АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

11 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Барановської Л.В., Панченка М.М.,

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України», третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року,

встановила:

02.12.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив поновити його на посаді начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» ( надалі - ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України») з 05.11.2014 р., стягнути з ДП «Державний експертний центр Міністерства здоров`я України» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 60 585,56 грн. та відшкодувати заподіяну моральну шкоду у розмірі 25000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що перебував з відповідачем у трудових відносинах по безстроковому трудовому договору з 28.10.2005 р. Відповідно до наказу №359к від 02.08.2012 р. його було переведено на посаду заступника начальника юридичного управління, а наказом №114к від 21.03.2014 р. - на посаду начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення. Наказом керівника ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» №524 к від 05.11.2014 р. його було звільнено 05.11.2014 року у зв'язку з припиненням повноважень посадових осіб, відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Вважав даний наказ незаконним, а своє звільнення необґрунтованим та безпідставним, оскільки розірвання трудового договору з невизначених законом підстав суперечить загальним принципам трудового права. Посада, з якої його було звільнено, була постійно діючою, а його відповідні повноваження жодним чином не були припинені.

Крім цього, оскільки в його повноваження не входили організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські функції, будь-які його дії в якості начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення погоджувались з генеральним директором ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України», він не був посадовою особою, а тому поширення дії п. 5 ч.1 ст.41 КЗпП України на правовідносини, що виникли між сторонами, є безпідставним.

Звільнивши його з роботи з зазначенням у якості підстави нікому невідому довідку про проведення перевірки ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» від 22.09.2014 р., відповідач завдав шкоди його честі, гідності, авторитету, трудовій репутації, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року та ухвалити нове про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що ст.41 КЗпП України встановлює додатковіпідстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Проте суд дійшов хибного висновку про відсутність законодавчо встановлених обмежень щодо категорії посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір за п.5 ч.1 ст.41 цього Кодексу, що суперечить назві даної статті, змісту зазначеного пункту та принципам верховенства права. При цьому суд надав формальне тлумачення змісту п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, не надавши належної оцінки необхідності наявності обов'язкової умови «припинення повноважень посадової особи» для виникнення у власника або уповноваженого ним органу права з власної ініціативи розірвати трудовий договір з працівником, а тому дійшов помилкового висновку про надання власникам можливості звільнити посадових осіб на підставі їхнього волевиявлення без будь-яких інших формальних підстав та поширення зазначеної підстави на всі види трудових відносин.

Вважає, що звільнення у зв'язку з припиненням посадових обов'язків можливе лише по відношенню до посадових осіб господарських товариств та виборних профспілкових органів, проте зазначені доводи залишилися без юридичної оцінки суду.

В порушення п.1 ч.1 ст.214, п. 3 ч.1 ст.215 ЦПК України судом першої інстанції не вирішено питання щодо наявності законного та обґрунтованого рішення уповноваженого органу (особи) щодо припинення його повноважень, необхідного для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи генерального директора ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

З наданого протоколу засідання робочої наради ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» від 05.11.2014 р. №1 вбачається, що таке рішення було прийняте присутніми на ній працівниками підприємства та Міністерства охорони здоров'я України, проте жодних доказів, які б належним чином підтверджували наявність у зазначеної наради відповідних повноважень, дотримання встановленої процедури, матеріали справи не містять.

За таких підстав висновок суду про дотримання відповідачем вимог чинного законодавства при оформленні припинення повноважень посадових осіб підприємства, а також прийнятті наказу про звільнення вважає необґрунтованим.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача ГолобоковА.Г. та представник третьої особи ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При розгляді будь-якої цивільної справи суд має враховувати, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом ДП «Державний фармакологічний центр» МОЗ України №269к від 28.10.2005 р. ОСОБА_1 призначено на посаду юрисконсульта юридичного відділу шляхом укладення безстрокового трудового договору.

Відповідно до наказу МОЗ України від 07.10.2010 р. №188-о вказане підприємство змінило назву на ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України».

Наказом ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» №359к від 02.08.2012 р. позивача переведено на посаду заступника начальника юридичного управління, а наказом №114к від 21.03.2014 р. - на посаду начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення.

Наказом керівника ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» №524 к від 05.11.2014 р. позивача звільнено з роботи у зв'язку з припиненням повноважень посадових осіб, відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України ні за редакцією самої правової норми, ні за змістом пояснювальної записки до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 р., що є невід'ємною частиною законопроекту, не передбачає необхідність з'ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів, а також не містить обмежень щодо категорій посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір. Винятків щодо сфери застосування такої підстави для звільнення не вказано, ніяких певних умов, про яке йдеться в назві статті 41 КЗпП України, не визначено. За таких підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана підстава звільнення - припинення повноважень посадових осіб, поширюється на всі види трудових правовідносин. Враховуючи, що посада, яку займав позивач, була пов'язана з організаційно-розпорядчими функціями, останній є посадовою особою та міг бути звільненим на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України. При визначенні поняття посадової особи суд першої інстанції виходив з визначення, яке міститься в статті 2 Закону України «Про державну службу».

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справ, прав та обов'язків сторін, оцінки наданих ними доказів.

Пунктом 5 частини 1 ст.41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму частини першої статті 41 КЗпП було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року 1255-VII.

ВказанийЗакон набрав чинності 1 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП).

Зокрема, стаття 41 КЗпП України доповнена пунктом п'ятим, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб».

Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

При цьому, в пункті 9 пояснювальної записки до вищевказаного законопроекту (№ 4586 від 27 березня 2014 року) вказувалося, що проект закону не стосується соціально-трудової сфери та не потребує узгодження з уповноваженими представниками від всеукраїнських профспілок, їх об'єднань та всеукраїнських об'єднань організацій роботодавців.

Поняття «посадові особи господарського товариства» визначено в ч.2 ст. 89 ГК України. Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття «посадові особи органів акціонерного товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Оскільки Законом № 1255-VII були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції не звернув належної уваги на мету закону, відповідно до якої вносились зміни у КЗпП України, надав формальне тлумачення змісту п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України та дійшов помилкового висновку про надання власнику можливості звільняти посадових осіб на підставі їхнього волевиявлення без будь-яких формальних підстав та поширення вказаної підстави звільнення на всі види трудових відносин.

Враховуючи викладене, ухвалене по справі рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим останнє підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Враховуючи ту обставину, що ДП «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» створений та функціонує у формі державного комерційного підприємства та не є господарським товариством, а начальник Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення не є посадовою особою у розумінні п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, застосування відповідачем цієї норми для припинення дії трудового договору та звільнення позивача є неправомірним.

З урахуванням викладеного, вимога позивача про поновлення його на попередній посаді є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів керується положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, відповідно до якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

При визначенні розміру заробітної плати позивача суд враховує надану відповідачем довідку від 30.01.2015 р. №16/55, відповідно до якої денна середня заробітна плата позивача становить 704,46 грн. (а.с.47).

При визначенні кількості днів вимушеного прогулу, колегія суддів враховує вимогу позивача, який просив обмежити їх кількість 97 днями, враховуючи ту обставину, що з 1 квітня 2015 р. він отримує дохід за іншим місцем роботи.

Таким чином, враховуючи межі заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 68 332,62 грн. (704,46 грн. х 97 днів), без урахування обов'язкових платежів.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи ту обставину, що внаслідок необґрунтованого звільнення позивач зазнав моральних втрат у вигляді моральних страждань внаслідок неможливості усвідомити причини та підстави для свого звільнення, а також тривалість таких страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1512,18 грн. (683,32 грн. + 243,60 грн. + 341,66 грн. + 243,60 грн.).

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління правового та інформаційно-аналітичного забезпечення Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» з 05.11.2014 року.

Стягнути з Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» (03151, м. Київ, вул. Ушинського, 40, Код ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 68332,62 грн. (шістдесят вісім тисяч триста тридцять дві гривні шістдесят дві копійки) та 2 000 грн. (дві тисячі гривень) на відшкодування завданої моральної шкоди.

В решті позову відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в розмірі 14 089 грн. (чотирнадцять тисяч вісімдесят дев'ять гривень) допустити до негайного виконання.

Стягнути з Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров`я України» в дохід держави судовий збір у розмірі 1512,18 грн. (одна тисяча п'ятсот дванадцять гривень вісімнадцять копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/7153/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко О.Б.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.