Ухвала іменем україни
03 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 18 травня 2007 року банк надав ОСОБА_7 кредит у розмірі 23 000 доларів США строком до 18 травня 2017 року, однак останній не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором. У забезпечення виконання зобов'язань за договором банку згідно з договором іпотеки від 18 травня 2007 року був переданий житловий будинок

по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6 Банк відповідачу та третій особі направляв вимоги про дострокове погашення заборгованості, однак станом на 06 вересня 2013 року заборгованість становить 12 302,60 доларів США, що еквівалентно 98 334 грн 68 коп. Оскільки ОСОБА_7 не виконує зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків у встановлені строки, позивач просив суд звернути стягнення на іпотечне майно з метою задоволення своїх майнових вимог.

Заочним рішенням Буського районного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2015 року, позовну заяву задоволено. В рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 18 травня 2007 року № 014/0899/82/49226 в розмірі 12 302,60 доларів США, що еквівалентно 98 334 грн 68 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 що складається з трьох житлових кімнат та кухні, загальною площею 88,5 кв. м, що належить ОСОБА_6, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, задовольняючи позов, виходив із того, що позичальник за кредитним договором допустив неналежне виконання його умов щодо повернення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, що дає право банку звернути стягнення на предмет іпотеки.

Такі висновки є правильними та відповідають матеріалам справи з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 18 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № 014/0899/82/49226, за умовами якого ОСОБА_7 отримав від позивача кредит у розмірі 23 000 дол. США зі сплатою за користування кредитом у розмірі 13,75 % річних з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.4, 5.1 договору ОСОБА_7 зобов'язався щомісячно до 15-го числа кожного місяця повертати кредитні кошти згідно з графіком погашення та сплачувати банку відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 13,75 % річних.

Відповідно до умов даного кредитного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися згідно з графіком погашення кредиту в розмірі 1/120 від суми ліміту отриманого кредиту, погашення відсотків за користування кредитом; або шляхом здійснення щомісячних фіксованих рівних платежів (ануїтентний платіж) протягом всього строку дії договору згідно з графіком погашення кредиту (п. 1.3 договору)

Судом встановлено, що ОСОБА_7 порушив зобов'язання за кредитним договором, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів.

Внаслідок невиконання свого зобов'язання у ОСОБА_7 утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 12 302,60 дол. США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 9 625,11 доларів США; заборгованість зі сплати відсотків - 1 013,97 доларів США; пеня за порушення графіку повернення кредиту та сплати відсотків - 1663,52 доларів США.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_7 в іпотеку банку, згідно договору іпотеки від 18 травня 2007 року, переданий житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 який складається з трьох житлових кімнат та кухні, загальна площа якого становить 88,5 кв. м, який є згідно з п. 3.1 договору є предметом іпотеки. Даний будинок належить на праві власності відповідачу ОСОБА_6

Разом з іпотекою нерухомого майна, зазначеного в п. 3.1 договору, в іпотеку передана земельна ділянка, на якій знаходяться визначені будівлі та споруди. Земельна ділянка належить іпотекодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Красненською селищною радою 13 лютого 2006 року на підставі рішення 23-ї сесії 4-го скликання від 14 грудня 2005 року.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 3.2.1.2 договору іпотеки в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, право власності на земельну ділянку переходить до набувача разом з будівлями та спорудами. При неможливості реалізації предмета іпотеки включно із земельною ділянкою, земельна ділянка може бути відокремлена від предмета іпотеки та реалізована окремо від будівель та споруд, якщо на це буде згода іпотеко держателя.

Відповідно до п. 4.4 договору вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем та становить 192 361 грн, що за курсом НБУ на день укладення договору становить 38 091,29 доларів США (а. с. 9).

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення передбачені ст. 309 ЦПК України.

Норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції, з огляду на вищезазначене, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року № 6-44цс15).

За таких обставин оскільки суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а норми Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду, підстави для їх скасування у касаційному порядку також відсутні.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій не вбачається, що судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення судів - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Г.В. Юровська