УХВАЛА

іменем україни

10 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен банк Аваль») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 6 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 128 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим строком повернення до 6 лютого 2028 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 6 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якої були земельна ділянка, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку та об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з готовністю 85 %, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, належні відповідачам на праві спільної часткової власності. Оскільки позичальник та майновий поручитель зобов'язання за цими договорами не виконували, на вимоги банку не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 1 272 692 долари 14 центів США, що за курсом Національного банку України становить 10 172 628 грн 29 коп. Після завершення будівництва та введення будинку, як об'єкту незавершеного будівництва, в експлуатацію, відповідачі зареєстрували право власності на вказаний будинок та земельну ділянку по 1/2 частині за кожним, рішенням виконавчого комітету Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова від 9 квітня 2008 року № 89 частинам будинку присвоєно різні номери - НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 та НОМЕР_2, який належить ОСОБА_5 земельним ділянкам присвоєні нові кадастрові номери.

Ураховуючи наведене, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - зазначені будинок та земельну ділянку.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2014 року, позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку та будинок, розташовані за адресою: АДРЕСА_2, належні ОСОБА_5 на праві власності, з метою задоволення вимог ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на загальну суму 1 272 692 долари 14 центів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 10 172 628 грн 29 коп., згідно з кредитним договором від 6 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_4, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки, відсутні. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у відповідності до ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен банк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Отже, в частині вимог до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок № АДРЕСА_2 судові рішення не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 порушила зобов'язання за кредитним договором і допустила заборгованість; у силу ст. ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання банк вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, але наявні всі умови та підстави для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 6 лютого 2008 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 128 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим строком повернення до 6 лютого 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 6 лютого 2008 року між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якої були земельна ділянка, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку та об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з готовністю 85 %, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, належні відповідачам на праві спільної часткової власності.

Позичальник та майновий поручитель зобов'язання за цими договорами не виконували, на вимоги банку не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 1 272 692 долари 14 центів США, що за курсом Національного банку України становить 10 172 628 грн 29 коп.

Після завершення будівництва та введення будинку, як об'єкту незавершеного будівництва, в експлуатацію, відповідачі зареєстрували право власності на вказаний будинок та земельну ділянку по 1/2 частині за кожним, рішенням виконавчого комітету Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова від 9 квітня 2008 року № 89 частинам будинку присвоєно різні номери - НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 та НОМЕР_2, який належить ОСОБА_5, земельним ділянкам присвоєні нові кадастрові номери.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону України він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6 - 58 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, чинність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Таким чином, суди дійшли помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії цього Закону.

Ураховуючи, що судами не встановлено всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок № АДРЕСА_1, судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик