Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/2436/15 Головуючий у 1 інстанції: Фісун Н.
Єдиний унікальний № 323/3621/14 Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Стрелець Л.Г.,

суддів Гончар М. С.,

Каракуші К.В.,

при секретарі: Хомяк К. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Рада опіки та піклування при виконавчому комітету Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, Служба у справах дітей Оріхівської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Рада опіки та піклування при виконавчому комітету Кіровської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, Служба у справах дітей Оріхівської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина.

В обґрунтування позову зазначав, що 02 червня 2007 року зареєстрував шлюб з відповідачем по справі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюбне життя між ними не склалося, відповідач в січні 2014 року зібрала свої речі та виїхала на свою батьківщину (Західну Україну), залишивши сина на його повному утриманні.

В даний час в Рожнятівському районному суді Івано-Франковської області знаходиться позов про розірвання шлюбу з відповідачем.

Зазначає, що весь цей час відповідач не цікавилась життям сина, не телефонувала, не виявляла бажання спілкуватися з дитиною та приймати участь у його вихованні, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини.

Також відповідач в добровільному порядку ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 500 грн. щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до настання сином повноліття.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2014 року позовну заяву задоволено.

Позбавлено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянку України, уродженку с. Суходіл, Рожнятівського району. Івано-Франківської області, батьківських прав відносно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 500 грн. щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 14 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. в дохід держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не піклується про нього, не бере участі у його вихованні та матеріальному забезпеченні, з дитиною взагалі не спілкується з січня 2014 року, не виявляє до нього батьківської турботи та уваги, не турбується про його фізичний і духовний розвиток, що відповідно до вимог ст. 164 СК України є підставами для позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина.

Вказані висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надала жодного доказу, який мала надати у відповідності до вимог ст.ст. 10,11,60 ЦПК України, на підтвердження факту створення їй перешкод у спілкуванні з дитиною.

Судом встановлено, що після розлучення сторони проживають окремо, відповідно до довідки адресно - довідкового бюро Державної міграційної служби України з січня 2014 року ОСОБА_3 знята з реєстрації у Івано-Франківську область ( а.с.14) і з вказаного часу не бачиться з дитиною і не спілкується з нею, тривалий час взагалі не проявляє інтересу до життя сина і не надає матеріальної допомоги на його утримання.

Відповідач не заперечує відсутності своєї участі в вихованні сина.

Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" , ст. 180 СК України батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, і зобов'язані утримувати дитину до повноліття.

Стягуючи з відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі, а саме 500 гривень щомісяця, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач не працює, постійного заробітку не має.

Згідно зі ст. 7 Закону України „Про Державний бюджет на 2014 рік" прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років становить - 1032 гривні, для дітей віком від 6 до 18 років - 1286 грн., але це не свідчить про те, що саме зазначені суми аліментів повинні бути стягнуті з відповідача. Зі змісту ст. 180 СК України слідує, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Причому обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Тобто, прожитковий мінімум для дітей повинні забезпечити в рівній мірі батько та мати, тобто 1280:2=640 грн., стягнута судом сума 500 гривен щомісячно є меншою ніж половина прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Заперечуючи проти стягнутої суми аліментів, відповідач не надала жодного належного та допустимого доказу, що вона не має можливості надавати таку матеріальну допомогу дитині, окрім того, що зазначила, що вона не працює. Між тим доказів тому, що вона є непрацездатною особою, або за станом здоров'я не може працювати ні суду першої інстанції ні до апеляційної скарги не надала.

При розгляді справи не встановлені обставини, існування яких могло стати перешкодою у здійсненні батьківських обов'язків, що виключало б винну поведінку відповідача в ухиленні від виховання дитини.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.05.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2014 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.45, 46-48)

ОСОБА_3 не прагне бачитись з дитиною, після ухвалення судового рішення ставлення до дитини та відношення до виконання батьківських обов'язків не змінилося. Вона не намагалась побачитись з дитиною.

В апеляційній скарзі вказує на те, що у січні 2014 року її колишній чоловік та його мати вигнали її з будинку не надали можливості забрати дитину, та особисті речі, але доказів вказаним обставинам не надано. Також не надано доказів і тому, що відповідач, як мати приймала заходи, щодо встановлення з дитиною побачень, або намагалась взагалі побачитися з дитиною.

Доводи апеляційної скарги містять лише посилання на начебто перешкоди, які їй чинилися з боку колишнього чоловіка та його матері у спілкуванні з дитиною, але ж про будь-які дії чи намагання будь-яким чином здолати ці перешкоди відповідач не зазначає.

Повно та об'єктивно встановивши в судовому процесі всі обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд обґрунтовано визнав, що ОСОБА_3 свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов'язків і позбавлення батьківських прав вимагають інтереси малолітньої дитини.

Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки щодо наявності правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав з урахуванням положень Конвенції про права дитини, ст.ст.150, 164, 171СК України, п.15, 16 постанови Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року №3.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться лише до переоцінки доказів, яким надана належна оцінка судом в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 11 грудня 2014 року в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: