У Х В А Л А

10 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Ярема А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частини квартири,

встановила:

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2012 року ОСОБА_4 була залучена до участі у справі як позивач замість померлого ОСОБА_6

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2013 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року вищевказані рішення скасовані, справа направлена на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

У подальшому ОСОБА_4 уточнила позовні вимоги та просила застосувати наслідки частини першої статті 756 ЦК України у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 обов'язків за договором довічного утримання, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 24 липня 2010 року, зокрема просила припинити право власності відповідачки на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею, як правонаступником ОСОБА_6, право власності на цю частину.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_5 на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, що складається в цілому з однієї житлової кімнати житловою площею 16,1 кв.м., загальною площею 31 кв.м.

Визнано за ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_6, право власності на Ѕ частини вказаної вище квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року, а рішення апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2014 року залишити в силі, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 755, 756 ЦК України, та неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме статті 355 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, виходив із відсутності підстав для припинення права власності ОСОБА_5 на Ѕ частини спірної квартири та визнання за ОСОБА_4, як правонаступника ОСОБА_6, права власності на це майно, оскільки ОСОБА_5 вжила всіх заходів для виконання умов довічного утримання, що підтверджено належними доказами, але через перешкоди з боку позивачки, що проявилось через вивезення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відповідачки до м. Одеси, у зв'язку з чим остання не могла повністю виконати зобов'язання, а тому відсутня її вина в неналежному виконанні умов договору з 30 квітня до 25 липня 2011 року.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що матеріалами справи підтверджено здійснення догляду за ОСОБА_5 соціальними працівниками, самостійне сплачення комунальних послуг, що підтверджує невиконання відповідачем покладених на нього обов'язків договором довічного утримання.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки зі смертю відчужувача договір довічного утримання припинився, суд, залучивши до участі в розгляді справи його правонаступника, мав роз'яснити йому право на уточнення вимог, так як за встановлення передбачених частиною першою статі 756 ЦК України обставин для розірвання договору, у випадку смерті відчужувача після подання ним позову про розірвання договору довічного утримання, може тягти за собою не розірвання договору, а застосування передбачених цієї статтею наслідків. Наведене порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовими рішеннями, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на Ѕ частини квартири про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема