АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/5354/14-ц 22-ц/774/712/К/15
Справа № 216/5354/14-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/712/К/15 Філатов К.Б.
Категорія - 43 (III) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.

при секретарі: Булах К.І.

за участі: позивача ОСОБА_2;

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Головне управління Державної міграційної служби Дніпропетровської області про визнання права на користування житловим приміщенням у квартирі, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Головне управління Державної міграційної служби Дніпропетровської області про визнання права на користування житловим приміщенням у квартирі в обґрунтування якого вказав, що з відповідачкою ОСОБА_3 вони перебували у шлюбі з 1969 року. Від шлюбу вони мали двох дочок, в тому числі співвідповідачку ОСОБА_4 Працюючи на роботах зі шкодливими умовами праці, він мав можливість на пільгове отримання жилої площі і в 1979 році отримав квартиру АДРЕСА_1 на склад сім'ї: він, позивач, його дружина ОСОБА_3 і двох дочок, одна із яких - ОСОБА_4 є співвідповідачкою по цієї справі. У 1997 році шлюб з відповідачкою ОСОБА_3 був розірваний. Після розірвання шлюбу він жив у своїй матері в селі Новоолексіївка Софіївського району Дніпропетровської області, але залишався зареєстрованим в квартирі. Відповідачка ОСОБА_3 зверталася до суду із позовам про визнання його таким, що втратив право на жилу площу, було винесено рішення, але він не знав, що його зняли з реєстрації в квартирі, оскільки в його паспорті залишилась ця реєстрація. Він також не знав, що відповідачі приватизували квартиру на себе. У 2007 році його відносини з відповідачкою ОСОБА_3 були відновлені, з нею вдруге був зареєстрований шлюб, він вселився в квартиру в якій згідно паспорту залишався зареєстрованим і живе в квартирі до цього часу. Зараз вони живуть в квартирі удвох, оскільки співвідповідачка - його дочка ОСОБА_4 живе за кордоном. Згодом його відносини з відповідачкою ОСОБА_5 погіршилися, вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням суду від 18.03.2014 року шлюб був розірваний. Відповідачка ОСОБА_5 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, не дає ключі, не пускає додому, виганяє його. Іншого житла в нього немає. Будинок у сілі, що належав його матері, зруйнований, жити в ньому неможливо.

Уточнивши позовні вимоги 19.08.2014 року позивач просив визнати за ним право користуватися спірним житлом, а також зареєструвати його в ньому.

Відповідачка ОСОБА_3 06 листопада 2014 року звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому вказала, що вона є власником спірної квартири, і вона одна, хто в ній зареєстрований. ОСОБА_2 живе в квартирі без реєстрації, не оплачує комунальні послуги та орендну плату за користування житлом. Проживаючі в квартирі без реєстрації та її на те згоди, ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та бійки, чим перешкоджає їй користуватися належним їй житлом. Її дочка, яка є співвласником квартири, хоча і живе за кордоном та не зареєстрована в квартирі, також вважає, що ОСОБА_2 не має права на проживання в кватирі та підлягає виселенню. Просила виселити ОСОБА_2 із квартири без надання іншого житла.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Визнано за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням к квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язано зареєструвати ОСОБА_2 у вказаній квартирі.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задоволенні її зустрічних позовних вимог, посилаючись на те, що задоволення позову на підставі ст.ст.64,156,162 ЖК України та ст. 405 ЦК України є безпідставним, оскільки не враховані її законні права як власника спірно квартири. Судом не враховано, що ОСОБА_2, відповідно до вимог ч.2 ст. 64 ЖК України, втратив статус члена сім'ї наймача ОСОБА_3 і наміру проживати однією сім'єю із ОСОБА_2 в неї немає.

Судом першої інстанції не враховано, що у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, повинно бути враховано, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку із чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.ст.405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути прийняти за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що поведінка ОСОБА_2 є неналежною, він не сплачував комунальні послуги, зловживає спиртними напоями, робить її життя нестерпним, та вона зверталась до правоохоронних органів з приводу побиття її позивачем.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 1969 року. Від шлюбу вони мали двох дочок. Працюючи на роботах зі шкодливими умовами праці, позивач мав можливість на пільгове отримання жилої площі і в 1979 році отримав квартиру АДРЕСА_1 на склад сім'ї: він, позивач, його дружина ОСОБА_3 і двох дочок, одна із яких - ОСОБА_4 є стороною по цієї справі. У 1997 році шлюб був розірваний. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 жив у своїй матері в селі Новоолексіївка Софіївського району Дніпропетровської області, але залишався зареєстрованим в квартирі. Відповідачка ОСОБА_3 зверталася до суду із позовам про визнання його таким, що втратив право на жилу площу, і позов був задоволений, але в паспорті ОСОБА_2 залишилася прописка в спірній квартирі. У 2007 році відносини ОСОБА_2 з ОСОБА_3 були відновлені, вдруге був зареєстрований шлюб, ОСОБА_2 вселився в квартиру в якій згідно паспорту залишався зареєстрованим і живе в квартирі до цього часу. Зараз ОСОБА_2 і ОСОБА_3 живуть в квартирі удвох, оскільки співвласниця квартири ОСОБА_4 живе за кордоном. Рішенням суду від 18.03.2014 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був розірваний. ОСОБА_2 продовжує жити в спірній квартирі, оскільки іншого житла в нього немає. Будинок у сілі, що належав матері ОСОБА_2, зруйнований, жити в ньому неможливо.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з положень ст. 64 ЖК України та ст.405 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, проте не погоджується із висновком суду про необхідність зареєструвати ОСОБА_2 в спірній квартирі з огляду на наступне.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщення нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім'ї власника житла на користування ним є особистим сервітутом, який встановлюється фактом визнання певних осіб членами сім'ї власника житла.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила , встановлені ст. 162 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що задоволення позову на підставі ст.ст.64,156,162 ЖК України та ст. 405 ЦК України є безпідставним, оскільки не враховані її законні права як власника спірно квартири колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки судом першої інстанції до спірних правовідносин вірно застосовані вказані норми матеріального права.

Також не може прийняти до уваги колегія суддів доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що ОСОБА_2, відповідно до вимог ч.2 ст. 64 ЖК України, втратив статус члена сім'ї наймача ОСОБА_3 і наміру проживати однією сім'єю із ОСОБА_2 в неї немає, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 64 ЖК України якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали

бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному

жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач

та члени його сім'ї, тобто припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) та небажання проживати з особою в одному приміщенні не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи співвласником спірної квартири є ОСОБА_4, яка є дочкою ОСОБА_2, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 64 ЖК України, ОСОБА_2 є членом сім'ї співвласника ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, повинно бути враховано, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку із чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.ст.405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути прийняти за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні не можуть бути підставою для скасування законного рішення, оскільки фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства.

Так, відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Згідно ч.1,2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у випадку, якщо він не являється власником нерухомого майна, однак зареєстрований у ньому і не проживає в квартирі (будинку) понад, встановлені законодавством строки.

Згідно ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ст. 47 Конституції України та ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що поведінка ОСОБА_2 є неналежною, він не сплачував комунальні послуги, зловживає спиртними напоями, робить її життя нестерпним, та вона зверталась до правоохоронних органів з приводу побиття її позивачем, оскільки постановою слідчого слідчого відділу Ц.Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 17.01.2014 року кримінальне провадження, що було порушено за заявою ОСОБА_3, було закрито за її ж заявою.

На підставі вище наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції стосовно задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення є законним та обґрунтованим. Вирішуючи спір в зазначених частинах суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 стосовно зобов'язання зареєструвати його в спірній квартирі, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки при вирішенні вказаного питання слід брати до уваги положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні», який регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Так, відповідно до ст. 6 вказаного Закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця

проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Таким чином, оскільки за ОСОБА_2 визнано право користування спірним житловим приміщенням, право його реєстрації вирішується відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні».

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

На момент звернення ОСОБА_2 до суду з позовом спірна квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4, права членів сім'ї власника на спірну квартиру є похідним від прав самого власника.

З припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2015 року скасувати в частині обов'язку зареєструвати ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволені вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: