Р І Ш Е Н Н Я Справа № 200/7621/14-ц

Імям України Провадження 2/200/104/15

(заочне)

16 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Литвиненка І.Ю.

при секретарі - Пеньківській А.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 у травні 2014 року звернулася до суду з позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра» прохаючи суд визнати недійсним кредитний договір № 841965/ФЛ від 04 липня 2008 року, який укладено між нею та відповідачем (а.с. 1-5).

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 04 липня 2008 року між нею та ПАТ «КБ «Надра» укладено кредитний договір № 841965/ФЛ. Згідно з умовами договору, відповідач зобовязувався надати їй кредит у розмірі 191700 доларів США строком до 03 липня 2026 року для придбання нерухомого майна кв. № 134 у б. № 100 по пр. К.Маркса у м. Дніпропетровську. При укладенні цього договору порушено низку норм чинного законодавства України. Так, порушено вимоги ст.ст. 31-32, 41-42 Конституції України, тому що згідно з п. 4.3.8 договору, вона зобовязана повідомити протягом двох робочих днів про зміну адреси мешкання, роботи, сімейного стану, номеру телефону, що неприпустимо без її згоди, є втручанням в її особисте життя. Умови договору, згідно з якими усі ризики валютних коливань (кредит взято в іноземній валюті) несе позичальник, а не банк, є несправедливими, дискримінаційними, що, у відповідності до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання його недійсним. Видача кредиту у іноземній валюті на території України, при тому, що ризики валютних коливань несе позичальник, є нечесною підприємницькою практикою, що, у відповідності до вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є ще однією підставою для визнання його недійсним. Якби вона була сповна ознайомлена з усіма умовами кредитного договору, то ніколи б не погодилась на укладання цього кредиту, тому що її не було поінформовано ні про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг повязаних з оформленням, отриманням та обслуговуванням кредиту (адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Також, згідно з п. 8.4 договору, він набирає чинності зо дня його укладання і діє до остаточного виконання позичальником узятих на себе зобовязань. Це формулювання строку дії договору протирічить вимогам ст. 252 ЦК України, тому що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями та годинами, а також вимогам ч. 3 ст. 180 ГК України, згідно з якою сторони зобовязані у будь-якому разі узгодити строк дії договору. Виходячи з того, що строк дії договору не визначений конкретно, тобто не має років, місяців, тижнів, днів та годин, це є ще однією підставою визнати вказаний договір недійсним.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, прохала задовольнити у повному обсязі. Пояснення надала аналогічні його тексту. Додатково пояснила, що через те, що з моменту отримання її довірителькою кредиту у декілька разів зріс курс долара США стосовно гривні, її довірителька не може сплачувати кредит та його обслуговувати. Дійсний розмір щомісячного платежу через коливання курсу валюти та зміну відсоткової ставки не можна визначити. Ціна договору, всупереч вимогам ст. 632 ЦК України, між нею та банком не узгоджена. ЇЇ довірительці надається нечітка інформація щодо відстокової ставки, яку та повинна платить. У день укладання договору грошей ОСОБА_2СМ. від банку не отримала. Додатку № 1 до договору не існує. Через те, що її довірителька уклала такий договір, вона повернула близько 10 доларів США, а інше не сплачує. Припинила оплату по договору орієнтовно у 2009 році. Кредит узяла тому, що не мала житла і була змушена купувати квартиру. Чому узяла таку дорогу квартиру, у центральному районі міста, їй довірителька не пояснила. Згідно з висновком незалежної аудиторської перевірки, через нечесну підприємницьку діяльність банку, що виражається у протиріччі п. 1.3.1 та п. 3.3.1 оскарженого договору, у разі застосування банком умов п. 3.3.1 договору, її довірителька повинна буде сплатити банку кошти у сумі 212049 доларів 38 центів США, що є сумою більшою, ніж при застосуванні умов п. 1.3.1 договору. Банк, відповідно до умов п.п. 4.2.3 та 4.2.8 договору, залишив за собою право на односторонню відмову від своїх зобовязань, тоді, коли такого права її довірительці не надав.

Представник відповідача належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, але до суду не зявився, письмових заяв та клопотань суду не надав (а.с. 147). У письмових запереченнях на позов від 20 серпня 2014 року прохав відмовити у його задоволенні у повному обсязі, за безпідставністю. Так, вважає, що договір має чітко визначений строк 03 липня 2026 року. Підписуючи договір, з цим строком погодилась позивач, яка, звертаючись до банку, сама прохали про отримання кредиту у іноземній валюті доларах США. Валютну ліцензію № 21 від 25 серпня 2002 року та письмовий дозвіл № 21-2 від 04 листопада 2005 року банк мав, і тому видав їй кредит у іноземній валюті. Крім того, позивач пропустила встановлений чинним законодавством трирічний строк на звернення до суду з позовом, так як договір укладено 04 липня 2008 року, а позов зареєстровано 20 травня 2014 року. Незнання позивачем законів та підзаконних актів не звільняє її від відповідальності (а.с. 36-41). Представник позивача не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. З цих підстав суд, спираючись на норми ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку та ухвалив рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача та перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих позивачем та нею письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «КБ «Надра» укладено кредитний договір № 841965/ФЛ на суму у 191700 доларів 07 центів США, на придбання нерухомого майна, зі строком повернення до 03 липня 2026 року, під 14,49% місячних, з комісією у сумі 3.4% від суми виданих коштів (а.с. 6-8). На час видачі позивачеві кредиту банк мав необхідні організаційно-правові документи для здійснення банківської діяльності взагалі, роботи з іноземною валютою зокрема (а.с. 42-47). Згідно з висновком аудиторської фірми «Альтаїр» від 29 січня 2015 року, з боку банку має місце завищення пені на суму 4246 доларів США 67 центів; при поверненні кредиту, виходячи з умов п.1.3.1 та п. 3.3.1 договору, сума переплати становитиме 212049 доларів США 38 центів (а.с. 114-139). Судові витрати становлять 121 гривню 80 копійок (а.с. 102).

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; нормою п.п. 2, 6 ч. 2 цієї статті передбачено, що способами захисту цивільних прав та обовязків може бути визнання правочину недійсним, зміна правовідносин. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчиняться у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), пятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України; нормами ч. 2 цієї статті встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин), визнання якого судом недійсним не вимагається; недійсним може визнаватися правочин лише у випадках, встановлених цим Кодексом.

З наведених норм чинного цивільного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ОСОБА_2 мала бажання придбати кв. № 134 у б. № 100 по пр. К.Маркса у м. Дніпропетровську, не маючи для цього достатньо коштів. Для отримання коштів, яких їй не вистачало для придбання квартири, уклала із ПАТ «КБ «Надра» кредитний договір на суму 191700 доларів 07 центів США під 14,49% на місяць з комісійною платою за обслуговування кредиту у розмірі 3,4% від суми виданих коштів. Укладаючи договір була абсолютно вільна у своєму волевиявленні, у виборі банку та валюти кредиту. Після укладення договору отримала ці кошти у свою власність. Після отримання коштів у свою власність, маючи право використати їх на свій розсуд, сплатила їх за придбання квартири. Неможливість виконання нею умов укладеного договору не звільняє її від обовязку виконання грошового зобовязання.

Суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору з наведених позивачем підстав: порушенням її конституційних прав у той спосіб, що вона, на підставі п. 4.3.8 договору, зобовязана інформувати банк про зміну адреси, місця роботи, місця мешкання, номерів телефонів, прізвища та імя, факти народження дітей та зміну цивільного стану, так як не вбачає порушень вимог ст.ст. 31-32, 41-42 Конституції України. У зазначених нормах Конституції України йдеться про таємницю листування, телефонних розмов, кореспонденції, збирання конфіденційної інформації про особу без її згоди, економічну свободу у здійснені підприємницької діяльності. Позивач сама погодилась на надання такої інформації банку і доказів того, що її волевиявлення, при підписанні кредитного договору, було невільним, суду не надала.

З цих же підстав суд не вважає за можливе визнати договір недійсним через те, що при його укладенні позивач не мала достатнього обсягу необхідних економічних та юридичних знань, уклала його в іноземній валюті, чим була введена в оману відповідачем, так як валютний курс може коливатися. Суд не вбачає введення в оману позивача при укладенні договору в іноземній валюті, так як вона має повний обсяг цивільної дієздатності та правоздатності, при укладенні договору була вільна у виборі валюти кредиту. Суд вважає, що при укладенні договору було дотримано вимоги ст. 203 ЦК України, недодержання якої є підставами для визнання правочину недійсним. Та обставина, що позивач отримує зарплату у гривні і через підвищення курсу долара до гривні сплата кредиту є утрудненою, на думку суду повинна була врахована нею, як один з ризиків його отримання.

Також, суд не може вважати підставою для недійсності кредитного договору твердження позивача про неотримання нею повної інформації про надання споживчого кредиту від банку при укладенні договору та його орієнтовну сукупну вартість, що є обовязковою складовою, передбаченою ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», так як позивачем не надано доказів того, що при укладенні кредиту ця інформація від неї приховувалася чи надавалася у перекрученому вигляді.

Суд не може погодитись із твердженням позивача про те, що договір, у відповідності до умов п. 8.4, є безстроковим, тому що у п. 1.4 договору вказано строк його закінчення 03 липня 2026 року. Суд вважає, що дійсно, між вказаними пунктами договору є протиріччя, які можуть бути усунуті у порядку ст. 213 ЦК України, при зверненні до суду для тлумачення цих пунктів.

Розглядаючи цей спір, суд виходить з того, що укладаючи правочин кредитний договір, кожна зі сторін бажала отримати те що отримала позивач бажала отримати кредитні кошти у доларах США для оплати житлового приміщення за договором купівлі-продажу, а відповідач бажав надати їх у оплатне користування на підставах визначених сторонами у договорі, та надав у оплатне користування свої гроші.

Позивачем та її представником не надано суду жодних пояснень, чому у строк до травня 2014 року її влаштовували умови та спірні пункти кредитного договору, а після цього місяця - перестали.

При укладенні договору, суд не вбачає порушень прав позивача, як позичальника та споживача, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як кредит не навязаний їй відповідачем, не є непотрібним для неї, тому що він витрачений позивачем для купівлі житлового приміщення; вона не відкликала свою заяву про надання їй цього кредиту (споживчого); платежі, які сплачує за кредитом, не ґрунтуються на незаконних засадах; має право достроково повернути кредит; не повинна повертати кредит достроково, якщо порушення нею умов кредитного договору є незначними тощо.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 202-203, 215, 229, 559 ЦК України, ст.ст. 3, 10-11, 14-15, 30, 60, 74-76, 88, 169, 208, 212-215, 218, 224, 293 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції протягом 10 днів зо дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні протягом 10 днів зо дня отримання ними копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 10 днів зо дня його проголошення, або протягом 10 днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Заочне рішення може бути переглянуто Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів зо дня отримання його копії.

Суддя І.Ю. Литвиненко