Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про встановлення нікчемності окремих умов кредитного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») про встановлення нікчемності окремих умов кредитного договору.

На обґрунтування позовних вимог вказувала про те, що 28 лютого 2013 року між нею та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого вона отримала 60 тис. грн на умовах сплати 27 % річних за користування кредитними коштами та з кінцевим терміном повернення - 28 лютого 2017 року.

Посилаючись на те, що умовами вказаного кредитного договору крім сплати процентів також передбачено й комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту щомісячно, яка є несправедливою та такою, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка просила встановити нікчемність з моменту укладення п. 3.7 укладеного між сторонами договору споживчого кредиту від 28 лютого 2013 року щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту та пп. 1.1, 5.3.1 цього договору в частині обов'язку позичальника сплатити комісійну винагороду.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року позов задоволено. Встановлено нікчемність з моменту укладення між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 кредитного договору від 28 лютого 2013 року п. 3.7 цього договору щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту, пп. 1.1, 5.3.1 спірного договору в частині обов'язку позичальника сплатити комісійну винагороду.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2015 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції виходив із того, що встановлення банком щомісячної комісія не суперечить чинному законодавству та позивачка, підписуючи кредитний договір, ознайомлювалася з його умовами.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що 28 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір згідно з умовами якого позивачка отримала на споживчі цілі кредит у розмірі 60 тис. грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 27 % річних, з терміном повернення до 28 лютого 2017 року.

Також умовами вищевказаного кредитного договору передбачено сплату позивачкою ПАТ «ВТБ Банк» комісійної винагороди щомісячно, відповідно до графіка сплати комісійної винагороди, за управління кредитом у розмірі 1,69 % від початкової суми кредиту (пп. 1.1, 3.7, 5.3.1).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Однак всупереч вимогам ст. ст. 212, 214 ЦПК України суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що управління кредитом є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернув уваги, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому нарахування комісії проводиться відповідачем за послуги, що супроводжують кредит і є компенсацією сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

За таких обставин місцевий суд, встановивши, що передбачена умовами кредитного договору щомісячна сплата комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 1,69 % річних від початкової суми кредиту є несправедливою умовою договору та відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дійшов правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_4 та встановлення нікчемності правочину в цій частині.

Згідно з вимогами ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 02 лютого 2015 року скасувати, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
Є.П. Євграфова
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко