АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М, Швецової Л.А.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» до ОСОБА_3 про стягнення сплаченого страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року позивач - Приватне акціонерне товариство «Європейський Страховий Союз» (далі: ПрАТ «Європейський Страховий Союз») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 15 грудня 2013 року близько 14 год. 15 хв. на перехресті вул. Сумської та вул. Весніна в м. Харкові сталась дорожньо-транспортна пригода (далі: ДТП) за участю двох автомобілів: «BMW 740», державний номер НОМЕР_1, яким керував відповідач по справі ОСОБА_3, та «BMW Х6», державний номер НОМЕР_2, яким керував водій ОСОБА_5

Внаслідок ДТП, що сталася, автомобіль потерпілого ОСОБА_5 зазнав значних механічних ушкоджень.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 була застрахована в ПрАТ «Європейський Страховий Союз» згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/0603564 від 16.02.2013 року.

16 грудня 2013 року потерпілий ОСОБА_5 звернувся до ПрАТ «Європейський Страховий Союз» із повідомленням про страховий випадок, який мав місце 15.12.2013 року.

При цьому сам страхувальник ОСОБА_3 в установлений законом строк та в установленому порядку про дорожньо-транспортну пригоду, яка відбулася за участю забезпеченого транспортного засобу, Страховика не повідомив.

Згідно Звіту № 0071/13 від 23.01.2014 року, складеного оцінщиком ТОВ «Центр експертних досліджень «Професіонал», вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля потерпілого ОСОБА_5 - «BMW Х6», державний номер НОМЕР_2, пошкодженого внаслідок ДТП 15.12.2013 року, склала 187 690,25 грн.

10 лютого 2014 року потерпілий ОСОБА_5 звернувся до ПрАТ «Європейський Страховий Союз» із заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну йому внаслідок ДТП, що мала місце 15.12.2013 року, надавши необхідні документи для його виплати.

05 травня 2014 року Головою Правління ПрАТ «Європейський Страховий Союз» затверджено Страховий акт № ОЦВ/146, на підставі якого потерпілому ОСОБА_5 було здійснено виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну пошкодженням його автомобіля «BMW Х6», державний номер НОМЕР_2, в межах ліміту відповідальності Страховика з урахуванням франшизи, а саме в розмірі 49 490,00 грн.

10 липня 2014 року на адресу відповідача ОСОБА_3 було направлено лист № 43 ЄСС/АГ з пропозицією добровільно сплатити Страховику суму страхового відшкодування, виплачену потерпілому ОСОБА_5, проте вказане звернення залишилось без належного реагування.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ПрАТ «Європейський Страховий Союз» просив суд на підставі ст.ст. 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» примусово стягнути з відповідача ОСОБА_3 в порядку регресу на його користь суму сплаченого потерпілому ОСОБА_5 страхового відшкодування в розмірі 49 490,00 грн., а також судові витрати, понесені ним по справі.

У судове засідання представник позивача, будучі належним чином повідомленим про дату і час розгляду справи, не з'явився, подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_3 заявлені позивачем вимоги не визнав та заперечуючи проти задоволення цих вимог посилався на їх безпідставність.

При цьому він вказував на те, що відповідач ОСОБА_3 одразу на місці ДТП 15.12.2013 року зателефонував за телефоном гарячої лінії ПрАТ «Європейський Страховий Союз» та повідомив страховика про дату, час, місце та обставини дорожньо-транспортної пригоди, інформацію про її учасників, їхні транспортні засоби та наявні пошкодження. Пізніше ОСОБА_3 в офісі ПрАТ «Європейський Страховий Союз» написав відповідне повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду на бланку страховика та надав необхідні документи для копіювання, в зв'язку з чим відсутні передбачені законом підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача суми страхового відшкодування, виплаченого потерпілому ОСОБА_5

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Європейський Страховий Союз» відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду позивач - ПрАТ «Європейський Страховий Союз» в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції помилково виходив із того, що Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містить обов'язку саме страхувальника повідомляти страховика про дорожньо-транспортну пригоду. При цьому визнавши належним повідомленням страховика - ПрАТ «Європейський Страховий Союз» про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 15.12.2013 року, одним із її учасників - потерпілим ОСОБА_5, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачем вимог, усупереч вимогам діючого законодавства.

Відповідач ОСОБА_3 у своїх письмових запереченнях на подану позивачем - ПрАТ «Європейський Страховий Союз» апеляційну скаргу просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні заявлених ПрАТ «Європейський Страховий Союз» позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не зобов'язує саме страхувальника повідомити страховика про дорожньо-транспортну пригоду. Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 15.12.2013 року, одержано ПрАТ «Європейський Страховий Союз» від учасника цієї ДТП ОСОБА_5 16.12.2013 року, тобто у строки, передбачені ст. 33 вказаного Закону, а відтак відсутні правові підстави для задоволення регресного позову страховика.

Однак, із такими висновками районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Загальні підстави та особливості відшкодування шкоди, завданої, зокрема джерелом підвищеної небезпеки, передбачені у статтях 1166, 1167, 1187 Цивільного кодексу України. Згідно з положеннями частини другої статті 1187 цього Кодексу шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

У Законі України «Про страхування» від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР зі змінами встановлено види обов'язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частини першої статті 7).

Правовідносини у сфері страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів безпосередньо регулюються спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV з наступними змінами (далі: Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно ст. 1 вказаного Закону у цьому Законі терміни вживаються у такому значенні:

страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу;

страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування» ( 85/96-ВР );

потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу;

особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду;

забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована;

страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору;

дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

Відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 6 Закону України № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статті 9 Закону № 1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Згідно ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це зокрема шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з пошкодженням транспортного засобу, врегульовано ст. 29 Закону № 1961-IV.

Згідно вказаної правової норми в зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Дії осіб у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), визначені у ст. 33 Закону № 1961-IV.

Так, відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зокрема зобов'язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Таким чином, аналіз положень статті 33 Закону № 1961-IV вказує на те, що надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), письмового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду безумовно покладається на страхувальника - учасника ДТП або водія забезпеченого транспортного засобу, причетного до такої пригоди.

Згідно пункту 36.4 статті 36 Закону № 1961-IV виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється шляхом безготівкового розрахунку.

Право страховика та МТСБУ на регресний позов визначене законодавцем у ст. 38 Закону № 1961-IV.

Так, абзацем «г» підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, зокрема передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

При цьому судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прийнято Верховною Радою України 1 липня 2004 року.

Зазначеним Законом були визначені обов'язки учасників дорожньо-транспортної пригоди (стаття 33), а також підстави для звернення страховика з регресним позовом до страхувальника (стаття 38).

Згідно із підпунктом 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній до 7 серпня 2011 року) у разі настання дорожньо-транспортної пригоди учасник такої пригоди зобов'язаний вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до абзацу «ґ» підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній до 7 серпня 2011 року) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Однак, із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов'язків учасників дорожньо-транспортної пригоди, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4. пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проте, відповідні зміни до абзацу «ґ» підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 зазначеного Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Однак, виходячи з аналізу статей 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції з 18 вересня 2011 року), слід зазначити, що у зв'язку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП.

Отже, неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування», не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому не може бути й підставою для відмови в задоволенні такого позову.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року (справа № 6-1цс14), яка згідно ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як встановлено по справі, 15 грудня 2013 року о 14 год. 15 хв. на перехресті вул. Сумської та вул. Весніна в м. Харкові сталась дорожньо-транспортна пригода за участю двох автомобілів: «BMW 740», державний номер НОМЕР_1 під керуванням відповідача по справі ОСОБА_3, та «BMW Х6», державний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_5, внаслідок якої автомобіль останнього зазнав значних механічних ушкоджень.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.01.2014 року водія ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні зазначеної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу (а.с. 8).

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 була застрахована в ПрАТ «Європейський Страховий Союз» відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/0603564 від 16.02.2013 року (а.с. 5).

Згідно вказаного страхового полісу страхова сума (ліміт відповідальності страховика) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000,00 грн., розмір франшизи - 510,00 грн.

16 грудня 2013 року потерпілий ОСОБА_5 повідомив ПрАТ «Європейський Страховий Союз» про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 15.12.2013 року.

Згідно Звіту № 0071/13 від 23.01.2014 року, складеного оцінщиком ТОВ «Центр експертних досліджень «Професіонал», вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу автомобіля потерпілого ОСОБА_5 - «BMW Х6», державний номер НОМЕР_2, пошкодженого внаслідок ДТП 15.12.2013 року, склала 187 690,25 грн. (а.с. 13-18).

10 лютого 2014 року потерпілий ОСОБА_5 звернувся до ПрАТ «Європейський Страховий Союз» із заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну йому внаслідок ДТП, що мала місце 15.12.2013 року, надавши необхідні документи для його виплати (а.с. 38).

У подальшому на підставі Страхового акту № ОЦВ/146 від 05 травня 2014 року, затвердженого Головою Правління ПрАТ «Європейський Страховий Союз», потерпілому ОСОБА_5 було здійснено виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну пошкодженням його автомобіля «BMW Х6», державний номер НОМЕР_2, в межах ліміту відповідальності Страховика з урахуванням франшизи, а саме в розмірі 49 490,00 грн. (11, 12, 39-46).

При цьому матеріали цивільної справи не містять будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що страхувальник ОСОБА_3, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду 15.12.2013 року, внаслідок якої був пошкоджений автомобіль потерпілого ОСОБА_5, виконав свій обов'язок щодо належного повідомлення страховика - ПрАТ «Європейський Страховий Союз», з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, про скоєну ним дорожньо-транспортну пригоду в порядку та строки, передбачені ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що є підставою для відшкодування страхувальником Гриньовим Є.О. в порядку регресу сплаченого страховиком потерпілому ОСОБА_5 страхового відшкодування.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначені обставини належної уваги не звернув, у зв'язку з чим неправильно витлумачивши положення ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», безпідставно відмовив у задоволенні заявлених ПрАТ «Європейський Страховий Союз» позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2015 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним і обґрунтованим, а тим паче справедливим, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ПрАТ «Європейський Страховий Союз» вимоги та стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь останнього в порядку регресу суму страхового відшкодування, виплаченого потерпілому ОСОБА_5

Що ж стосується розподілу судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст.ст. 11, 15, 1166, 1187, 1188 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 6, 9, 22, 28, 29, 33, 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2015 року - скасувати.

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування, а саме: 49 490 (сорок дев'ять тисяч чотириста дев'яносто) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства «Європейський Страховий Союз» судові витрати, понесені ним по справі, а саме: 742 (сімсот сорок дві) грн. 35 коп. судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: