АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №635/2230/14ц
Провадження№ 22-ц /790/7057/15 Головуючий 1 інст. - Караченцев І.В.
Категорія: відшкодування збитків Доповідач - Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Бровченко І.О., Малінської С.М.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, -

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом.

В уточнених позовних вимогах просила стягнути на її користь з ОСОБА_1 ринкову вартість незаконно знесених споруд - веранди «а», тамбуру «а2», ганку «а3» в розмірі 26326 гривень та відшкодувати судові витрати.

Посилалась на те, що вона є власником 1/3 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 1972 року між співвласниками було встановлено порядок користуванням цим домоволодінням, надвірними будівлями та земельною ділянкою. З моменту ухвалення судового рішення позивач постійно доглядала та зберігала виділену їй в користування частину майна, витрачала кошти на підтримання в доброму стані будівель та споруд. Співвласники 2/3 частини будинку, які користувалися своєю частиною до 2000 року, не докладали жодних зусиль для підтримання в доброму стані своєї частини домоволодіння. 07 лютого 2000 року право на 2/3 частини домоволодіння набула ОСОБА_1, яка проводила ремонти житлової частини, але холодні та надвірні будівлі не ремонтувала, не доглядала за ними. У квітні 2005 року ОСОБА_1 подала позов про виділ у натурі своєї частки домоволодіння. Поки тривав судовий процес вона знесла надвірні споруди - веранду «а» (в 2008 р.), тамбур «а2», ганок «а3» (в літку 2005 р.). Наявність цих споруд відображено в технічному паспорті на житловий будинок від 24 грудня 1999 року. Ці споруди були знесені не зважаючи на те, що процент їх зносу, станом на 11 квітня 2005 року складав всього 55% і менше. Тобто знищення цих споруд було необгрунтовним, та можливо носило навмисний характер. Позивач вважає, що такими діями відповідача їй завдано збитки, оскільки знищено майно, яке перебувало у спільній частковій власності без згоди на то іншого співвласника.

Відповідач позов не визнала.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2015 року позов задоволено - стягнуто на користь позивача з ОСОБА_1 ринкову вартість незаконно знесених споруд: веранди «а», тамбуру «а2», ганку «а5» в розмірі 26 326 та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою того ж суду від 04 вересня 2015 року було виправлено описки у судовому рішенні, зокрема, в резолютивній частині рішення, і зазначено, що правильним є ганок «а3», замість ганок «а5».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в особі свого представника, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм права матеріального.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали, представник ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечував, вважав рішення суду законним та обґрунтованим.

Перевіряючи законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 1/3 частина домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з 1972 року належить позивачу ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання.

Рішенням Харківського районного суду від 03 квітня 1972 року, ухваленим за позовом ОСОБА_3 було встановлено порядок користуванням спірним домоволодінням, надвірними будівлями та земельною ділянкою за зазначеною вище адресою між співвласниками - ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

Відповідач ОСОБА_1 набула права власності на 2/3 частини зазначеного вище домоволодіння згідно договору купівлі-продажу від 07 лютого 2000 року.

У період до грудня 2013 року спірне домоволодіння перебувало у спільній часткові власності сторін.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2013 року, було проведено поділ спірного домоволодіння між співвласниками ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та перерозподілені частки співвласників - за ОСОБА_1 визнано право власності на 62/100, замість 2/3 частин домоволодіння, а за ОСОБА_3 - на 38/100 замість 1/3 частини.

За твердженням ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_1 без згоди позивача знесла прибудинкові споруди - у 2008 році веранду «а», у 2005 році тамбур «а2» та ганок «а3», які на той час перебували у спільній частковій власності сторін.

Задовольняючи позов та стягуючи на користь позивача ринкову вартість незаконно знесених споруд, суд першої інстанції виходив з приписів ст.41 Конституції України, ст.ст. 321, 358,367 ЦК України та вважав недоведеним факт пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про відшкодування збитків.

У повному обсязі з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За приписами ст.326 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За змістом ст.349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Судовим розглядом встановлено і визнається сторонами, що на час набуття ОСОБА_1 права власності на 2/3 частини спірного домоволодіння до його складу входили такі надвірні споруди як веранда «а», тамбур «а2» та ганок «а3». Факт їх знесення відповідачем без згоди іншого співвласника ОСОБА_3, ОСОБА_1 не заперечується.

Таким чином, дії відповідача по знесенню спірних споруд без згоди на то позивача вчинені усупереч вимогам ст.358 ЦК України, цими діями були порушені права ОСОБА_3 та останній завдано збитки.

Посилання відповідача на те, що знесення нею спірних споруд було зумовлено поважними причинами (аварійним станом), та з дозволу Південноміської ради Харківського району Харківської області, не є підставою для визнання таких дій правомірними, оскільки ці дії не були погоджені у встановленому законом порядку з іншим співвласником.

Разом з тим, порушене право позивача не може бути захищене судом з огляду на пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення, серед іншого, вирішує питання про дотримання чи порушення позивачем строку звернення до суду та чи подано стороною заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стеттею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що під час розгляду спору судом першої інстанції відповідачем подавались письмові заяви про застосування до спірних правовідносин наслідків спиву строку позовної давності.

Проте суд вважав, що строк позовної давності позивачем не пропущений.

Такий висновок суду суперечить матеріалам справи.

Так, за твердженням позивача спірні споруди були незаконно знесені відповідачем у 2005 та 2008 роках. Представник позивача у суді апеляційної інстанції не заперечував той факт, що ОСОБА_3 стало відомо про такі дії відповідача безпосередньо після знесення спірних споруд, оскільки позивач постійно мешкає у спірному домоволодінні.

Отже, позивач з моменту знесення спірних споруд знала про порушення свого цивільного права, як співвласника, але з даним позовом до суду звернулась лише у 2014 році, тобто з пропуском встановленого ст.257 ЦК України строку.

Посилання представника позивача на те, що початком перебігу позовної давності є лютий 2013 року - час коли позивачу стало відомо про те, що спричинені відповідачем внаслідок незаконного знесення споруд збитки не були враховані експертним висновком №7833 від 22 січня 2013 року (проведеним у справі про поділ домоволодіння) є помилковим, оскільки право власника ОСОБА_3 було порушено саме в момент знесення спірних споруд, про що останній було достаменно відомо.

Заяви про визнання поважними причин пропуску позовної давності позивач не подавала, що підтвердив її представник суду апеляційної інстанції.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим, таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді