АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-ц/796/3131/2015 Головуючий у І інстанції - Ластовка Н.Д.
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в Апеляційному суді міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності в порядку спадкування.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина - ОСОБА_5, 1928 року народження. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Вказана частина квартири належала померлій на підставі свідоцтва про право власності від 17.06.1993 року НОМЕР_1, посвідченого комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району. 31 жовтня 2013 він звернувся до державного нотаріуса 7-ї Київської державної нотаріальної контори, яка знаходить за адресою: АДРЕСА_2, з проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5, однак у зв'язку з тим, що, на думку нотаріуса, надане ним свідоцтво про право власності від 17.06.1993 НОМЕР_1 не є правовстановлюючим документом на спадкове майно, він отримав відмову у вчиненні нотаріальних дій. Він вважає таку відмову незаконною, оскільки надане ним свідоцтво про право власності на житло, видане Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 17.06.1993 згідно з розпорядженням (наказом) від 17.06.1993 року № 2499-ж, дублікат якого виданий на підставі наказу відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації 23.04.2013 №17/2499-д, зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.06.2013 року, номер запису про право власності 1271968, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0. Він є спадкоємцем за законом померлої дружини ОСОБА_5 та фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, виходячи з наступного. ОСОБА_5, проживала за адресою у м. Києві в квартирі АДРЕСА_1, разом з ним з 28.10.1961 року. Крім нього та його дружини на момент її смерті у вказаній квартирі ніхто не проживав. Після смерті дружини він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, шляхом його використання, підтриманні його в належному стані, проведенні поточних ремонтних робіт, оплаті комунальних платежів за всю квартиру в цілому. За прийняттям спадщини після смерті спадкодавця ніхто не звертався. Крім нього спадкоємницею першої черги є їх спільна донька ОСОБА_4, яка не виявила бажання отримати спадщину та відповідну заяву до нотаріальної контори не подавала. За життя ОСОБА_5 договорів про відчуження належного їй нерухомого майна та договорів довічного утримання не складала. Зазначену спадщину він прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном померлої ОСОБА_5 - 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_6, як за спадкоємцем за законом першої черги, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В апеляційної скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В суді апеляційної інстанції представник скаржника підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, наведених в ній.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Відповідачка та представник третьої особи у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.549 ЦК України (в редакції Закону 1963 р., що діяв на час відкриття спадщини) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені потягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, 1928 року народження, яка було дружиною позивача (а.с. 9, 18).

Згідно дубліката свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 17 червня 1993 року, посвідченого комітетом по оренді та приватизації комунального майна АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3, та членам його сім'ї ОСОБА_5 у рівних долях (а.с. 11).

Постановою державного нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2649/02-31 від 31.10.2013 року було відмовлено ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_3, у видачі свідоцтва про право на спадщину згідно зі ст. 1241 ЦК України на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, оскільки позивачем не надано правовстановлюючого документу на спадкове майно, а свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 17 червня 1993 року на ім'я померлої не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень. (а.с. 8)

Із оглянутого в судовому засіданні апеляційної інстанції оригіналу дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 17.06.1993 року згідно з розпорядженням (наказом) від 17.06.1993 року № 2499-ж, вбачається, що даний правовстановлюючий документ не зареєстрований в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень.

Як видно із пояснень представника позивача, ОСОБА_3 у зв»язку зі смертю дружини позбавлений можливості у встановленому порядку зареєструвати належну ОСОБА_5 частку квартири.

Із копії матеріалів спадкової справи щодо майна померлої слідує, що ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом померлої дружини ОСОБА_5 й фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав у АДРЕСА_1 разом з дружиною з 28.10.1961 року, із заявою до нотаріальної контори про видачу свідоцтва по право на спадщину звернувся 04.12.2003р.

Крім позивача та його дружини на момент її смерті у вказаній квартирі ніхто не проживав, із заявою про прийняття спадщини в межах встановленого законом строку ніхто не звертався.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Свідоцтво про право власності є належним правовстановлюючим документом, який посвідчує право власності померлої ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, оскільки державна реєстрація права власності на вказану квартиру регулювалася підзаконним нормативним актом, зокрема Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56. Пунктом 26 цього Положення передбачено, що на підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі.

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 «Про державу реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ні ким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовуються чинний та той час Закон, зокрема відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом та інше. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року. Такі роз'яснення містяться зокрема в Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування»

Крім того, відповідно до роз»яснень, що містяться в п.23 вказаної Постанови , свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд першої інстанції правильно встановив, що спадщину у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном померлої, інших спадкоємців, крім нього, на час розгляду справи не було, у видачі йому свідоцтва про право на спадщину було безпідставно відмовлено нотаріусом, а тому суд обґрунтовано визнав за ОСОБА_6, як за спадкоємцем за законом першої черги, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Постановлене судом рішення відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам матеріального і процесуального закону, права ОСОБА_2 не порушує не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Ті обставини, що 03.09. 2014 р., тобто після ухвалення рішення по даній справі й після спливу строку для прийняття спадщини, ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на спадщину за заповітом, а також постановлення Дніпровським районним судом м.Києва заочного рішення від 09.12.2014р., яке не набрало законної сили, про надання ОСОБА_2 додаткового строку для прийняття спадщини, не є підставами для скасування законного та обгрунтованого судового рішення.

ОСОБА_2 не позбавлена можливості захистити свої права шляхом заявлення вимог про перерозподіл спадщини.

Не заслуговують на увагу й посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4, дочка покійної, не є належним відповідачем по справі, відповідачами по справі має бути держава в особі органів місцевого самоврядування та спадкоємець за заповітом ОСОБА_2

Позивач є чоловіком покійної, й має право на спадкування за законом, як подружжя, який пережив спадкодавця. Органи місцевого самоврядування будь-яких вимог щодо спадщини не заявляли, а ОСОБА_2 не має повноважень представляти їх інтереси.

Апелянт на час розгляду справи не подавала заяву про прийняття спадщини, тому вважалася такою, що не прийняла її, тому у суду були відсутні підстави для притягнення органу місцевого самоврядування та ОСОБА_2 до участі в справі як співвідповідачів.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді