АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Болтунової Л.М.,

суддів: Козлова С.П., Тамакулової В.О.

за участю секретаря: Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку та будівельні матеріали, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що її батько, ОСОБА_6, помер 22 липня 1999 року, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки № 481, площею 0,1056 га, яка знаходиться у СТ «Металург». На цій ділянці розташована будівля, яка є самочинною та складається із будівельних матеріалів. Вона є спадкоємцем першої черги за законом, на час смерті батька фактично вступила в управління спадковим майном, оскільки була прописана разом з батьком на день його смерті та користувалася земельною ділянкою. На день смерті ОСОБА_6, його дружина, а її матір ОСОБА_7, спадщину не оформляла, так як земельна ділянка на 1997 рік, згідно діючого законодавства, не була спільним майном подружжя. На той час був живий її брат ОСОБА_8, який мешкав у м. Луганську, і не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 07 лютого 2011 року померла ОСОБА_7, а 05 жовтня 2011 року помер ОСОБА_8, який залишив заповіт на свою доньку ОСОБА_3, позивачка просила встановити факт прийняття спадщини нею після смерті батька ОСОБА_6; визнати за нею право власності на земельну ділянку № 481, розташовану у СТ «Металург» у м. Дніпропетровську у порядку спадкування за законом; визнати за нею право власності на будівельні матеріали, з яких складається будівля на земельній ділянці, у порядку спадкування за законом.( т.1 а.с.4)

У травні 2014 року відповідачка ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву про визнання права власності на земельну ділянку та будівельні матеріали. Посилалась на те, що її дід ОСОБА_6 та бабуся ОСОБА_7 проживали разом у збудованому будинку, який розташований на земельній ділянці у СТ «Металург». Дід 22.07.1999 року помер, а бабуся залишилася проживати на зазначеній земельній ділянці, обробляла її, була членом товариства, здійснювала сплату членських внесків у СТ «Металург» та несла інші витрати, пов'язані з утриманням земельної ділянки та будівлі. Оскільки ОСОБА_7 фактично проживала в будинку на земельній ділянці, то вона є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину ОСОБА_6 ОСОБА_5- її тітка, земельну ділянку не утримувала, нею не користувалася. Протягом всього часу вона проживала за адресою своєї реєстрації із своїм чоловіком та сином.

28.07.2010 року ОСОБА_7 склала заповіт на її батька ОСОБА_8, яким заповіла все належне їй майно, у тому числі й належну земельну ділянку із будівлею.

Після смерті ОСОБА_7, її батько, ОСОБА_8, у липні 2011 року подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Однак не встиг оформити свідоцтво про право на спадщину у зв'язку з несподіваною смертю 05.10.2011 року.

За життя ОСОБА_8 склав заповіт, за яким заповідав все належне йому майно своїй дочці ОСОБА_3, а оскільки він прийняв всю спадщину після смерті своєї матері, а її бабусі, до складу його спадщини увійшло право власності на вказану земельну ділянку. Тому вона вважає себе єдиним спадкоємцем за заповітом на земельну ділянку та має право власності на неї, яке оспорюється та не визнається позивачем за первісним позовом.( т.1 а.с.73)

11 серпня 2014 року померла ОСОБА_5- позивачка за первісним позовом, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року залучено в якості правонаступника померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_2

У червні 2015 року ОСОБА_2 подала уточнену позовну заяву до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2, з урахуванням уточнень, посилалася на те, що земельна ділянка № 481, яка розташована у СТ «Металург», приватизована ОСОБА_6 і була його особистою власністю. ОСОБА_6 помер у квартирі АДРЕСА_1, де проживав та був зареєстрований до дня смерті. Вважає, що ОСОБА_5 та її мати ОСОБА_7, є такими, що прийняли спадщину шляхом фактичного користування земельною ділянкою та будівлею, що була побудована на ній.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на ? частину спірної земельної ділянки, а також на ? частину будівельних матеріалів, що були використані під час будівництва будинку на цій ділянці. На день смерті своєї матері ОСОБА_7, ОСОБА_5 постійно проживала з нею. Ще за життя ОСОБА_7 склала 28.07.2010 року заповіт на ім'я свого сина ОСОБА_8, за яким все своє належне майно заповідала йому. ОСОБА_8 в передбачений строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_5 мала право на обов'язкову частку у спадщині, яка відкрилася після смерті матері, оскільки на день її смерті була пенсіонеркою.

