АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/243/15-ц 22-ц/774/2441/К/15
Справа № 212/243/15-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22ц/774/2441/К/15 ОСОБА_1
Категорія 24 (ІV ) Доповідач Грищенко Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Грищенко Н.М.,

суддів: Братіщевої Л.А., Митрофанової Л.В.,

секретар: Петренко К.І.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22 жовтня 2014 року вона уклала договір №018 про надання послуг з покриття даху належного їй на праві власності будинку № 15, розташованого в м. Кривому Розі по вул. Вересаєва. За договором відповідач зобов'язався виконувати підрядні роботи по покриттю даху будинку протягом 14 днів з моменту укладення договору, вона зобов'язалася прийняти роботу та оплатити її вартість 28000 грн.

На виконання умов договору позивачем було передано відповідачу 22 та 24 жовтня 2014 року по 5000 грн., 03 листопада 4000 грн., що загалом становить -14000грн. Відповідач умови договору не виконав. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 14000 гривень матеріальної шкоди та у відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 березня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди 14000 грн., у відшкодування моральної шкоди 2000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати за складання позовної заяви у розмірі 500 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2015 року заява представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність рішення суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд не взяв до уваги, що в договорі відсутній підпис позивача, що свідчить про його не укладення. Крім того, графік не може бути належним доказом передачі коштів, оскільки відсутній підпис отримувача коштів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи, 22 жовтня 2014 року між сторонами укладено договір №018 про надання послуг з покриття даху у будинку № 15, розташованого в м. Кривому Розі по вул. Вересаєва.

Згідно п.1.1.2, 2.1 Договору відповідач ОСОБА_5 зобов'язався виконати підрядні роботи по покриттю даху будинку протягом 14 днів з моменту укладення договору, а позивач ОСОБА_2 зобов'язалася прийняти роботу та оплатити її вартість 28000 грн. ( а.с. 5-8).

Згідно графіку оплати по договору, який є додатком до укладеного договору позивач ОСОБА_2 передала відповідачу 22 жовтня 2014 року 5000 грн., 24 жовтня 2014 року 5000 грн., 03 листопада 2014 року 4000 грн. ( а.с.9)

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений договір не виконано відповідачем, тому підлягає стягненню сплачені кошти та спричинена моральна шкода.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6 ) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Між сторонами виникли договірні правовідносини, щодо виконання договору надання послуг.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

У ч. ч. 1-4 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги відповідача, в частині того, що спірний договір № 018 від 22 жовтня 2014 року не підписано позивачем ОСОБА_2, тому є нікчемним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 4, 5 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам

Відповідно до розяснень викладених Пленумом Верховного Суду України у п. 7 Постанові №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду справи буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством , вважати такий павочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Як видно з тексту договору, якій міститься у матеріалах справи, він не підписаний позивачем, тому колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що договір № 018 від 22 жовтня 2014 року є нікчемним.

Однак, графік оплати по договору свідчить про те, що відповідач ОСОБА_5 отримав від позивача ОСОБА_2 в рахунок оплати послуг за договором 14000 грн., що підтверджено підписом та печаткою відповідача ( а.с.9). Доводи апеляційної скарги про відсутність підпису відповідача про отримання коштів протирічать матеріалам справи, тому не приймаються колегією суддів до уваги.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_2 сплачених нею за договором 14000 грн.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції, по стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, оскільки він не відповідає законодавству, з огляду на наступне.

Встановивши, що між сторонами виникли договірні правовідносини, врегульовані главою 67 розділу ІІІ ЦК України, суд як на підставу відшкодування моральної шкоди, послався на ст. 1167 ЦК України, якою встановлена позадоговірна (деліктна) відповідальність за завдану моральну шкоду.

Згідно зі ст. 611 ЦК України моральна шкода може відшкодовуватись в разі порушення зобов'язання, якщо це передбачено договором або законом.

З матеріалів справи не убачається, що домовленість між сторонами передбачала відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов'язання.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_2 моральної шкоди, не відповідає вимогам законодавства, тому згідно п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 України підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.,ст.303, 309, 314-316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 2000 грн. скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволені позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Н.М. Грищенко

Судді: Л.А. Братіщева

ОСОБА_6