Справа № 744/3/15-ц Провадження № 22-ц/795/663/2015 Головуючий у I інстанції -Гнип О. І. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шарапової О.Л.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю: апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 17 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Дімітрова про стягнення коштів внаслідок трудових правовідносин та грошового відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Семенівського районного суду від 17.02.2015 року, яким в задоволенні його позову до СТОВ ім. Дімітрова про стягнення коштів внаслідок трудових правовідносин та грошового відшкодування моральної шкоди - відмовлено, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи скарги зводяться до того, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд не повно з»ясував обставини, що мають значення для справи, не обґрунтував своє рішення.

В скарзі апелянт зазначає, що у період часу з 01.01.2003 року по 01.12.2011 року він працював в СТОВ ім. Дімітрова на різних посадах. Під час роботи на вказаному підприємстві за вказаний період часу неодноразово порушувались його права, передбачені Кодексом законів про працю України, що призвело до не нарахування і недоотримання заробітної плати. Під час роботи було порушено ст. ст. 69, 70, 72, 107 КЗпП України. Не було складено графік змінності, не надано жодного вихідного дня та жодного відпрацьованого вихідного дня не було оплачено у подвійному розмірі, на підставі чого не було нараховано та не було виплачено грошові кошти у розмірі 20353,86 грн.

Вказує, що під час звільнення 25.11.2009 року в порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України, роботодавець не провів розрахунок виплати заробітної плати в день звільнення. Фактичний розрахунок та виплата всіх належних сум був проведений 29.12.2009 року. Тому, на підставі ст. 116 КЗпП України, працівнику не було виплачено грошові кошти у розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 2251,33 грн.

Під час наступного звільнення ОСОБА_1 01.12.2011 року фактичний розрахунок та виплату всіх сум було проведено 06.12.2011 року, що знову ж таки є порушенням ст. 116 КЗпП України, та не було виплачено грошові кошти у розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 558,14 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що позивач згідно копії його трудової книжки (том 1, а.с. 8-9) перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював у СТОВ ім. Дімітрова: з 11.10.2005 року по 12.10.2006 року - доярем; з 01.03.2008 року по 01.08.2008 року - телятником; з 21.11.2008 року по 25.11.2009 року - доярем; з 30.12.2010 року по 01.12.2011 року - доярем.

26.04.2011 року між сторонами було укладено договір № 1 щодо виконання робіт пастухів (за сумісництвом) (копія договору т. 1 а.с. 19).

Згідно копій відомостей, копій видаткових касових ордерів (а.с. 58-99, т. 1), зведеної довідки про нараховану та виплачену заробітну плату з 2003 по 2011 рік включно (а.с. 110-111, т. 1), копій особових рахунків відносно проведених нарахувань та відрахувань ОСОБА_1 (а.с. 113-153, т. 1) вбачається, що оплата праці позивача протягом перебування ним у трудових відносинах з відповідачем здійснювалася пропорційно відпрацьованій нормі праці та залежно від виробітку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем вимог трудового законодавства, проведення оплати праці позивача в неналежному розмірі.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують.

В обґрунтування підстав заявленого позову ОСОБА_1 посилався, що під час роботи відповідачем порушувались його трудові права, а саме не було графіків змінності, не було надано жодного вихідного дня та жодного відпрацьованого вихідного дня не було оплачено в подвійному розмірі, крім того безпідставно було відраховано кошти з заробітної плати.

Відповідно до ст. ст. 94, 115, 116 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівнику за виконану роботу, вона виплачується регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Згідно з нормами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Суд сприяє всебічному і повному з"ясуванню обставин справи.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 08.04.2015 року було залучено до участі у справі Територальну державну інспекцію з питань праці в Чернігівській області, на виконання зазначеної ухвали було надано відповідь від 08.05.2015 року № 629/03-2 відповідно до якої проведеною перевіркою було встановлено, що має місце порушення трудового законодавства у СТОВ «ім. Дімітрова» відносно ОСОБА_1, а саме ст. 29, 57, 142, ч. 2 ст. 97, 116 КЗпП України (а.с. 70-74 т.с. 2), встановлено, що трудовий розпорядок на підприємстві не передбачений правилами внутрішнього трудового розпорядку та для доярів відсутні графіки роботи, що не дає можливості встановити режим роботи виходу на роботу працівників, які працюють в змінному режимі, відсутній також і штатний розпис за періоди роботи ОСОБА_1, що не дає можливості встановити укомплектованість штату доярів та вакантні посади, також встановлено відсутність нарядів на виконані роботи, окремого табелювання за основною посадою та за роботою за сумісництвом, по особовому рахунку зазначена лише загальна сума заробітної плати.

Зазначені обставини також підтверджуються і даними довідки СТОВ ім. Дімітрова від 03.04.2015 року № 9 (а.с. 59 т.с. 2).

Відповідно до частин 1, 2, 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається, позивачем ОСОБА_1 не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачем допущено порушенням при здійсненні оплати праці.

На підтвердження заявлених позовних вимог та відповідних розрахунків недоплачених коштів, позивачем були надані копії індивідуальних відомостей про застраховану особу, сформованих Управлінням Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області 25.12.2013 року (а.с. 10-13), у яких, поряд з іншим, відображено відомості про кількість днів стажу позивача в місці, що не свідчить про кількість відпрацьованих позивачем днів у місяці.

Ст. 71 КЗпП України, зокрема передбачено, що залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається у виняткових випадках за письмовим наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Судом першої інстанції при вирішенні даного спору обгрунтовано не визнано як доказ копії записів на аркушах (а.с. 7-27 т.с. 2).

Усі доводи позивача ОСОБА_1 за позовом про не оплату її праці на підставі ст. ст. 69, 70, 72 Кодексу закону про працю України у вихідні дні не знайшли свого підтвердження, тому в задоволенні вимог в цій частині було обгрунтовано відмовлено судом першої інстанції.

Не можуть бути прийняті до уваги і доводи позивача про нарахування відповідачем заробітної плати менше встановленого законом її мінімального розміру, оскільки згідно з приписами абз. 2 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі не відпрацювання працівником норм виробітку, заробітна плата позивачу виплачувалася пропорційно до кількості відпрацьованих нею днів.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування ;в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Під час розгляду справи було витребувано видаткові касові ордери та відомості про заробітну плату за листопад - грудень 2009 року, виплата грошей проведена згідно відомостей без зазначення дати, що унеможливлює перевірку, коли саме отримані кошти ОСОБА_1, крім того позовні вимоги щодо заробітної позивач обґрунтовує нарахуванням з порушенням вимог КЗпП України з 2003 року, а не належної йому заробітної плати, що виключає можливість застосування ч. 2 ст. 333 КЗпП України, яка передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що відповідачем порушувалися законні права позивача, у межах заявлених позовних вимог, є не обгрунтованими, не доведені належними і допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, а тому скасуванню не підлягає.

Законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду І інстанції перевірено в межах доводів апеляційної скарги і підстав для його скасування не встановлено.

Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 17 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: