Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 333/3936/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
Номер провадження 22-ц/778/5279/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

ОСОБА_2

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що відповідачі з 08 серпня 2006 року знаходились у шлюбі. 10 жовтня 2010 року ОСОБА_4 отримав від нього за договором позики грошові кошти в сумі 2000 доларів США строком на 1 рік для придбання земельних ділянок. Строк сплати за договором настав 10 жовтня 2012 року, але на теперішній час гроші не повернуті, незважаючи на його вимоги.

Станом на день подання позову сума боргу еквівалентна 42 169,78 грн. За словами відповідача ОСОБА_4 він на вказані кошти придбав дві земельних ділянки. Вказані ділянки були придбані в інтересах сімї відповідачів, при цьому договори купівлі-продажу земельних ділянок укладені на імя відповідачки ОСОБА_5 за дорученням відповідача ОСОБА_4

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 березня 2015 року визнано право власності по 1/2 частині на кожну земельну ділянку за відповідачами. Таким чином, кожен з відповідачів повинний повернути йому по 1/2 частині позики, а саме по 21084,88 грн., оскільки кожен з подружжя несе часткову відповідальність за договором позики.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь по 21 084,88 грн. з кожного та судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 жовтня 2010 року у сумі 21084,88 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 210,08 грн.

В решті позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у стягненні суми боргу з ОСОБА_5, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні цих позовних вимог ґрунтується на припущеннях, що є недопустимим в силу ч.4 ст. 60 ЦПК України. Суд залишив поза увагою, що позика була отримана одним із подружжя в інтересах сімї на купівлю земельних ділянок, які оформлені на відповідача ОСОБА_5, а за рішенням суду земельні ділянки визнані спільним майном подружжя з визнанням за кожним із них права власності по ? частці кожної ділянки. Просить змінити рішення суду в частині відмови у стягненні з ОСОБА_5 21084,88 грн. основного боргу за договором позики та судових витрат у сумі 210,08 грн. В іншій частині рішення залишити без змін та стягнути суму судового збору.

Сторони у судове засідання не зявилися. Справа до розгляду у апеляційному суді призначалася чотири рази. У попередні судові засідання зявлялися представники позивача та відповідача ОСОБА_4 Судові повістки направлені відповідачу ОСОБА_5 повернулися з відміткою пошти про повернення через сплив строку зберігання.

Вказані обставини потягли застосування ч. 3 ст. 76 ЦПК України, якою передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сімї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

В порядку вказаної норми процесуального права судові повістки про виклик відповідача у судове засідання 09 грудня 2015 року вручені відповідній житлово-експлуатаційній організації (КП «Основаніє») та виконавчому органу Запорізької міської ради, що підтверджено поштовими повідомленнями, долученими до справи.

04 грудня 20215 року від районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району надійшла інформація про те, що працівниками відділу адміністративно-правової роботи районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району здійснено вихід на адресу проживання ОСОБА_5 АДРЕСА_1, однак вручити повістку не виявилося вручити можливим, так як в квартирі нікого не було та ніхто двері не відкрив.

Судова колегія в силу ст. 305 ЦПК України не вбачила підстав для відкладення розгляду справи. Про час та місце розгляду справи ОСОБА_5 вважається повідомленою, відповідно до вимог ст. 74-76 ЦПК України, за останньою відомою суду адресою реєстрації (а.с.12). Відомостей про те, що за вказаною адресою ОСОБА_5 не проживає і з цього місця проживання вибула не надано.

Колегія суддів визнала за можливе розглядати справу за відсутності відповідача ОСОБА_5, оскільки, у відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України, відповідач не повідомила суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи, та відповідну заяву з цього приводу до апеляційного суду не надала, а тому, в силу ч.1 ст. 77 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, а оскільки рішення суду переглядається в частині відмови у задоволенні позову стягненні суми боргу з ОСОБА_5, у відповідності до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», рішення переглядається лише в частині відмови у задоволенні позову стягненні суми боргу з ОСОБА_5

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскарженій частині зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення суми боргу з ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що підстав для стягнення боргу в частці по ? з кожного подружжя не має, оскільки не встановлено, що обєкти права сумісної власності подружжя ОСОБА_5 були визначені, що розмір часток подружжя були рівними та що отримані за договором позики кошти були використані в інтересах сімї, оскільки договір позики укладений 10.10.2010 року, а договори купівлі-продажу земельних ділянок укладені 14.10.2011 року, тому суд вважав безпідставним стягнення суми боргу з відповідача ОСОБА_5

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

За змістом ст. ст. 3, 60, 63, 65, 69, 70, 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріально посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріального засвідчена. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з цим, в силу п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 08.08.2006 року.

10.10.2010 року за договором позики у ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_4 взяв в борг 2000 доларів США для придбання земельних ділянок (а.с.23).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення суми боргу з ОСОБА_5 суд першої інстанції залишив поза увагою, що 14 жовтня 2011 року земельні ділянки були придбані у власність ОСОБА_5, в інтересах якої діяв ОСОБА_4 (а.с.24-25, 64-65).

Таким чином, договір позики та договори купівлі-продажу земельних ділянок укладені ОСОБА_4 в інтересах сімї, а тому в силу ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, створюють обов'язки для другого з подружжя, якщо майно.

За правилами ч.2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Однак, відповідач ОСОБА_5, не заперечувала проти цього, та у відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України протилежного не довела, матеріально-правову презумпцію не спростувала.

Крім того, суд також залишив поза увагою, що право власності на земельні ділянки за договорами купівлі-продажу зареєстровано за ОСОБА_5, а за рішенням Бердянського міськрайонного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2015 року встановлено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 на вказані земельні ділянки та за ОСОБА_4 визнано право власності на ? частину земельних ділянок № 134 та № 135 (а.с.7-8).

В силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, відмова у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення ? частини суми боргу за договором позики від 10.10.2010 року є безпідставною, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Наряду з цим, вирішуючи спір про задоволення позову в цій частині позовних вимог ОСОБА_3, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно договору позики від 10.10.2010 року за ОСОБА_4 в борг у ОСОБА_3 отримані 2000 доларів СШУ для придбання земельних ділянок № 134 та 135 на території Луначарської сільської ради Бердянського району Запорізької області (а.с.23).

Відповідно договорів купівлі-продажу від 14.10.2011 року вказані земельні ділянки придбані за 4251,00 грн. та 8502,00 грн. відповідно (а.с.24-25, 64-65).

Таким чином, вартість ? частки земельних ділянок, які належать на праві власності ОСОБА_5 становить 6376,50 грн. (4251,00 + 8502,00) : 2, яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та стягнення з ОСОБА_5 на його користь суми боргу 6376,00 грн.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає.

В іншій частині рішення суду про стягнення суми боргу з за ОСОБА_4 не переглядається.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає судовий збір у сумі 63,76 грн.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення боргу у сумі 21084,88 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 6376,50 грн. (шість тисяч триста сімдесят шість грн. 50 коп.) та судовий збір у сумі 63,76 грн.(шістдесят три грн.76 коп.).

В іншій частині рішення суду не переглядається.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: