6 в спірному будинку на день її смерті становила 1/4 частини. ОСОБА_6 заповіла все своє майно відповідачці ОСОБА_3, однак з врахуванням вимог вказаної статті ЦК України позивачка як непрацездатна дитина спадкодавця спадкує незалежно від заповіту половину частки, яка б їй належала при відсутності заповіту, тобто при спадкуванні по закону і така частка становить 1/16 ч. будинку /1/4 :2 = 1/8:2= 1/16/.

Враховуючи, що судом першої інстанції оскаржуваним рішенням за позивачкою визнано право власності на 1/6 ч. будинку в порядку прийняття спадщини батька і у цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось і з врахування вказаної частини будинку, позивачці належить з часток будинку, які належали батьку та мамі, 11/48 частин і саме на таку частину будинку слід визнати право власності позивачки на спадкове майно.

Що ж стосується позовних вимог про визнання права власності на іншу частину будинку до відповідачкою ОСОБА_3, то слід зазначити, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні цих вимог є вірною, оскільки позивачка не має повноважень на представництво інтересів відповідачки. Разом з цим, виходячи з того, що резолютивна частина рішення повинна бути зрозумілою, суд вважає за необхідне цю частину рішення викласти в новій редакції.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст.307, 309, 315 ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 квітня 2015 року по даній справі змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.

Позов задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за ОСОБА_6 на 1/16 частину будинку АДРЕСА_1 та на 1/6 частину зазначеного будинку в порядку спадкування за ОСОБА_5, що в цілому становить на 11/48 частин вказаного будинку.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :