ЄУН № 389/2287/15-ц
Провадження № 2/389/504/15

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Берднікової Г.В.

при секретарі Чукановій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Знамянської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - про визнання недійсним рішення виконавчого комітету № 174 від 12 червня 2015 року про затвердження протоколу № 2 комісії та відновлення розмірів земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом. Зазначила, що рішенням виконавчого комітету міської ради народних депутатів від 1996 року їй надано у приватну власність земельну ділянку площею 600 кв.м. по провулку Желябова, 54 та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку. Комісією з розгляду та вирішення земельних спорів засіданням 21.05.2015 року протоколом № 2 рекомендовано використовувати належну їй ділянку за так званими фактичними розмірами, що призводить до зменшення її площі. Рішенням виконавчого комітету Знамянської міської ради № 174 від 12.06.2015 року вказаний протокол затверджено. Вважає, що цим рішенням порушуються її права на землю, а тому просить таке рішення визнати недійсним і відновити розміри земельної ділянки, що існували до вказаного порушення.

Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача та треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в ході судового розгляду позов не визнавали, вказуючи на його безпідставність. Представник відповідача відзначав, що позивач взагалі не має права власності на земельну ділянку по пров. Желябова, 54, тобто в подальшому рішення міської ради про надання їй у приватну власність земельної ділянки не реалізувала, державний акт у позивача відсутній.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Знамянської міської ради народних депутатів Кіровоградської області № 44 від 30.01.1996 року ОСОБА_1 надано у приватну власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку земельну ділянку площею 600 кв.м. по провулку Желябова, 54 у м. Знамянка та дозволено будівництво індивідуального житлового будинку. Рішенням Знамянської міської ради № 1730 від 22.05.2015 року у звязку з виявленою помилкою внесено зміни до п. 4 вищевказаного рішення та викладено в наступній редакції: Надати у приватну власність земельну ділянку площею 600 кв.м. ОСОБА_1 по пров. Желябова, 54, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 600,0 кв.м., з земель житлової та громадської забудови Знамянської міської ради, в тому числі по угіддях: під одно- та двоповерховою житловою забудовою 600 кв.м.

Суміжними землекористувачами є ОСОБА_2 по вул. Ворошилова, 36 ( на підставі рішення виконавчого комітету Знамянської міської ради від 12.02.1998 року № 61 земельну ділянку площею 1400 кв.м. передано у приватну власність ОСОБА_5, спадщину після смерті якого прийняла ОСОБА_2П.), ОСОБА_4 по вул. Ворошилова, 38 (на підставі рішення Знамянської міської ради від 29.11.2013 року № 1134) та ОСОБА_3 по пров. Желябова, 52 (на підставі рішення виконавчого комітету Знамянської міської ради від 25.12.1997 року № 656 земельну ділянку площею 489 кв.м. передано у приватну власність ОСОБА_6, спадщину після смерті якого прийняла ОСОБА_3; відповідно до рішення міської ради від 30.11.2009 року № 1118 внесено зміни до п. 134 попереднього рішення у звязку із виявленням помилки, відповідно до рішення міської ради від 22.01.2010 року № 1191 «Про уточнення площ земельних ділянок та видачу державних актів» було уточнено площу земельної ділянки, яка складає 406,67 кв.м.)

Правовстановлюючі документи на відповідні земельні ділянки у перелічених осіб, за виключенням ОСОБА_4, відсутні. Право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку по вул. Ворошилова, 38, засвідчено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішення про державну реєстрацію права № 10118037 від 21.01.2014 року.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК України 1990 року, дію якої зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Судом зясовано, що у позивача документи землевпорядної організації, які засвідчують конфігурацію та межі її земельної ділянки на місцевості є в наявності, виготовлені МПП «Геоід» (а.с. 9-13), межі земельної ділянки були встановлені землевпорядною організацією в натурі (схема виносу в натурі меж земельної ділянки від 03.06.1996 року, а.с. 12).

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Виходячи зі змісту статей 13, 14, 41, 55 Конституції України гарантовано державний захист майнових прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства.

Про такий підхід до вирішення зазначених питань йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі №1-17/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.92, п.6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому, зокрема, підкреслено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

У наведеній справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» суд акцентує увагу на Рішенні Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого, звертаючись із заявою до уповноважених органів та виконуючи визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу Конвенції.

Європейський суд з прав людини в Рішенні «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» також зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон.

Таким чином, відповідач, який діяв добросовісно, виконував всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність земельної ділянки, не повинен нести відповідальність за помилки, допущені органами державної влади, якщо такі були, при відведенні земельної ділянки.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі », Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 і Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за № 7, земельні ділянки, надані громадянам для ведення особистого підсобного господарства, будівництва й обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального гаражного та дачного будівництва, безоплатно передаються їм у приватну власність у передбачених ст. ст. 56, 57, 67 ЗК України розмірах відповідними радами за місцем розташування цих ділянок.

Встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні організації на замовлення рад, після чого громадяни одержують державний акт на право власності на землю.

Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності даних про розміри ділянок, переданих у власність, із фактичними розмірами, то остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7 роз'яснив, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

За правилами статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1., 1.2., 1.3).

Відповідно до п. п. 4.1 - 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Згідно розділу Ш Інструкції, а саме пунктів 3.15 і 3.16 фінансування робіт із встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів, коштів юридичних осіб, громадян та інших джерел, не заборонених законом. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

У судовому засіданні зясовано, що є розбіжності у даних про розміри ділянок, переданих у власність суміжним землекористувачам, із фактичними розмірами земельних ділянок. У такому випадку, остаточний розмір таких ділянок має визначатися місцевою радою.

З метою відновлення межі на місцевості технічна документація на земельну ділянку має бути замовлена власником земельної ділянки.

Встановлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить.

Відповідно до п.п. 34 п. 1ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання регулювання земельних відносин.

Статтею 12 ЗК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до розяснень пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно Порядку розгляду та вирішення земельних спорів в межах міст Знамянка, затвердженого рішенням міської ради від 25.12.2013 року № 1175, вирішення спорів щодо меж земельних ділянок здійснюється на підставі відомостей державного земельного кадастру та іншої документації.

Протокол комісії з врегулювання земельних спорів № 2 від 21.05.2015 року носить рекомендаційний характер та таке рішення спрямоване на мирне врегулювання земельного спору. При цьому, при вирішенні земельного спору комісією порушено порядок вирішення спору щодо меж земельних ділянок, встановлення меж. Дані обміру земельних ділянок не є підставою для відновлення меж, а земельно-кадастрова документація на земельну ділянку позивача не оформлена, рішення органом місцевого самоврядування з приводу встановлення меж не приймалось. Відтак, рішення органу місцевого самоврядування про затвердження вказаного протоколу є недійсним. Позовні вимоги щодо відновлення меж земельної ділянки не підлягають задоволенню у зв'язку з їх безпідставністю із вищевказаних підстав і загалом є передчасними.

З урахуванням того, що позивач є інвалідом ІІ групи та звільнена від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 243,60 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Знамянської міської ради в дохід держави за частину задоволених позовних вимог щодо визнання недійсним рішення. Судовий збір також в сумі 243,60 грн. за іншу частину немайнових позовних вимог щодо відновлення меж земельної ділянки слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 88, 213-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним рішення виконавчого комітету Знамянської міської ради № 174 від 12 червня 2015 року про затвердження протоколу № 2 засідання комісії з розгляду та вирішення земельних спорів з приводу суміжного землекористування.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Знамянської міської ради Кіровоградської області в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Судовий збір у розмірі 243,60 грн. компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через даний суд до Апеляційного суду Кіровоградської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В. Берднікова