Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.

при секретарі - Гудковій Є.С. ,

за участі представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя , -

ВСТАНОВИВ :

В жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що 31 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір № 80МФ/2006, згідно з умовами якого позивач надав відповідачеві грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 250 000,00 доларів США на строк до 30 серпня 2013 року зі сплатою 15% процентів за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним договором між позивачем та відповідачем 31 серпня 2006 року було укладено договір іпотеки згідно з умовами якого відповідач передав позивачеві належне їй на праві власності нежитлові прміщення промислового магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 106,3 кв.м. Предмет іпотеки знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним зобов'язанням, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. За результатами вирішення даного спору 22 травня 2013 року суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу даного приміщення ПАТ КБ "ПриватБанк". За вищенаведених обставин позивач, посилаючись на положення ст. 34 ЗУ "Про іпотеку" просить суд задовольнити пред'явлені вимоги, а саме передати в управління Банкунерухомість, щодо якої 22.-5.2013 року по справі № 784/1718/13 винесено рішення про зверненя стягнення на предмет іпотеки, а асмае нежитлові приміщення, за адресою АДРЕСА_1 промислового магазину "ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 106,3 кв.м., для отримання доходів ід використання майна за його цільовим призначенням з метою погашення основного зобов'язання на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 80МФ/2006 від 31.08.2006 року; та зобов'язати ОСОБА_1 на період до реалізації предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у т.ч. власних присутності та майна) цей предмет іпотеки.

Справа розглядалася судом неодноразово, прийнята до провадження суддею Гуденко О.А. 08 квітня 2015 року.

В судовому засіданні представник позивача просив задовльнити позов в повному обсязі з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задовлення позову за безпідставністю позовних вимог, оскільки у банку не існує жодних реальних перешкод у реалізації предмету іпотеки , проте Банк з незрозумілих підстав таким право тривалий час не користується. При ухваленні рішення судом про зверненя стягнення на предмет іпотеки, суд не встанови обставин, які б свідчили про необхідність вжиття заходів щодо передачі предмету іпотеки в управління іпотекодержателю на період до його реалізації. До того ж, у самому визначенні поняття "іпотека" зазначається, що це вид забезпечення виконання зобовязання нерухоимим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця.

Суд, вислухавши поясненя представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 31 серпня 2006 року укладено кредитний договір № 80 МФ/2006 , згідно із умовами якого Банк надав останньому кредит у розмірі 250 000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов'язався повернути кредит в строк до 27 серпня 2013 року та сплатити відсотки за користування ним у розмірі 15 % річних.

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору 31 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідачка передала в іпотеку належне їй на праві власності нежитлове приміщення промислового магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року за позовом ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про зверненя стягнення - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором укладеним між ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк»» та ОСОБА_2 № 80 МФ/2006 від 31 серпня 2006 року в сумі 428 976,17 доларів США, що еквівалентно 3 428 806 грн. 53 коп., з яких: 205073,84 дол.США, що еквівалентно 1638539,98 грн. - заборгованості за кредитом; 146838,40 дол.США, що еквівалентно 1173238,81 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 77063,93 дол.США , що еквівалентно та 615740 грн. пені, звернути стягнення відповідно до іпотечного договору від 31 серпня 2006 року, на належне на праві власності ОСОБА_1 нежитлове приміщення промислового магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 106,3 кв.м. (приміщення 17-1, 99-1', 99-1, 99-2, 99-3, 99-4, 99-5, 99-6), застосувавши процедуру продажу шляхом надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, з отриманням Банком витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та встановити початкову ціну 194 271 грн. та встановити початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом ).

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 24.06.2014 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про передачу іпотеки в управління іпотекодержателя та покладення зобов'язань.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачено Розділом 5 Закону України «Про іпотеку» .

Один із таких способів визначено положеннями ст. 34 вказаного Закону, де передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів , забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки напідставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або за рішенням суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволеннязабезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що передача майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, підставою передачі іпотечного майна в управління законодавець дійсно визначив, наявність мети отримання продукції, плодів та доходів від використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення , на що позивач посилався як на підставу позовних вимог , враховуючи що позичальник тривалий час не виконує умови кредитного договру і заборгованість за договором не погашає.

Таким чином, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача , що позивачем не обгрунтовано необхідності передачі в управління іпотечного майна на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору, оскільки таке могло б сприяти задоволенню вимог кредитора, а обраний позивачем спосіб захисту передбачений ст. 34 Закону України «Про іпотеку" - відповідаєст. 16 ЦК України.

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, з пояснень представника позивача вбачається, що у банку існували обєктивні перешкоди щодо реалізації предмету іпотеки, оскільки при отриманні правовстановлювальних документів для реалізації предмету іпотеки отримано витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, з якого вбачається, що зазначеного обєктц нерухомостяі не значиться. В подальшому банком отримано відповідь виконкому Миколаївської міської ради про надання нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1 нової адреси. Таким чином, ОСОБА_1 неправомірно отримано рішення виконкому міськради щодо зміни адреси предмету іпотеки та офомлено право вдласності на це приміщення після його реконструкції .

неодноразово роз'яснювалося представникові позивача право на подання суду додаткових доказів щодо предмету доказування по даній справі, а в разі неможливості їх отримання - щодо заявлення суду клопотання про їз витребування, оголошувался перерва в судовому засідання для надання позивачем додаткових доказів, проте позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 27 та 31 ЦПК України, скористатися не забажав.

Одним із найважливіших принципів цивільного судочинства є принцип виконуваності (здійсненності) судового рішення

удове рішення як акт судової влади - це правозастосовчий акт, оформлений у вигляді процесуального документу, що владно підтверджує правовідносини сторін на підставі встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи. Обовязковою ознакою судового рішень повинно бути його обовязковість та здійсненність (це можливість примусового виконання судового рішення незалежно від волі особи, зобов'язаної за цим рішенням).

Принцип правової визначеності як загальновизнаний принцип міжнародного права , як складової верховенства права , що визначено ст. 8 Конституції України , сформульовано практикою Європейського Суду з прав людини. Важливим елементом принципу правової визначеності в аспекті застосування процесуального законодавства є також здійсненність остаточних судових рішень.

Європейський суд з прав людини наголошує, що виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя і вагомим складником доступу до суду . У рішенні по справі «Бурдов проти Росії» Суд вказав, що виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід'ємною частиною «справедливого судового розгляду» в значенні статті 6 Конвенції.

Так, як вбачається з п. 53-55 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, - будь-який припис, що міститься в судовому рішенні або виданий на його підставі, повинен бути викладений чіткою й недвозначною мовою так, щоб його можна було ввести в дію або, коли йдеться про припис зробити або сплатити щось чи навпаки, виконати.

Згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини, право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Європейської конвенції з прав людини , означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

Відповідно, такий припис повинен мати такі основні характеристики:

- він повинен, коли це доречно, бути сформульований таким чином, щоб його можна було втілити в життя: це означає, що рішення повинно містити резолютивну частину, в якій було б чітко, без будь-якої можливості невизначеності або непорозуміння, викладено покарання, обов'язки чи приписи, ухвалені судом;

- повинен бути таким, щоб його можна було ввести в дію в рамках відповідної системи виконання: це - шлях до його ефективного виконання;

- якісний припис (у некримінальній справі) може виявитися даремним за відсутності простої й ефективної процедури його виконання.

Таким чином, оскільки позивачем заявлені вимоги щодо вчинення певних дій щодо нерухомого майна, яке повинно мати індивідуально визначені ознаки та право власності саме на це майно повинно бути зареєстровано в установленому законом порядку , то відсутність такої реєстрації і наявності правовстановлювальних документів саме на те майно, щодо якого заявлені позовні вимоги, прямо та беззаперечно тягне за собою неможливість його ефективного виконання.

В свою чергу наведене є порушенням принципу здійсненності судового рішення, а отже і права сторін на справедливий суд, зафіксованого в статті 6 Європейської конвенції з прав людини.

А перешкоди у виконанні судового рішення щодо звернення стягнення на іпотечне майно, на які вказує позивач, чи обрання відповідного способу погашення кредитиної заборгованості , останній не позбавлений права усунути в інший спосіб, в тому числі в судовому порядку, шляхом пред'явлення інших позовних вимог у передбаченому законом порядку.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати сплачені при подачі позову та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя Гуденко О.А.