Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9124/14-ц
Провадження №2/711/133/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Скляренко В.М.

при секретарі Слабко Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини та визначення її місця проживання разом з батьком,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного сулу м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини та визначення місця її проживання.

В обґрунтування позову вказує, що вона з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 10.03.2012 року по 27.01.2014 року.

Від шлюбу вони мають малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказує, що наприкінці літа 2013 року між ними припинилися шлюбні відносини через безвідповідальне ставлення відповідача до подружніх та батьківських обовязків, зловживання алкоголем, небажання матеріально утримувати сімю.

Після розірвання шлюбу відповідач тривалий час життям і здоровям дочки не цікавився, матеріальної допомоги не надавав.

В липні 2013 року вона вимушена була вийти на роботу і вони з дочкою переїхали проживати до батьків, які мешкають в с. Вергуни Черкаського району Черкаської області. На протязі травня-липня 2014 року відповідач декілька разів з її дозволу брав дочку на вихідні та повертав в обумовлений час.

17.07.2014 року відповідач приїхав до її батьків в с. Вергуни, забрав дитину та запевнив, що поверне її наступного дня, однак 18.07.2014 року повідомив батьків в телефонному режимі, що дочку не поверне.

Вказує, що вона з 18.07.2014 року не бачила своєї дочки, не має з нею звязку, оскільки відповідач утримує її у себе і добровільно повертати дитину не має наміру.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Дитина не може бути передана тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Вказує, що вік їх дитини 1 рік та 11 місяців. Вона потребує постійного догляду матері, бабусі, дідуся. Колишній чоловік не може створити належних їх умов для дитини. В квартирі, де утримується їх дочка, немає дитячого ліжка, іграшок. Для догляду за дитиною відповідач найняв няню і дитина фактично весь час перебуває з чужою людиною.

Також вказує, що їх дочка має алергію на певні види продуктів, потребує дієтичного харчування, систематичного лікування та пильного догляду. Всього цього їх дочка в даний час позбавлена.

Крім того вказує, що відповідач систематично зловживає спиртними напоями, з приводу алкогольної залежності лікувався в медичному центрі «Надія».

Утримання відповідачем дочки ставить під загрозу її здоровя і навіть життя.

На підставі ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Добровільно повернути їй дитину відповідач ОСОБА_2 відмовляється, що змушує її звернутися до суду з даним позовом.

А тому, просить постановити рішення про відібрання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у батька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 та повернути їй ОСОБА_1 за її місцем проживання; встановити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси і зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини та визначення її місця проживання разом з батьком.

В обґрунтування зустрічного позову вказує, що він з ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з 10.03.2012 року по 27.012014 року.

Від шлюбу вони мають малолітню долинку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.01.2014 року шлюб між ними розірвано.

Після розірвання шлюбу їх малолітня дочка проживала то з ним, то з матірю ОСОБА_1, оскільки в неї не було належного для проживання дитини місця. Вони підтримували стосунки коли дочка проживала з матірю, він постійно приїзджав до неї, приймав участь у вихованні та матеріальному утриманні дочки.

В травні 2014 року ОСОБА_1 попросила його надати згоду на тимчасовий виїзд їх дочки за межі України, на що він спочатку погодився, а потім відкликав свою заяву, оскільки дізнався про те, що ОСОБА_1 має намір виїхати на постійне місце проживання до Туреччини. Під час проходження ОСОБА_1 та їх дочкою прикордонного контролю в аеропорту м. Бориспіль для виїзду до Туреччини, працівниками прикордонної служби було повідомлено ОСОБА_1 про скасування згоди на виїзд дитини за кордон, в звязку з чим ОСОБА_1 залишила дочку зі своїми батьками, а сама поїхала до Туреччини.

Він вирішив, що дочка буде проживати з ним так як батьки відповідачки в похилому віці і їм тяжко доглядати за дитиною, а тому він в липні 2014 року забрав малолітню дочку у батьків колишньої дружини та поставив їх до відома, що дочка буде проживати разом з ним. ОСОБА_1 та її батьки не заперечувати проти проживання дочки разом з ним.

Вказує, що під час проживання дочки разом з ним він самостійно забезпечував її всім необхідним, одягом, продуктами харчування, іграшками, облаштував для дочки спальне місце та місце для розваг. Також він влаштував дочку до дитячого навчального закладу (ясла-садок) № 34 «Дніпряночка», але навчальний рік планувався з 01.09.2014 року.

28.07.2014 року він звернувся до Органу опіки та піклування Черкаської міської ради із заявою про визначення місця проживання дочки разом з ним.

Батьки колишньої дружини постійно приїздили до нього додому, провідували внучку і він перешкод їм в цьому не чинив.

30.08.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в черговий раз приїхали до нього додому щоб провідати внучку та скориставшись тим, що з внучкою залишалася його мати ОСОБА_6, вони забрали внучку, швидко вибігли з квартири та сівши в машину поїхали в невідомому напрямку. В звязку з цим він звертався до Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області з заявою про викрадення дитини. Відомості по даному факту були внесені до ЄРДР 22.09.2014 року.

Вважає, що в інтересах дочки їй необхідно проживати разом з ним, а не з матірю, оскільки він має власний бізнес та постійний заробіток, має можливість створити для дитини необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, має час відводити дитину до дитячого садка, займатися з нею, піклуватися про неї, в той час як відповідачка такої можливості не має.

Також вказує, що проживання дочки разом з ним відповідатиме її інтересам.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

А тому, просить постановити рішення про негайне відібрання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_1 та повернути йому ОСОБА_2 за місцем його проживання; встановити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.09.2014 року зустрічний позов ОСОБА_2 обєднаний в одне провадження із основним.

В судовому засіданні представник позивачки по основному позову та відповідачки по зустрічному позову, за довіреністю ОСОБА_7, уточнила позовні вимоги ОСОБА_1 та просила встановити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2, пояснивши що саме таке рішення буде відповідати інтересам малолітньої дитини. Від позовних вимог в частині відібрання дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у батька - ОСОБА_2 та повернення її матері відмовилася, оскільки в даний час дитина і так проживає разом з матірю і вони на даний час мешкають в Туреччині так, як позивачка там працевлаштована. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просила відмовити оскільки малолітня дитина повинна проживати разом з матірю.

В судовому засіданні представник позивачки по основному позову та відповідачки по зустрічному позову, за довіреністю ОСОБА_4 підтримав пояснення представника ОСОБА_7, просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 просив відмовити.

В судовому засіданні відповідач по основному позову та позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, відібрати їх малолітню дитину в матері ОСОБА_1 та повернути йому ОСОБА_2 Також просив визначити місце проживання дитини разом з ним за адресою: АДРЕСА_4, оскільки саме він зможе створити необхідні умови для проживання та розвитку їх дитини. Крім того вважає, що дитина повинна проживати в Україні, а не в Туреччині, де вона в даний час проживає разом з позивачкою.

В судовому засіданні представник відповідача по основному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_2 ОСОБА_8 підтримала позовні вимоги ОСОБА_2 та просила їх задовольнити, в задоволенні позову ОСОБА_1 просила відмовити.

В судовому засіданні представник третьої особи - Органу опіки та піклування Черкаської міської ради, за довіреністю ОСОБА_9, просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2, оскільки таке рішення буде відповідати інтересам малолітньої дитини.

Заслухавши пояснення представників позивачки по основному позову та відповідачки по зустрічному позову ОСОБА_1 - ОСОБА_7, ОСОБА_4, відповідача по основному позову та позивача по зустрічному позову ОСОБА_2, його представника ОСОБА_8, представника Органу опіки та піклування Черкаської міської ради ОСОБА_9, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_16, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення основного позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, виходячи з наступних підстав.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК).

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У свою чергу, ч. 2 ст. 161 СК України чітко визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року зі змінами та доповненнями № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно якого вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.03.2012 року по 27.01.2014 року. Від шлюбу вони мають малолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_3 проживала періодично разом із одним із батьків, то з позивачкою ОСОБА_1, то з відповідачем ОСОБА_2

В останній час малолітня ОСОБА_3 проживала разом зі своє матірю ОСОБА_1 в помешканні батьків позивачки. В звязку із скрутним матеріальним становищем ОСОБА_1 виявила намір виїхати разом з малолітньої дочкою за межі України в звязку з чим нею було отримано згоду батька дитини ОСОБА_2 на виїзд дитини за кордон. Однак виїхати за межі України разом з малолітньою дочкою ОСОБА_1 не змогла, оскільки згода на такий виїзд була відкликана батьком дитини, який звернувся до Прикордонної служби України із відповідною заявою. Під час проходження ОСОБА_1 прикордонного контролю в аеропорту м. Бориспіль їй було повідомлено про скасування заяви батька про дозвіл на виїзд дитини за кордон та заборонено виїзд малолітньої ОСОБА_3 за кордон, в звязку з чим малолітня ОСОБА_3 залишилася з батьками позивачки ОСОБА_1 та проживала з ними до середини липня 2014 року, поки батько дитини ОСОБА_2 не забрав її до себе, де вона і проживала до 30.08.2014 року.

30.08.2014 року батьки ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у відсутність батька дитини забрали малолітню ОСОБА_3 і вона в подальшому разом зі своєю матірю виїхали в Туреччину, де і проживають на даний час, оскільки позивачка там працевлаштована, а саме працює по контракту до 10.07.2015 року тренером в спортивному клубі «Just Dans Sport Club». Мешкають в житлі, яке винаймає їй роботодавець. Позивачка ОСОБА_1 прийнята на тимчасовий консульський облік в Посольстві України в Турецькій Республіці до 16.03.2016 року.

Звертаючись з даним позовом до суду позивачка ОСОБА_1 просить визначити місце проживання її малолітньої дочки ОСОБА_3, 04.09.2012 року разом з нею, за постійним її місцем реєстрації та проживання в Україні, а саме за адресою: АДРЕСА_2.

Частинами 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Разом з тим орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок № 384/30-02-49 від 14.11.2014 року Органу опіки та піклування м. Черкаси згідно якого за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матірю ОСОБА_17, суд не бере до уваги, оскільки він в основному ґрунтується на інформації отриманій зі слів сторін, а тому приймає рішення на підставі доказів, отриманих в судовому засіданні.

Статтями 150, 180 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання, розвитку та утримання дитини.

Аналізуючи зібрані та досліджені по справі докази, з приводу виконання кожною із сторін батьківських обов'язків щодо дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд приходить до висновку, що сторони в повній мірі виконували вказані обов'язки, оскільки кожний із батьків з ким періодично проживала дитина піклувався про неї, займався її вихованням, матеріально забезпечував. Допитані в судовому засіданні свідки охарактеризували обох батьків, як таких що люблять свою дочку та здатні забезпечити належні умови для її проживання. Обоє з батьків працевлаштовані та матеріально забезпечені.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а згідно ч. 1 ст. 9 вказаної Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Із зазначених норм слідує, що при вирішенні спору щодо дитини, першочерговим є саме інтереси дитини, тобто дитина має виховуватись в атмосфері любові, моралі та матеріальної забезпеченості та не може бути розлучена зі своєю матірю, крім виняткових випадків.

Саме вказані принципи суд враховує при винесенні рішення, враховує ставлення батьків до дитини та виконання ними своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до батьків, вік дитини, якій на даний час виповнилося 2 роки 9 місяців, в якому дитина потребує постійного догляду та любові з боку матері, а також те, що виняткових випадків для розлучення дитини з матірю не існує.

Також при винесенні рішення суд враховує житлово-побутові умови обох сторін, а саме те, що відповідач ОСОБА_2 власного житла не має та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, яка згідно договору купівлі-продажу від 20.09.2002 року належить його батьку - ОСОБА_18 та те що умови проживання у вказаній квартирі малолітньої дочки ОСОБА_3 відповідачем не були забезпечені, оскільки дитина навіть не мала свого ліжка, що було встановлено в судовому засіданні.

Натомість позивачка має на праві власності своє житло, а саме: їй, її батькам ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_19, малолітній ОСОБА_3 на праві власності належить 6/25 частин житлового блоку (секції) 33-30 в будинку № 48 по вул. Орджонікідзе в м. Черкаси кімнати № 38, 39, загальною площею 49,9 кв.м., що стверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03.02.2014 року, витягом з Державного реєстру прав власності на житло.

16.10.2014 року спеціалістами служби у справах дітей Черкаської міської ради ОСОБА_20 та ОСОБА_21 було обстежено житлово-побутові умови проживання малолітньої ОСОБА_3 за адресою: м. Черкаси, вул. Орджонікідзе, 48, жилий блок 33-40 (кім. 38-39) за результатами якого складено акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 16.10.2014 року, з якого вбачається, що в помешканні створені належні умови для проживання дитини, для дитини виділена окрема кімната в якій зроблено сучасний ремонт та умебльовано.

Враховуючи зазначені вище обставини, а саме ставлення кожної із сторін до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із батьків, умови проживання сторін, матеріальне забезпечення сторін, а також виходячи з інтересів малолітньої дитини та її віку, в якому дитина потребує постійного догляду з боку матері, суд вважає що дитина в більшості може бути забезпечена при проживанні її з матірю, а тому приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитини.

Також суд вважає, що при вирішенні спору між батьком та матірю щодо місця проживання малолітньої дитини, суд визначає з ким буде проживати малолітня дитина, а зазначення при цьому конкретної адреси місця проживання є обмеженням права того з батьків з ким буде проживати дитина на свободу пересування та вільний вибір місця проживання на території України, однак враховуючи позовні вимоги позивачки ОСОБА_1, яка просила визначити місце проживання дитини разом з нею за адресою: АДРЕСА_2, виходячи із встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за можливе вказати конкретне місце проживання дитини разом з матірю на території України, а саме за адресою: АДРЕСА_2.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що визначення місця проживання малолітньої дочки разом з матірю за адресою: АДРЕСА_2 не позбавить права батька бачитись з дитиною, відвідувати дочку за місцем проживання та приймати участь у її вихованні.

Разом з тим, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про відібрання дитини ОСОБА_3 у матері та повернення її батьку ОСОБА_2 за місцем його проживання, виходячи із наступного.

В судовому засіданні встановлено, що в даний час малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі своєю матірю проживає в Туреччині, про що відомо її батьку ОСОБА_2 Повернення малолітньої дитини - ОСОБА_3 її батьку - ОСОБА_2 передбачає насамперед повернення дитини в Україну. Отже правовідносини, що виникають між дитиною та батьком вирішуються відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей і повязується із законодавством тієї держави, в якій дитина постійно проживає.

Відповідно до ст. 5 Конвенції (1980 р.) для її цілей:

a) "права піклування" включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини;

b) "права доступу" включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання.

На підставі положень ст. 21 Конвенції, особа яка стверджує, що дитина була вивезена з держави-учасниці або утримується на території іноземної держави з порушенням прав піклування про дитину, може відповідно до ст. 8 Конвенції звернутися з заявою до спеціально призначеного Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини або реалізації права доступу до дитини, яка постійно проживає в іноземній державі.

Функції центрального органу за Конвенцією виконує Міністерство Юстиції України безпосередньо та його територіальний орган - Головне управління юстиції в області, куди необхідно було звернутись ОСОБА_2 з відповідною заявою.

Аналізуючи вищезазначені правові норми, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що вибраний ОСОБА_2 спосіб та порядок звернення до суду не відповідає Конвенції (1980 р.), яка регулює дані правовідносини.

Крім того, Європейський суд неодноразово розглядав справи, пов'язані з вирішенням національними судами спорів про викрадення і повернення дитини, і у своїх рішеннях наголошував на позитивному зобов'язанні держав-членів Ради Європи повернути дітей в країну їх проживання у випадках, встановлених Конвенцією 1980 року, оскільки це зобов'язання також випливає зі ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 18, 160, 161, 171, 150, 155, 180, 181, 182, 183 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Декларацію прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.), , суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини разом з батьком відмовити.

Провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про відібрання дитини закрити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подання у десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Головуючий: В.М. Скляренко