РІШЕННЯ

Іменем України

14.12.2015 року Франківський районний суд м.Львова

в складі:

головуючого-судді Лозинського Б.М.

секретаря судових засідань- Попика А.Б.

з участю представника позивача- Грегораш О.О.

представника відповідача- Арутюнової Н.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи- Ломоносової (ОСОБА_1) ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права користування квартирою, шляхом виселення з її жилої площі особи, яка безпідставно вселилася та проживає в ній, суд, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся з позовом в суд до відповідача- Таляронок ОСОБА_4, за участю третьої особи- Ломоносової (ОСОБА_1) ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права користування квартирою, шляхом виселення з її жилої площі особи, яка безпідставно вселилася та проживає в ній. Просить зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою №46 будинку №5 по вул. В.Великого в м. Львові шляхом зобовязання звільнити житлове приміщення; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником ? частини квартири АДРЕСА_1 (що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності), котру успадкував після смерті бабці ОСОБА_5. Після смерті ОСОБА_5 в належну їй квартиру безпідставно вселилася та проживає там знайома покійної відповідачка по справі ОСОБА_2, котра своїми протиправними діями порушує його право на вільне користування приватною власністю. Тому, на підставі викладеного та покликаючись на норми ч. 4 ст. 41, ст. 55 Конституції України, ст.ст. 16, 391 ЦК України, ст. 155 ЖК України, просить захистити його порушене право шляхом припинення дії, яка порушує право та задоволити позов повністю.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у фабулі позовної заяви, просив позов задоволити.

Представником відповідачки подано до суду письмові заперечення на позовну заяву, в обґрунтування котрих ОСОБА_2 зазначає, що була племінницею покійної ОСОБА_5, котра померла 12.10.2012 року. У квартиру АДРЕСА_2 вона вселилася та проживала зі згоди своєї тітки- Дмитренко Н.М., котра була людиною похилого віку, важкохворою з ампутованою ногою, абсолютно безпомічною, відтак, потребувала стороннього догляду. В зазначену квартиру вселилася за декілька років до смерті тітки, на протязі останніх років її життя та до моменту її смерті весь час проживала разом із нею, опікувалася нею, вела з нею спільне господарство, надавала й оплачувала їй медичну допомогу, купувала продукти, готувала їжу та забезпечувала всім необхідним для належного рівня життя; при цьому, всі витрати на лікування й поховання понесла особисто. Із часу проживання у вказаній квартирі неодноразово здійснювала ремонт, купляла необхідні меблі й техніку. Самостійно оплачувала й оплачує житлово-комунальні послуги. Являється людиною похилого віку, пенсіонеркою, часто хворіє, потребує фізичної та матеріальної допомоги. Квартира АДРЕСА_3 є її постійним місцем проживання та єдиним житлом. Іншим житлом не забезпечена, не має жодної змоги придбати або орендувати інше житло. Нести витрати на оплату комунальних платежів і у подальшому не відмовляється. Не відмовляється укласти договір найму вказаного жилого приміщення. Зазначає, що з огляду на забезпеченість позивача та третьої особи (онуків покійної) іншим житлом, її проживанням у ІНФОРМАЦІЯ_1 охоронювані законом права та інтереси позивача і третьої особи жодним чином не порушуються. Ніяких перешкод ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у здійсненні права користування вказаною квартирою вона не чинить. А відтак, просить відмовити у задоволенні заявлених до неї позовних вимог.

Представник відповідачки у судовому засіданні проти позову заперечила, просила у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю й безпідставністю позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_4, загальною площею 30,1 кв.м. та житловою площею 16,8 кв.м., належала на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва №213717 про право власності на квартиру від 09.07.1997 року, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 09.07.1997 року №446, зареєстрованого у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації та записаного у реєстрову книгу за №25193.

ОСОБА_5 померла 12.10.2012 року, про що 13.10.2012 року складено відповідний актовий запис №885, та що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-СГ №302752, виданим Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 13.10.2012 року.

24.04.2013 року державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 видано ОСОБА_1 (онуку померлої) Свідоцтво про право на спадщину на ? частку спадкового майна, що складається із квартири АДРЕСА_4; зазначене Свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстровано в реєстрі за №3-982. Відтак, позивач ОСОБА_1 є власником ? частки житлової квартири АДРЕСА_5, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.04.2013, індексний номер 2867157, наданим нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7

Відповідно до довідки серії АЕ №000793 від 03.11.1955 р., виданої ІТТ «Р» Спецвідділу МВС СРСР, копію котрої посвідчено 02.06.1969 р. державним нотаріусом V Львівської нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстровано за №6295, ОСОБА_5, уродженка м. Севастополь Кримської області, утримувалася у місцях увязнення МВС від 27.05.1946 р. по 03.11.1955 р., була звільнена достроково на підставі ст. Д Указу від 17.09.1955 р. «Про амністію» зі зняттям судимості, та прямувала до місця проживання м. Львів.

Згідно з довідкою до огляду МСЕК, Серії 10 ААА №861671, виданою Франківською міжрайонною МСЕК МОЗ України 24.09.2012 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, було встановлено безтерміново першу «Б» групу інвалідності загального захворювання, зазначено, що хвора потребує постійного стороннього догляду. Таким чином, медичною документацією підтверджуються обставини: наявності у ОСОБА_5 тривалого, стійкого, необоротного характеру захворювань, тривалого розладу здоровя, стійкої втрати загальної працездатності; обумовлене захворюваннями стійке порушення функцій організму та обмеження нормальної життєдіяльності; необхідність проходження комплексу медико-діагностичних обстежень, лікувальних і реабілітаційних заходів, витрати значних фінансових ресурсів на лікування й оздоровлення; необхідність постійного стороннього догляду хворої.

Із показів, наданих у судовому засіданні відповідачкою ОСОБА_2, слідує, що вона вселилася у квартиру АДРЕСА_3 за декілька років до смерті ОСОБА_5 за пропозицією та згодою останньої, щоб дбати та опікуватися нею, відвозити до лікарів, закупляти ліки та продукти, готувати їжу й спільно вести домашнє господарство.

На підставі досліджених судом: Свідоцтва про укладення шлюбу, серії І-СГ №304762, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Франківського району м. Львова облвідділом РАГС обласного управління юстиції Львова 12.07.1999 р., про укладення 28.11.1987 р. шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_11 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, №3 від 16.10.2010 р., згідно з яким 06.06.1968 р. Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції було складено актовий запис №778 про шлюб, укладений між ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_13, у результаті чого ОСОБА_4 змінила прізвище після реєстрації шлюбу із «Гамора» на «Панфілову»; Свідоцтва про народження ОСОБА_12, серії ІІІ-АН №437054, згідно якого батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, були ОСОБА_14 та ОСОБА_15; - Свідоцтва про шлюб №34 від 20.03.1944 р. про укладення шлюбу між ОСОБА_14 та ОСОБА_15, про що у книзі записів актів громадянського стану про шлюб за 20/ІІІ-44 р. здійснено відповідний запис за №34; Заяви від ОСОБА_16 в обласний архів РАГСУ м. Сімферополя від 06.10.1950 р. із проханням вислати їй копію шлюбного свідоцтва, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_4 у 1921 р., про шлюб між нею, ОСОБА_17, та ОСОБА_18; Свідоцтва про смерть, серії І-СГ №079372, ОСОБА_16, виданого 21.05.1997 р. в/РАГС Львівського міськвиконкому, - вбачається, що ОСОБА_9 (ОСОБА_13, ОСОБА_17) ОСОБА_4 є племінницею померлої ОСОБА_5, себто ОСОБА_5 є рідною тіткою ОСОБА_2

Свідоцтвом про поховання померлого ОСОБА_5, реєстраційний номер 3288, виданим 14.10.2012 р. ОСОБА_2, та Договором-замовленням на організацію та проведення поховання від 14.10.2012р. №010441, укладеним між ОСОБА_2 та ритуальною службою ЛКП «Виробничо-реставраційного комбінату обрядових послуг» Управління інженерного господарства Львівської міської ради, підтверджується, що відповідачка по справі ОСОБА_2 організувала похорони ОСОБА_5

Оцінюючи зібрані докази в сукупності, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 та попередня власниця квартири ОСОБА_5 вели спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет, турбувалися один про одного, підтримували морально, себто були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки.

З огляду на це, суд не приймає до уваги доводів позивача, що відповідачкою не надано жодних документів на підтвердження родинних звязків із покійною, що ОСОБА_2 безпідставно вселилася після смерті його бабці в належну їй квартиру.

Водночас, позивачем не представлено суду жодних доказів на підтвердження викладених у фабулі позовної заяви тверджень, що відповідачка своїми протиправними діями порушує його право на вільне користування квартирою №46 по вул. Володимира Великого, 5 у м. Львові.

Онуки покійної ОСОБА_5, позивач по справі ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_19 забезпечені житлом, не потребують покращення житлових умов. Зокрема, ОСОБА_19 на праві особистої приватної власності належить п'ятикімнатний жилий будинок №69 по вулиці Терлецького (Торова) в м. Львові, загальною площею 175,10 кв.м. та житловою площею 76,80 кв.м., на підставі договору дарування жилого будинку від 27.01.2000 року, укладеного між ОСОБА_20 та ОСОБА_19, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11Є та зареєстрованого у реєстрі за №56. Зазначене підтверджується реєстраційним посвідченням від 31.01.2000 р., виданим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки та записаним в реєстрову книгу №27 за реєстровим №4859. З огляду на це, позивач та третя особа не проживають у ІНФОРМАЦІЯ_5.

Судом встановлено, що відповідачка вселилася у спірне приміщення зі згоди попереднього його власника, із яким (як із позивачем та третьою особою) перебувала (перебуває) у родинних звязках та більше пяти років мешкає у ньому, своєчасно вносить оплату за надані комунальні послуги, іншого житло не має, укласти договір найму вказаного жилого приміщення не відмовляється.

Тому, зясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до переконання про недоведеність належними й допустимими, достатніми доказами доводів позивача та відсутність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, передчасність предявленого позову.

Окрім того, як вбачається із матеріалів позову, такий заявлений із підстав, передбачених нормою ст. 391 ЦК України, виходячи із того, що проживання відповідачки у квартирі, ? частина якої належить позивачу на праві власності, перешкоджає йому вільно користуватися й розпоряджатися вказаний майном, порушує права останнього. Указані обставини, на його думку, є підставою для виселення відповідачки із займаної нею квартири АДРЕСА_3. Проте з такими висновками погодитись не можна.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись до суду, просив усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою, шляхом виселення з її жилої площі особи, яка безпідставно вселилася та проживає в ній. При цьому, необґрунтовано констатуючи безпідставне вселення та проживання відповідачки у квартирі, не навів конкретних підстав та перешкод, які нібито чинить йому відповідачка у здійсненні ним права користування вказаною квартирою.

Разом із тим, вимога про виселення є житловим терміном, регулюється нормами ЖК УРСР. Зокрема, підстави та порядок виселення із жилого приміщення регулюються нормами ст.ст. 109, 116 ЖК України.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК Української РСР визначено підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення, зокрема, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Водночас, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, зазначених у ч.ч. 1-3 ст. 116 ЖК Української РСР, а доводи позивача щодо самоправності зайняття відповідачкою жилого приміщення квартири є безпідставними.

Разом із тим, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Статтею 48 Конституції України закріплено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно з Основним Законом України власність зобовязує, вона не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству; кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (частина третя статті 13, частини перша, друга, сьома статті 41 Конституції України).

Тому, є підстави в таких випадках ураховувати, що положення ст. 41 Конституції, ст. 321 ЦК про непорушність права власності не виключають необхідності додержання меж здійснення цивільного права, передбачених ст. 13 ЦК, щодо утримання від дій, які могли б порушувати права інших осіб, а також застосування положень ч. 3 ст. 16 ЦК, за яких суд може відмовити в захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК.

Таким чином, оцінюючи письмові докази та пояснення сторін у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, тому підстав для задоволення позову не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57-61, 169, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи- Ломоносової (ОСОБА_1) ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права користування квартирою, шляхом виселення з її жилої площі особи, яка безпідставно вселилася та проживає в ній відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Львівської області.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Франківського

районного суду м. Львова ОСОБА_21