АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Бровченка І.О.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про повернення безпідставно сплачених коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказував на те, що у січні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до нього із позовними вимогами про стягнення кредитної заборгованості за укладеним між сторонами Кредитним договором № 0 від 27.03.2008 року, проте ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 18 червня 2014 року матеріали вказаної позовної заяви були повернуті позивачеві у звязку із порушенням ним правил підсудності при предявленні позову, а також повернуто ПАТ «УкрСиббанк» сплачений ним судовий збір в розмірі 1118,37 грн.

Після цього, він ОСОБА_2 прийняв рішення про добровільну реалізацію заставного майна з метою погашення своєї кредитної заборгованості перед банком, для чого звернувся до ПАТ «УкрСиббанк» з проханням надати відповідний дозвіл. В банківській установі позивача запевнили, що ПАТ «УкрСиббанк» не заперечує щодо здійснення ним самостійної реалізації заставного майна, проте в момент зняття обтяжень із застави йому була висунута категорична вимога щодо відшкодування банку судових витрат, понесених при зверненні до суду в січні 2014 року, інакше йому буде відмовлено в реалізації заставного майна.

Такі незаконні вимоги банку призвели до того, що він - позивач був вимушений на певний час відмовитись від продажу заставного майна, хоча це і означало втрату покупця та взагалі поставило під загрозу вирішення питання з реалізації заставного майна. Проте, можливість втрати потенційного покупця змусила його піти на умови ПАТ «УкрСиббанк» та здійснити безпідставний платіж на користь банку в розмірі 1118,37 грн. в рахунок відшкодування понесених банком судових витрат. При цьому, вказана ситуація сталася виключно з вини представника банку ОСОБА_3, який займався судовим стягненням при предявленні до нього позову.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що ПАТ «УкрСиббанк» було прийнято цілком неправомірне рішення про примусову оплату ним, як боржником грошових коштів (судового збору), позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст.ст. 1166, 1172 ЦК України стягнути з банківської установи на його користь незаконно та безпідставно сплачені ним грошові кошти в сумі 1118,37 грн., а також судові витрати, понесені ним по справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача - ПАТ «УкрСиббанк» заявлені позивачем вимоги не визнав, та заперечуючи проти їх задоволення, посилався на те, що ухвалою Октябрьського районного суду м. Полтави від 18.06.2014 року банківській установі дійсно було повернуто судовий збір в розмірі 1118,37 грн., однак при цьому суд допустив описку в зазначеній ухвалі щодо номеру рахунку, з якого повинні бути повернуті сплачені кошти, у звязку з чим Державною казначейською службою України в м. Полтаві ПАТ «УкрСиббанк» було відмовлено у їх виплаті.

24.09.2014 року боржник ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою про розгляд питання щодо погашення ним кредитної заборгованості шляхом участі в акції, спрямованій на погашення довгострокової простроченої заборгованості клієнтів роздрібного бізнесу. При цьому, він був ознайомлений з тим, що основною умовою участі у вказаній акції було погашення боржниками всіх збитків кредитора, в тому числі й оплата судового збору за позовами до боржників, про що ОСОБА_2 було підписано відповідну заяву.

24.09.2014 року боржник ОСОБА_2 подав ПАТ «УкрСиббанк» заяву про добровільну оплату судових витрат, що повязані із предявленням до нього позову про стягнення боргу у звязку з невиконанням ним умов кредитного договору.

Того ж дня банківською установою було прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_2 за Кредитним договором № 0 від 27.03.2008 року у сумі 42 466,29 грн.

При цьому ОСОБА_2 своєю письмовою заявою підтвердив той факт, що крім погашення кредитної заборгованості за кредитним договором, жодних інших платежів третім особам, в тому числі співробітникам ПАТ «УкрСиббанк» він не здійснював і від нього таких платежів ніхто не вимагав.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що ПАТ «УкрСиббанк» у незаконний спосіб отримав від нього 1118,37 грн., оскільки в даному випадку не було жодної підстави для сплати ним банку суми неповернутого судового збору і тільки загроза втрати потенційного покупця заставного майна змусила його виконати незаконні вимоги банку та здійснити безпідставний платіж.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті, районний суд повно і всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Як встановлено по справі, 27.03.2008 року між ПАТ «Укрсиббанк» та позичальником ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 0, згідно якого останній отримав в банківській установі грошові кошти на споживчі потреби.

У червні 2014 року ПАТ «Укрсиббанк» звернувся до Октябрьского районного суду м. Полтави з позовом до позичальника ОСОБА_2 та інших осіб про стягнення кредитної заборгованості за вказаним Кредитним договором.

Проте ухвалою судді Октябрьского районного суду м. Полтави від 18.06.2014 року позовну заяву ПАТ «Укрсиббанк» в звязку з порушенням правил підсудності було повернуто позивачу для подачі її до належного суду (а.с. 8-9).

Цією ж ухвалою судді позивачеві було повернуто судовий збір у сумі 1118,37 грн., сплачений при зверненні до суду.

Згідно листа Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві від 28.08.2014 року ПАТ «Укрсиббанк» було відмовлено в поверненні суми сплаченого судового збору в звязку з допущеною в ухвалі судді Октябрьского районного суду м. Полтави від 18.06.2014 року помилкою щодо номеру розрахункового рахунку, з якого підлягав поверненню сплачений судовий збір (а.с. 44 - зворот).

24 вересня 2014 року позичальник ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Укрсиббанк» з письмовою заявою щодо погашення ним заборгованості за Кредитним договором № 0 від 27.03.2008 року в загальному розмірі 117 266,29 грн. шляхом участі в Акції, що спрямована на погашення довгострокової простроченої заборгованості клієнтів роздрібного бізнесу (а.с 45 - зворот).

Крім того, позичальник ОСОБА_2 подав до ПАТ «Укрсиббанк» заяву, в якій зобовязався відшкодувати банківській установі понесені нею витрати, повязані з предявленням банком до нього позову в червні 2014 року, а саме суму судового збору в розмірі 1118,37 грн. (а.с. 46 - зворот).

Як вбачається з наданої позивачем ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог квитанції № 26 від 24 вересня 2014 року, він дійсно сплатив на рахунок ПАТ «Укрсиббанк» грошові кошти в сумі 1118,37 грн. (а.с. 7).

Проте, як зазначено в цій квитанції в графі «Призначення платежу», вказана сума грошових коштів була сплачена платником виключно в рахунок погашення кредиторської заборгованості за Кредитним договором № 0, а не на будь-які інші цілі.

Як свідчить письмова заява позичальника ОСОБА_2 від 24.09.2014 року, останній підтвердив, що в період його участі в Акції, спрямованої на погашення довгострокової простроченої заборгованості клієнтів роздрібного бізнесу, крім погашення заборгованості за Кредитним договором № 0 від 27.03.2008 року, жодних платежів третім особам, у тому числі й представникам ПАТ «Укрсиббанк» він не здійснював і від нього таких платежів ніхто не вимагав (а.с 46).

Згідно повідомлення ПАТ «Укрсиббанк» від 24.09.2014 року, адресованого ОСОБА_2, банківською установою було прийнято рішення про анулювання залишку непогашеної кредитної заборгованості останнього за Кредитним договором № 0 від 27.03.2008 року в сумі 42 466,29 грн. (а.с. 45).

При цьому матеріали цивільної справи не містять будь-яких обєктивних, належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що позивач ОСОБА_2 примусово здійснював на користь ПАТ «Укрсиббанк» якісь безпідставні платежі, що підлягають поверненню йому згідно вимог чинного законодавства.

Не представлено таких доказів позивачем ОСОБА_2 і до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції приймаючи рішення у справі, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, які наведені на її обґрунтування й фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та його субєктивної переоцінки, то ці доводи апелянта в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: