Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/4237/13-ц Головуючий у 1-й інст. Баренко С. Г.
Категорія 30 Доповідач Миніч Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

при секретарі Ковальській Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду від 12 січня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на поліпшення житлового будинку, моральної шкоди і визнання права власності на частку поліпшеного житла,

встановив:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом. З урахуванням уточнених вимог просили стягнути з ОСОБА_2 вартість проведених ними поліпшень житлового будинку АДРЕСА_1 в сумі 80090грн. та 15000грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що під час добросовісного користування та володіння цим будинком за їх кошти істотно збільшилася його вартість. Відповідач надала згоду на їх проживання, а потім подарувала будинок ОСОБА_3 Оскільки в подальшому договір дарування був визнаний недійсним, вони зазнали матеріальних збитків та моральних страждань.

Рішенням Житомирського районного суду від 12 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках вартість поліпшень житлового будинку в сумі 80090 грн. та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди - по 40545 грн. на користь кожного позивача. Цим же рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 810 грн. 90 коп. судового збору, 3500 грн. за проведення будівельно-технічної експертизи та 3600 грн. витрат на правову допомогу, а разом 7910 грн. 90 коп., - по 3955 грн. 40 коп. на користь кожного з позивачів. В решті вимог відмовлено за недоведеністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неправильність встановлення обставин справи, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 2007 року позивачі за згодою ОСОБА_2 проживають у житловому будинку АДРЕСА_1. Зазначені обставини сторони визнали.

Позивач ОСОБА_3 є онуком відповідачки та проживав з бабусею після смерті своєї матері.

На підставі договорів дарування від 15.09.2009 року відповідачка передала своє право на зазначений будинок та дві земельні ділянки позивачеві ОСОБА_3.(а.с.7-9).

У подальшому останній за відповідними договорами від 14 липня 2011 року подарував будинок та земельні ділянки своєму малолітньому синові.

Рішенням Житомирського районного суду від 04.05.2012 договір дарування спірного будинку між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 визнано недійсним. Цим же рішенням на підставі ст.388 ЦК України витребувано спірний житловий будинок у ОСОБА_4 як законного представника малолітнього ОСОБА_5.

Вказане судове рішення набуло законної сили 29 травня 2013 року (а.с.10-13).

Судом встановлено, що за час правомірного володіння житловим будинком позивачами як власниками та законними представниками малолітнього власника нерухомого майна були проведені поліпшення на загальну суму 80090 грн. Зокрема: укріплення фундаменту на глибину 1 м.40 см, шириною 0,3 м., вимощення навколо будинку, зовнішнє утеплення стін, демонтаж печі, закладання віконної пройми та інші. При цьому сам будинок був зведений у 1957 році, його вартість без поліпшень становить 58660 грн., а поліпшення складають 58% вартості будинку.

Зазначені обставини встановлені на підставі висновку експертизи та узгоджуються з показами свідків, накладними і товарними чеками на придбання будівельних матеріалів, наданими позивачами (а.с.96-113,152-175).

Із оглянутого судом закордонного паспорта позивачки встановлено, що в період проведення ремонтних робіт вона виїжджала за межі України на заробітки.

Відповідно до ч.4 ст.390 ЦК добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (ч.3 ст.390 ЦК).

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивачі мають право на відшкодування понесених ними витрат на утримання будинку та поліпшення, на величину яких збільшилась вартість житлового будинку і які не можуть бути відокремлені від нього. При цьому суд враховує, що саме позивач проживав з бабусею, оскільки вона потребувала допомоги, будучи особою похилого віку. І таку допомогу він їй надавав. Зазначені обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили (а.с.12-13).

Підстав для скасування рішення суду в цій частині вимог апеляційний суд не вбачає.

Суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і не приймає їх до уваги, оскільки вони є, відповідно, сином та невісткою відповідачки і зацікавлені у позбавленні позивачів права на відшкодування. Крім того, виходячи із загальних засад належності і допустимості доказів, покази свідків не можуть спростовувати письмові докази, надані позивачами, та висновок експерта.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно поклав на відповідачку обов"язок відшкодувати моральну шкоду.

Правовідносини, що склалися між сторонами, випливають із договорів дарування, визнаних в подальшому недійсними.

Умовами зазначених угод відшкодування моральної шкоди не передбачено.

Крім того, за загальним правилом моральна шкода відшкодовується за наявності вини особи, яка її завдала (ч.1 ст.1167 ЦК).

Позивачами не доведено, якими саме неправомірними діями відповідачки їм заподіяно таку шкоду.

За наведених обставин та відповідно до п.2 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення суду в цій частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313,314,316ЦПК України, суд, вирішив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Скасувати рішення Житомирського районного суду від 12 січня 2015 року в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: