Справа №2318/1467/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2015 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

у складі: головуючого судді Кімстачова О.С.

з участю:

секретарів судового засідання Дехканбаєвої О.О., Крочака Н.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Умані Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», з участю Органу опіки та піклування Уманської міської ради, про визнання недійсними кредитного договору, додаткового договору, договору іпотеки, визнання неправомірними змін відсоткової ставки за кредитом та виключення із державних реєстрів записів, пов'язаних із договором іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», в якому просив суд: визнати кредитний договір № СSU0GK00000106 від 26.03.2008, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі замісника керівника бізнесу «Іпотечне кредитування» філії «Черкаське головне регіональне управління» ОСОБА_4, що діяла на підставі доручення № 3271 від 06.04.2007 договором приєднання; визнати п. 2.3.1 кредитного договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008 недійсним; визнати незаконним збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки по кредитному договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008 з 12,59 % до 14,62 % річних; винести ухвалу, якою зобов'язати відповідача зарахувати незаконно нараховані проценти по кредиту на погашення тіла кредиту.

У подальшому позивач неодноразово змінював свої позовні вимоги та після передачі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16.10.2013 справи на новий розгляд до суду першої інстанції, позивач 09.12.2013, до початку розгляду справи по суті, подав суду заяву про зміну позовних вимог, в якій просить: визнати недійсними кредитний договір № СSU0GK00000106 від 26.03.2008, укладений між сторонами, додатковий договір 1/1-1 від 12.07.2010 року про зміну відсоткової ставки за кредитом з 12 % до 14,62 %, договір іпотеки від 01.04.2008 року, укладений між сторонами; визнати неправомірними зміну 28.10.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки по кредитному договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008 року з 12 % до 15,12 % річних, зміну 12.07.2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки по кредитному договору з 12 % до 14,62 % річних; виключити із державного реєстру іпотек реєстрацію спірного договору іпотеки та виключити з державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис щодо майнових прав на квартиру.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали змінені позовні вимоги, пославшись на обставини, зазначені в заяві від 09.12.2013, та просили задовольнити позов повністю, а також застосувати наслідки недійсності кредитного договору, передбачені ст. 1057-1 ЦК України, стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача кошти в сумі 14 482,06 долара США.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти позову повністю у зв'язку з його безпідставністю, необґрунтованістю. Пояснив, що на час укладення кредитного договору, додаткового договору до нього, договору іпотеки були дотримані вимоги діючого на той час законодавства. Наявність в договорі іпотеки технічної помилки в назві вулиці, на якій розташований предмет іпотеки, сама по собі не може бути достатньою підставою для визнання всього договору іпотеки недійсним, оскільки всі інші документи та дії, пов'язані з цим договором, у тому числі реєстрація заборони відчуження предмету іпотеки, складені (вчинені) щодо тієї квартири, про яку в сторін була угода, квартира АДРЕСА_1. Вимоги позивача про визнання неправомірними змін ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки по кредитному договору 28.10.2008 та 12.07.2010 вважав такими, що не підлягають задоволенню, оскільки такий спосіб захисту цивільних прав як визнання неправомірними дій юридичної особи сторони в кредитному договорі не передбачений чинним законодавством України. Просив застосувати строки позовної давності до вимог позивача.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (позичальник) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (Банк) уклали 26.03.2008 Кредитний договір № СSU0GK00000106 (далі Кредитний договір), згідно з яким Банк надає позичальнику споживчий кредит в сумі 48 640 доларів США, з яких: 40 000 доларів США надано на придбання нерухомості, а 8 640 доларів США надаються на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7, а позичальник зобов'язався повернути кредит рівними щомісячними платежами в строк до 26 березня 2028 року.

Позивач просить визнати цей Кредитний договір недійсним, посилаючись на те, що перед його укладенням, під час його підписання, а також під час його виконання відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» допустив порушення Закону України «Про захист прав споживачів» (підпункти «в», «д», «є», «и», «і» п. 2 ч. 2 ст. 11, п. 2 ч. 6 ст. 19), Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (п. 2.1, 2.4, 2.5, 3.8), норм Цивільного кодексу України (ч. 3 ст. 203, ст. 638) щодо надання йому повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору. Внаслідок цих порушень позичальника було введено в оману шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, і були замовчувані ті обставини, що мають істотне значення для укладення угоди. Також посилається на те, що сторони не домовилися про суму кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Частиною 3 цієї статті визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач посилається на те, що під час укладення Кредитного договору були порушені вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, оскільки його було введено в оману, і тому відповідно до ст. 230 ЦК України такий договір повинен бути визнаний судом недійсним.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи Анкети-заяви, заповненої ОСОБА_1 22 березня 2008 року та наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідачем (Банком) були виконані вимоги частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 (у редакції Закону України № 3161-ІV від 01.12.2005, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) та пункту 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168) (далі Правила № 168). Так, позичальник підтвердив, що він ознайомився і згоден з умовами кредитування, які були надані йому в письмовій формі; та своїм підписом підтвердив, що йому надана повна інформація про умови кредитування в ПриватБанку, а саме: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за Кредитним договором несе позичальник ОСОБА_1 був попереджений Банком, про що свідчить відповідний запис в Додатку № 1 до Кредитного договору. Тобто відповідачем не були порушені вимоги пункту 3.8 Правил № 168, яким передбачений такий обов'язок банку.

Те, що така інформація була надана Банком, позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні не спростував, пояснив, що зараз всього не пригадує, і на той час його найбільше цікавила інформація: коли він зможе отримати необхідну йому суму кредиту, яка відсоткова ставка, яким буде щомісячний платіж. Такі відомості працівниками Банку йому були надані. Оскільки в доларах США на той час відсоткова ставка була значно нижчою, ніж за кредитами в гривні, то він обрав валютний кредит.

Посилання позивача на те, що між ним і відповідачем не було досягнуто згоди щодо суми кредиту, яка вказана в Кредитному договорі 48 640 доларів США, суд вважає необгрунтованими і такими, що спростовуються дослідженими в суді доказами.

Згідно з п. 8.1 Кредитного договору Банк зобов'язався надати позичальнику ОСОБА_1 кредитні кошти на строк з 26.03.2008 по 26.03.2028 у вигляді не поновлювальної лінії («Кредит») у розмірі 48 640,00 доларів США, на такі цілі: 40 000,00 доларів США на придбання нерухомості, а також у розмірі 8 640,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 цього Договору. Про обов'язок позичальника укласти і надати Банку договори страхування заставного майна та особистого страхування позичальника зазначено в п. 2.2.7 Кредитного договору. У цьому ж пункті та пункті 2.1.3 Кредитного договору передбачено, що в разі ненадання позичальником документів, що підтверджують сплату ним самостійно чергових страхових платежів за відповідними договорами страхування, то такі сплати протягом всього часу дії Кредитного договору здійснюються Банком за рахунок передбачених договором коштів у загальному розмірі 8 640,00 доларів США, які включаються до загальної суми кредиту.

На виконання вказаних умов Кредитного договору ОСОБА_1 27.03.2008 уклав із ЗАТ «СК «Інгосстрах» два договори страхування: Договір особистого страхування № СSU0LK00000106 та Договір страхування майна № СSU0GK00000106.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України укладається в письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Наведене свідчить, що сторони, підписавши Кредитний договір, засвідчили, що вони домовилися про всі його істотні умови, у тому числі, як про заявлені позичальником сума кредиту на придбання житла в розмірі 40 000,00 доларів США, так і про заявлені Банком про укладення позичальником договорів страхування та можливість внесення чергових страхових платежів Банком, у разі невиконання цього обов'язку самою застрахованою особою, і включення цих платежів до загальної суми кредиту.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16 ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на підставі наведеного вище, враховуючи, що під час судового розгляду позивач не довів наявність обставин, на яких ґрунтується його позовна вимога про визнання Кредитного договору недійсним і з якими закон пов'язує недійсність правочину, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання Кредитного договору недійсним у зв'язку з введенням позичальника в оману, застосуванням відповідачем нечесної підприємницької практики, і в цій частині позову необхідно відмовити.

Позовну вимогу позивача про визнання недійсною Додаткової угоди № 1/1-1 від 12.07.2010 до договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008, укладеної між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк», про зміну відсоткової ставки за кредитом з 12.07.2010 на 14,62 % річних, суд вважає такою, що підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.

Згідно з Додатковою угоду № 1/1-1 від 12.07.2010 до договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008 (далі Додаткова угода), ПриватБанк, в особі ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності № CS3315-1 від 12.07.2010, та ОСОБА_1, що діє на підставі особистого волевиявлення, відповідно до ст. 651, 653, 654 ЦК України уклали цю додаткову угоду про те, що починаючи з 12.07.2010 новий розмір річної відсоткової ставки складає 14,62 %; умови договору, що не були змінені цією Угодою, залишаються незмінними. Додаткова угода укладена в двох екземплярах та є невід'ємною частиною договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008. Додаткова угода набирає чинності з моменту підписання її сторонами.

Позивач оспорює дійсність цієї Додаткової угоди, яка виконується Банком, через недодержання письмової форми.

Зміна договору згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки Кредитний договір № СSU0GK00000106 від 26.03.2008 був вчинений у письмовій формі і така форма є обов'язковою для кредитних договорів (ч. 1 ст. 1055 ЦК України), то і зміни до нього можуть бути внесені лише в письмовій формі.

Вимоги до письмової форми правочину встановлені в статті 207 ЦК України.

Згідно з частиною першою цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Ця вимога до письмової форми при укладенні Додаткової угоди сторонами була дотримана.

Частиною другою ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

На Додатковій угоді є підписи тих фізичних осіб, які в ній зазначені, але підпис ОСОБА_6 як представника юридичної особи ПАТ «КБ «ПриватБанк» не скріплений печаткою цієї юридичної особи.

За клопотанням позивача суд своєю ухвалою від 13.12.2013 про забезпечення доказів витребував у ПАТ «КБ «ПриватБанк» оригінал довіреності № CS3315-1 від 12.07.2010, виданої ОСОБА_5, однак Банк таку довіреність суду не надав, а представник відповідача повідомив, що Банк на цей час не має в своєму розпорядженні такої довіреності.

Отже, судом встановлено, що при укладенні Додаткової угоди сторонами не були дотримані всі вимоги до письмової форми правочину, передбачені ч. 2 ст. 207 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 2 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Враховуючи, що відповідно до закону внесення змін до кредитного договору може здійснюватися лише в письмовій формі і недодержання такої форми має своїм наслідком нікчемність правочину, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання Додаткової угоди недійсною є обгрунтованою та законною, і тому підлягає задоволенню.

Позовну вимогу позивача про визнання недійсним Договору іпотеки від 01.04.2008, укладеного між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк», суд вважає такою, що не підлягає задоволенню, керуючись такими мотивами.

01.04.2008 ОСОБА_1 (іпотекодавець) і ЗАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель) уклали в письмовій формі Договір іпотеки, який посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований у реєстрі за № 1-1335 (далі Договір іпотеки).

Зі змісту Договору іпотеки (пункти 1, 2, 7, 33.2) вбачається, що сторони цього Договору домовилися про надання ОСОБА_1 в іпотеку нерухомого майна в забезпечення виконання його грошових зобов'язань перед іпотекодержателем за Кредитним договором № СSU0GK00000106 від 26.03.2008, укладеним між цими ж сторонами.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що квартира АДРЕСА_2, йому не належить, тому Договір іпотеки суперечить ст. 5 Закону України «Про іпотеку», в якій визначені умови, за яких об'єкт нерухомого майна може бути предметом іпотеки, тобто має місце порушення вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання Договору іпотеки недійсним.

З таким висновком позивача суд не погоджується, враховуючи такі обставини, які свідчать про дійсні правовідносини сторін.

У пункті 33.3 Договору іпотеки зазначено, що в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку предмет іпотеки: трикімнатну квартиру, загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № 2351 від 24.03.2008. Також в цьому пункті Договору зазначено, що предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

На підставі цього Договору іпотеки до Державного реєстру іпотек тим же державним нотаріусом ОСОБА_7 01.04.2008 був внесений реєстраційний запис (№ 6921976) про обтяження на об'єкт: квартира, АДРЕСА_4, за зобов'язаннями ОСОБА_8 перед ЗАТ «КБ «ПриватБанк». Також до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 01.04.2008 був внесений реєстраційний запис (№ 6921862) про накладена заборони відчуження об'єкту нерухомого майна, а саме: належної ОСОБА_1 квартири, АДРЕСА_4, на підставі того ж Договору іпотеки від 01.04.2008.

У пункті 8.3 Кредитного договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008, на який є посилання в Договорі іпотеки, передбачено, що забезпеченням виконання позичальником (ОСОБА_1В.) зобов'язань за цим договором виступає іпотека трикімнатної квартири загальною площею 59,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Згідно з пунктом 1.2 Договору купівлі-продажу від 24.03.2008, зареєстрованого в реєстрі за № 2351, ОСОБА_1 придбав у власність трикімнатну квартиру, загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м., яка розташована в АДРЕСА_5. Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру згідно з цим Договором купівлі-продажу було зареєстроване Уманським виробничим відділком КП «ЧОО БТІ» в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.03.2008.

У нотаріально посвідченій заяві дружини ОСОБА_1 ОСОБА_9 від 01.04.2008 зазначено, що вона надає згоду на отримання чоловіком кредиту за кредитним договором № СSU0GK00000106 від 26.03.2008 та передачу в іпотеку квартири № 78 в м. Умані, вул. Чехова, 21.

У судовому засідання позивач підтвердив, що на час укладення Договору іпотеки між ним і Банком була домовленість про передачу в іпотеку лише щодо придбаної ним квартири АДРЕСА_6. Про жодну іншу квартиру домовленостей з відповідачем не було.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір є похідною угодою, яка укладається для забезпечення виконання іншої угоди, зокрема кредитного договору, і не може існувати самостійно.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 (у редакції Закону України № 3161-ІV від 01.12.2005, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначені умови, за яких об'єкт нерухомого майна може бути предметом іпотеки. Це такі умови: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Отже, на підставі наведених обставин, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що сторони Договору іпотеки в дійсності домовилися та уклали цей Договір щодо передачі в іпотеку того об'єкту нерухомого майна, який належав іпотекодавцю ОСОБА_1, а саме: трикімнатної квартири, загальною площею 59,5 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м., яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу № 2351 від 24.03.2008 і розташована АДРЕСА_7, а не квартири АДРЕСА_8, якої згідно з довідкою Уманського виробничого відділку КП «ЧОО БТІ» від 28.11.2012 № 3677 не існує. Предмет іпотеки, про який домовилися сторони оспорюваного Договору, відповідає наведеним вище умовам, які передбачені ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

На думку суду, в цьому випадку мала місце технічна помилка при написанні в Договорі іпотеки назви вулиці: «вул. Жовтневої Революції» замість «вул. Чехова». Назва вулиці, де розташований предмет іпотеки, є лише однією з кількох ознак, за якими сторони визначили в Договорі предмет іпотеки, і тому не може бути самостійною підставою для визнання недійсним Договору іпотеки в цілому.

Оскільки позивач під час судового розгляду справи не довів, що сторона або сторони, які уклали оспорюваний Договір іпотеки, не додержали вимог, які встановлені частиною першою статті 203 ЦК України, то його позовна вимога про визнання Договору іпотеки від 01.04.2008, укладеного між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк», задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги про виключення із Державного реєстру іпотек запису за № 1-1335 від 01.04.2008 про Державну реєстрацію договору іпотеки серії ВКК №068803 від 01.04.2008 та виключення з Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису за № 1-1336 віл 01.04.2008 щодо майнових прав на квартиру № 78 у житловому будинку № 21 по вул. Чехова, м. Умані Черкаської області, є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним Договору іпотеки від 01.04.2008. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання недійсним Договору іпотеки від 01.04.2008, то і позовні вимоги про виключення записів з відповідних реєстрів щодо предмету іпотеки задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги позивача про визнання неправомірними змін ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки по Кредитному договору 28.10.2008 та 12.07.2010 суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, керуючись такими мотивами.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Можливі способи захисту цивільних прав та інтересів перелічені в частині 2 ст. 16 ЦК України. Зазначений перелік способів захисту не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Такий спосіб захисту цивільного права як визнання неправомірними дій однієї зі сторін у кредитному договорі, про що просить позивач, не передбачений діючим законодавством України, яким регулюються правовідносини між сторонам в справі Цивільним кодексом України, Законом України «Про захист прав споживачів». Тому суд вважає можливим не оцінювати обставини щодо правомірності зміни відповідачем відсоткової ставки по кредитному договору 28.10.2008 до 15,12 % річних.

У зв'язку з наведеним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірною зміни 28.10.2008 ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки по кредитному договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008 з 12 % до 15,12 % річних, визнання неправомірною зміни 12.07.2010 ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки по кредитному договору з 12 % до 14,62 % річних задоволенню не підлягають, оскільки такий спосіб захисту цивільного права не передбачений чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору за заявами про забезпечення доказів в сумі 224,90 грн. (110,20 грн. + 114,70 грн.) (том 1 а.с. 88, том 2 а.с. 83).

На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір за подання до суду позовної заяви в розмірі, що діяв станом на день звернення до суду 13.03.2012 року, в сумі 107,30 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору згідно зі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. 3, 10, 11, 15, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Визнати недійсною Додаткову угоду № 1/1-1 від 12.07.2010 до договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008, укладену між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк», про зміну відсоткової ставки за кредитом з 12.07.2010 на 14,62 % річних.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними Кредитного договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008, укладеного між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк», Договору іпотеки від 01.04.2008, укладеного між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» серії ВКК №068803; про визнання неправомірними зміни 28.10.2008 ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки по кредитному договору № СSU0GK00000106 від 26.03.2008 з 12 % до 15,12 % річних, зміни 12.07.2010 ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки по кредитному договору з 12 % до 14,62 % річних; про виключення із Державного реєстру іпотек запису за № 1-1335 від 01.04.2008 про Державну реєстрацію договору іпотеки серії ВКК №068803 від 01.04.2008 та виключення з Державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису за № 1-1336 віл 01.04.2008 щодо майнових прав на квартиру № 78 у житловому будинку № 21 по вул. Чехова, м. Умані Черкаської області, відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 107,30 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в сумі 224,90 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана сторонами по справі протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Уманський міськрайонний суд Черкаської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: О. С. Кімстачов