Під час розгляду даної справи ОСОБА_5 стало відомо, що від її імені хтось подав до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про відмову від обов'язкової частки у спадщині. 11.08.2014 року вона померла.

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповідала все спадкове майно ОСОБА_2, тому вона вважає себе єдиним спадкоємцем після її смерті.

У встановлений законом строк ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй відмовлено. Просила суд встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті свого чоловіка ОСОБА_6; визнати недійсною заяву ОСОБА_5 від 27.07.2011 року про відмову від прийняття обов'язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_7; визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 на 3/4 частини земельної ділянки № 481 у Садівничому товаристві «Металург» у м. Дніпропетровську, площею 0,1056 га та на 3/4 частини будівельних матеріалів; усунути перешкоди у користуванні 3/4 частини земельної ділянки та на 3/4 частини будівельних матеріалів, шляхом забезпечення ОСОБА_2 вільного доступу до вказаної земельної ділянки та будинку, який розташований на ній.( т.1 а.с.194)

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2015 року у задоволенні, як первісного позову так і зустрічних вимог, було відмовлено.( т.1 а.с.231-239)

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та судом було неправильно застосовано норми матеріального права, просила рішення суду в частині відмови у її позові скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі. (т.2 а.с.5)

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила рішення суду в частині відмови у її зустрічному позові скасувати, ухвалити нове рішення задовольнивши її вимоги, вважаючи висновки суду необґрунтованими та незаконними.( т.2 а.с.14)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України визначені питання, які повинен вирішити суд під час ухвалення рішення.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину : 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст. 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст.549 цього Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки про укладання шлюбу №280 ОСОБА_6 і ОСОБА_7 12 червня 1942 року зареєстрували шлюб в Відділі ЗАГС адміністрації міста Магнітогорська Челябінської області, актовий запис №514, прізвище дружини після одруження ОСОБА_7 (т.1 а.с.16). Подружжя мешкало у квартирі АДРЕСА_2.

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю Серія ДП, на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1379 від 19.10.1995 року, ОСОБА_6А, належить на праві власності земельна ділянка № 481, площею 0,1056 га., яка розташована на території Індустріального району м. Дніпропетровська у Садівничому товаристві «Металург», землю передано для садівництва. (т.1а.с. 5а-6)

22 липня 1999 року ОСОБА_6 помер (т.1 а.с.11).

Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно - земельну ділянку № 481, площею 0,1056 га., яка розташована у Садівничому товаристві «Металург», на території Індустріального району м. Дніпропетровська. Спадкоємцями першої черги є дружина померлого - ОСОБА_7, донька - ОСОБА_5. та син - ОСОБА_8

Ніхто із вказаних спадкоємців в нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини, у встановленому законом порядку, з заявами про прийняття спадщини, не звертався.

Згідно листа Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, після померлого, 22.07.1999 року, ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Судом першої інстанції правильно було встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 30 листопада 1999 року, виданого ВАТ «Нижньодніпровський трубопрокатний завод», на підставі розпорядження за №17-1278, квартира АДРЕСА_3, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 (т.1 а.с. 180)

Частиною третьою ст.1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживає разом із спадкоємцем, на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив відмову від неї.

ОСОБА_7 фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 Зазначені обставини підтверджуються довідкою Садівничого товариства «Металург» від 20.04.2014 року за № 106, та поясненнями свідків, які були допитані в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволення вимог ОСОБА_2, у частині встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_11 після смерті свого батька ОСОБА_6

За життя ОСОБА_7, 28 липня 2010 року, склала заповіт на усе належне їй майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, на ім*я сина ОСОБА_8 ( т.1 а.с.38)

07 лютого 2011 року ОСОБА_7 померла. (т.1 а.с. 13) Після її смерті залишилось два спадкоємця першої черги дочка - ОСОБА_5 та син - ОСОБА_8

27 липня 2011 року ОСОБА_8 звернувся до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. (т.1 а.с.34).

Згідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. ( ч.5 ст.1273 ЦК України) За частиною 6 ст.1273 ЦК України відмова може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Згідно до ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною, з підстав встановлених статтями 225, 229-231, 233 цього Кодексу.

З матеріалів спадкової справи, яка була відкрита після смерті ОСОБА_7, видно, що заява ОСОБА_5 про відмову від отримання обов'язкової частки спадщини від 27.07.2011 року засвідчена державним нотаріусом. (т. 1а.с.ЗЗ)

За життя ОСОБА_5 не зверталася до суду з позовною заявою про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною. Така позовна заява була подана її спадкоємцем за заповітом ОСОБА_2, яка зазначила, що подаючи заяву до нотаріальної контори про відмову від обов'язкової частки сама ОСОБА_5 помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а також, що її увів в оману брат ОСОБА_8

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_2, у частині визнання недійсною заяви ОСОБА_5 від 27.07.2011 року про відмову від прийняття обов'язкової частки у спадщині після смерті матері, ОСОБА_7, померлої 07.02.2011 року, оскільки позивачкою за первісним позовом не було надано жодних належних і допустимих доказів, у розумінні зазначених норм Закону, на підтвердження цих вимог.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_8 помер 05 жовтня 2011 року (т.1а.с.12).

Згідно заповіту від 27 вересня 2011 року, ОСОБА_8 заповідав все належне йому майно, а також всі майнові права та обов'язки своїй дочці ОСОБА_3 (т.1 а.с.90).

Відповідно до ОСОБА_8 про реєстрацію в Спадковому реєстрі №29435317 від 25.01.2012 року, наданого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_12 заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_8, померлого 05.10.2011 року (т.1а.с.83).

11 серпня 2014 року ОСОБА_5 померла ( т.1 а.с.118).

За заповітом, посвідченим 05 серпня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстрованому в реєстрі за №660, ОСОБА_5 заповідала все належне їй майно ОСОБА_2 ( т.1 а.с.131)

17 вересня 2014 року до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулась ОСОБА_2, а також ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини за законом, після смерті ОСОБА_5, яка померла 11 серпня 2014 року ( т.1 а.с.166)

Постановою нотаріуса Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13 лютого 2015 року було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_7, померлій 07.02.2011 року, спадкоємцем якої за законом була її дочка ОСОБА_5 і, яка відмовилася від спадщини та від обов'язкової частки, згідно ст.1241 ЦК України. ( т.1 а.с.191)

Відмовляючи у задоволенні вимог у частині визнання права власності за ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом на ? частини земельної ділянки та на ? частини будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва будинку на спірній земельній ділянці, суд першої інстанції посилався на те, що спадкове майно після смерті ОСОБА_6 складалося із земельної ділянки, яка була фактично прийнята спадкоємцем першої черги його дружиною ОСОБА_7, а також той факт, що ОСОБА_5 відмовилася від обов'язкової частки після смерті своєї матері, а тому правові підстави для задоволення цього позову відсутні.

Висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, під час дослідження доказів та встановлення зазначених фактів, суд не порушив норм процесуального права й правильно застосував норми матеріального права.

Розглядаючи вимоги в частині усунення перешкод у користуванні ? частини земельної ділянки та на ? частини будівельних матеріалів, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.391 ЦК України та п.33. Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні цих вимог, оскільки ОСОБА_2 не є власником зазначеного майна.

Стосовно відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на земельну ділянку № 481 у СТ «Металург» та на будівельні матеріали, з яких складається будівля на цій земельній ділянці у порядку спадкування, то судова колегія вважає, що і в цій частині вимог районний суд ухвалив правильне рішення, з огляду на наступне.

За вимогами до ст.1225 ЦК України та ст.131 ЗК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно п.п.10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано про те, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншими правовстановлюючим документом.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже в матеріалах справи відсутня постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та є всі умови для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у приватного нотаріуса.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що судом не було прийнято до уваги, що після смерті її батька спадщина була відкрита у м. Луганську, територія якого визначена як тимчасово окупованою, приватний нотаріус ОСОБА_12, у 2013 році померла, а спадкову справу передано до архіву у м. Луганську, колегія суддів вважає необґрунтованими, та такими, що не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційні скарги слід відхилити і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: