АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Полiщук Н.В., при секретарі Прохоровій В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року,

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що сторони з 15 червня 1994 року до лютого 2009 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах в них народились двоє дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилаючись на вимоги статей 60, 74 Сімейного кодексу України, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з 15 червня 1994 року до лютого 2009 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 сумісною власністю подружжя та поділити між ними, визнавши за кожним із подружжя право власності на Ѕ частину квартири.

Крім цього, зазначала, що ОСОБА_2, без її згоди, за вказаний період було внесено грошові кошти до статутних капіталів низки товариств, відтак з відповідача на її користь підлягає стягненню половина сплачених коштів, що складає 1 595 185 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_1, як чоловіка і жінки, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 03 листопада 2004 року по 07 грудня 2007 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 364 010 грн. компенсації вартості часток внесених ОСОБА_2 у статутні капітали: ТОВ «Центральне конструкторське бюро Лаз», ТОВ «Українські комерційні автомобілі», ТОВ «Глобал Сіті Девелопмент», ТОВ «Чорноморенергорем-сервіс», ТОВ «Поліклініка «Ескулап», ТОВ «Туризмтехнобуд», ТОВ «Миколаївський Проектно-конструкторський центр».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати, й ухвалити по справі в цій частині нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити по справі в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, та порушення норм матеріального й процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представники вимоги поданої апеляційної скарги підтримали.

ОСОБА_2 та його представник вимоги поданої апеляційної скарги підтримали.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 слід відхилити, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка й жінки без реєстрації шлюбу та про поділ майна, придбаного під час їхнього спільного проживання, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Проте повністю погодитися з висновками суду не можна.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1, з посиланням на вимоги ст.ст. 60, 74 Сімейного кодексу України, просила встановити факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з 15 червня 1994 року до лютого 2009 року. З урахуванням вищенаведених обставин та підстав позовних вимог, просила провести поділ спільного майна подружжя.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2, не оспорюючи стосунків з позивачкою та народження двох спільних дітей, зазначив, що з 2004 року він постійно проживає у м. Львів, з іншою жінкою, з якою має трьох спільних дітей.

До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактично шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6

На підставі рішення Залізничного районного суду м. Єкатеринбурга від 16 грудня 1991 року шлюб між ними розірвано.

Актовий запис про розірвання шлюбу внесено відділом реєстрації актів цивільних станів адміністрації Верх-Ісетського району м. Єкатеринбурга 02 листопада 2004 року /а.с.147 т.2/.

Вирішуючи спір в частині відмови в задоволенні позову про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 15 червня 1994 року до 02 листопада 2004 року та поділ майна, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач в цей період перебував у зареєстрованому шлюбі, а норми чинного на час виникнення відносин законодавства можливість встановлення такого факту не передбачали.

Ухвалюючи рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю в період з 07 грудня 2007 року до 20 січня 2009 року, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недоведеним існування таких відносин, у зв'язку з перебуванням відповідача в зазначений період у Республіці Сербія.

Посилання ОСОБА_1 на ст. 3 Сімейного кодексу України колегія суддів оцінює критично, оскільки позивачкою не надано доказів підтримання будь-яких стосунків з відповідачем в цей період.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Для поділу набутого під час фактичних шлюбних відносин майна необхідно встановити факт спільного проживання однією сім'єю.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту проживання сторін однією сім'єю в період з 03 листопада 2004 року по 07 грудня 2007 року.

Такий висновок суд зробив, виходячи із показань свідків та наявних в матеріалах справи фотокарток.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що висновки суду в цій частині зроблені без урахування вищенаведених вимог закону.

Зокрема, в суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_2 відвідував дітей за місцем проживання позивачки.

Однак зазначені дії відповідача свідчать лише про виконання ним своїх батьківських обов'язків по відношенню до дітей.

Показання свідків ОСОБА_17, ОСОБА_9, яка є матір'ю позивачки, колегія суддів оцінює критично, оскільки ними не встановлено існування між сторонами подружніх стосунків, які включають спільне проживання (або ж не проживання разом з поважних причин), ведення спільного господарства, спільного побуту тощо, саме у визначений судом період з 03 листопада 2004 року по 07 грудня 2007 року. Допитані в суді першої інстанції свідки висловлювали лише припущення та власні думки щодо дійсного існування подружніх стосунків сторін.

Наявні у матеріалах справи фотокартки спільного відпочинку сторін не мають відношення до визначеного судом першої інстанції періоду, й не можуть беззаперечно вказувати про існування між ними саме подружніх стосунків.

Посилання позивачки та її представників на преюдиційність встановлення судовим рішення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 15 червня 1994 року до лютого 2009 року, колегія суддів знаходить безпідставними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року вирішено спір лише в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини /а.с.18-20 т.3/.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на судовому рішенні, яке набрало законної сили, і визначається його межами (ті самі особи, предмет спору, предмет доказування), за якими сторони не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом у рішенні в такій справі факти.

Ухвалюючи рішення від 30 вересня 2014 року, суд першої інстанції не встановлював період проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не досліджував зазначені обставини, оскільки вони не відносилася до предмету доказування при розгляді справи про стягнення аліментів.

Отже встановлені судовим рішенням від 30 вересня 2014 року факти не є преюдиційними при розгляді даної справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено будь-якими допустимими засобами доказування факт проживання однією сім'єю з відповідачем в період з 03 листопада 2004 року по 07 грудня 2007 року.

Протилежний висновок суду першої інстанції з цього приводу є помилковим.

Без встановлення факту проживання однією сім'єю, вимоги про поділ майна задоволенню не підлягають.

Таким чином, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 03 листопада 2004 року по 07 грудня 2007 року та поділ майна, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Колегія суддів також бере до уваги заперечення відповідача, відповідно до яких в нього існують тривалі стосунки з іншою жінкою - ОСОБА_10, про що свідчить наявність у них трьох спільних дітей: сина ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3, доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 та сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_5.

На підставі положень ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, пов'язані з оплатою судового збору за подачу апеляційної скарги, в розмірі 1 827 грн.

Керуючись ст. 303, п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 307 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року в частині задоволення позовних вимог скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 03 листопада 2004 року по 07 грудня 2007 року та поділ майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 827 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Болотов Є.В.

Судді: Білич І.М.

Поліщук Н.В.

Справа № 756/16126/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/817/2015

Головуючий у суді першої інстанції: ШевчукА.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Болотов Є.В.