Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Дзержинський районний відділ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, про припинення права власності на частку у спільному майні, зняття осіб з реєстрації та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив та остаточно просив припинити право власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кожним на 41/1200 частини житлового будинку АДРЕСА_1, з виплатою компенсації у розмірі 9 287 грн кожному; визнати за ним право власності на 82/1200 частини цього житлового будинку; визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком; зняти з реєстрації та виселити відповідачів з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що порядок користування зазначеним будинком не визначений, частки кожного із співвласників у натурі не виділені. Відповідачі не проживають в будинку, проте використовують його як склад для своїх непотрібних речей та перешкоджають йому користуватися будинком, не допускають його до деяких приміщень, які складають більше половини будинку.

На виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України позивач вніс на депозитний рахунок суду вартість частки у праві власності відповідачів, яка сумарно складає 18 574 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2014 року позов задоволено в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що частка відповідачів є незначною і не може бути виділена в натурі, а він як власник не може повноцінно користуватися належним йому на праві власності майном, оскільки відповідачі фактично зайняли більшу частину приміщення, ніж ту, яка припадає на їхню частку.

На обґрунтування своїх доводів позивач надав висновок судової будівельно-технічної експертизи від 15 квітня 2013 року № 250, проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства юстиції України в рамках іншої справи № 2011/14868/12, згідно з яким надати варіант розподілу між співвласниками або встановити порядок користування, переобладнати житловий будинок для користування співвласників своїми частками будинку АДРЕСА_1 неможливо, у зв'язку з тим, що ідеальні частки відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є незначними та не можуть бути виділені в натурі; компенсація вартості частки відповідачів, яка складає по 3,23 кв. м кожного, складає по 9 287 грн кожному.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, для припинення права власності відповідачів на частку у спільній власності, адже частка відповідачів у спільній частковій власності незначна; у будинку вони не проживають значний час; сума компенсації позивачем внесена на депозит суду, крім того, таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів.

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, визнавши позов недоведеним, а вимоги - безпідставними, оскільки припинення права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам їх сімей.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд ухвалює рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, а суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

На обґрунтування свого висновку апеляційний суд правильно виходив з наданих відповідачами під час розгляду справи в апеляційному порядку пояснень, які, як зазначив апеляційний суд, представником позивача не спростовані, про те, що ніхто з них не має іншого житла, окрім спірного; у жовтні 2013 року позивач встановив нові замки на двері і вони не можуть потрапити до будинку та вимушені наймати житло; вони використовують цей будинок для проживання, там знаходяться їхні речі; включно до жовтня 2013 року вони оплачували всі платежі по будинку.

Крім того, апеляційний суд правильно взяв до уваги, що представник позивача в суді апеляційної інстанції не заперечував того факту, що дійсно приблизно до жовтня 2013 року відповідачі оплачували комунальні послуги по будинку, а на час звернення до суду з цим позовом речі відповідачів знаходились у будинку.

Разом з тим апеляційний суд зазначив, що у позовній заяві позивач взагалі не зазначив, з якого часу відповідачі не проживають у будинку, хоча в суді апеляційної інстанції представник позивача зазначив, що вони не проживають 10-15 років, однак жодних доказів на підтвердження того, що відповідачі взагалі не проживають у будинку, а також доказів такого тривалого часу їх непроживання позивачем не надано.

Наданий позивачем на обґрунтування позовних вимог про стягнення на користь відповідачів компенсації у розмірі 9 287 грн кожному вартості їхньої частки, яка складає по 3,23 кв. м кожного, висновок судової будівельно-технічної експертизи від 15 квітня 2013 року, апеляційний суд обґрунтовано визнав неналежним та недопустимим доказом з тих підстав, що ця експертиза проводилася в межах розгляду іншої цивільної справи майже 2 роки тому назад, розрахунок компенсації за частки у майні проводився станом на березень 2013 року та не відповідає ринковій вартості частки на теперішній час.

При цьому суд взяв до уваги, що під час розгляду справи сторони не надали іншої суми вартості будинку, а відповідачі взагалі категорично заперечували проти отримання будь-якої компенсації, оскільки, як вже зазначено, це є єдиним їхнім місцем постійного проживання.

Суд касаційної інстанції погоджується із вказаним висновком суду апеляційної інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи недопустимо.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому в силу вимог ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак