Справа № 344/4245/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2347/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Соколовського В.М.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Мистецького об'єднання «Елегія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Івано-Франківська обласна рада, про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов'язання провести індексацію заробітної плати та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 9 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до Мистецького об'єднання «Елегія» про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов'язання провести індексацію заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з січня 2002 року працював у МО «Елегія», однак наказом №7 від 04.09.2008 року його звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з введенням процедури ліквідації. Вважав наказ незаконним, оскільки такий не був доведений до його відома у встановлені трудовим законодавством строки. Також не було вжито заходів щодо виплати вихідної допомоги та сприяння у працевлаштуванню його як вивільненого працівника. Крім того, в порушення вимог ст.116 КЗпП України з вини відповідача з 1 грудня 2006 року і по даний час з ним не проведено розрахунку по заробітній платі. Тому просив стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, всього в розмірі 107 184,00 грн., зобов'язавши відповідача провести індексацію заробітної плати в межах прожиткового мінімуму з моменту виплат і по даний час.

Крім того, зазначаючи спричинення йому МО «Елегія» моральної шкоди внаслідок порушення трудових прав, просив стягнути на відшкодування такої 30 000,00 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18 серпня 2014 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Івано-Франківську обласну раду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 9 вересня 2015 року позов задоволено частково. Зобов'язано Мистецьке об'єднання «Елегія» здійснити індексацію нарахованої та не виплаченої ОСОБА_2 заробітної плати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також вирішено питання розподілу судових витрат.

На вказане рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору. Зокрема, зазначає про помилковість висновку щодо пропуску строку звернення до суду із вимогою про скасування наказу про звільнення. При цьому судом не встановлено час вручення йому копії оскаржуваного наказу, а отже перебіг позовної давності.

Необґрунтованим, на думку апелянта, є також і висновок суду щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Розглядаючи спір в цій частині суд не врахував положень трудового законодавства України, відповідно до яких відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності за ст.117 КЗпП України.

Крім того, безпідставно судом відмовлено і у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди. Так, судом не взято до уваги, що у зв'язку із незаконним звільненням він був позбавлений засобів існування та утримання сім'ї, тому протягом тривалого часу був змушений шукати постійну роботу. Відтак, протиправними діями відповідача йому спричинено моральні страждання.

Посилаючись на вищезазначені обставини просив рішення суду в оскаржуваній частині змінити, задовольнивши його позовні вимоги в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представники Мистецького об'єднання «Елегія» та Івано-Франківської обласної ради в судове засідання не з'явилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування наказу про звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 пропустив строк, встановлений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду із такою вимогою, оскільки про винесення цього наказу йому було відомо ще у 2009 році, а заяви про поновлення строку ним не подано. Щодо відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, то суд вважав, що заборгованість за період з 01.12.2006 року до 31.12.2007 року на користь позивача стягнуто як в наказному, так і позовному провадженні, а будь-яких доказів щодо наявності заборгованості в розмірі 107 184,00 грн. ним не представлено. Аналогічно не доведено також, що внаслідок звільнення з роботи за сумісництвом, він зазнав моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах із відповідачем. Наказом №1 від 28 грудня 2001 року «Про прийом на роботу» між сторонами було укладено трудову угоду на період з 10.01.2002 року до 10.01.2007 року (а.с.26-28).

При цьому з'ясовано, що позивач працював в МО «Елегія» по сумісництву. Відповідно до записів у трудовій книжці наказом №397 від 27 серпня 1984 року його прийнято на посаду артиста оркестру Гуцульського ансамблю пісні і танцю Івано-Франківської обласної філармонії (а.с.128). Даної обставини ОСОБА_2 не заперечував.

У зв'язку із введенням процедури ліквідації Мистецького об'єднання «Елегія» наказом ліквідатора №7 від 4 вересня 2008 року працівників об'єднання, в тому числі і позивача, звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 35-37).

Встановлено, що ліквідатором МО «Елегія» при видачі наказу про звільнення не дотримано вимог ст. 49? КЗпП України щодо персонального попередження не пізніше ніж за 2 місяці про наступне вивільнення працівника.

Відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що про звільнення з роботи ОСОБА_3 було відомо у 2009 році. За захистом порушеного права позивач звернувся 26 березня 2014 року, при цьому не просив поновити строк звернення до суду.

За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права. А тому обґрунтовано саме з цих підстав відмовив у задоволенні позовної вимоги про скасування наказу про звільнення.

Колегія суддів вважає вірним і висновок суду щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 1 грудня 2006 року у розмірі 107 184, 00 грн.

А тому погоджується з ним з огляду на таке.

За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як передбачено статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з довідкою МО «Елегія» №311 від 21 грудня 2007 року за період з 01.12.2006 року до 01.12.2007 року ОСОБА_2 нараховано та не виплачено заробітну плату в сумі 1 675,83 грн. (а.с.53).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 січня 2009 року з Мистецького об'єднання «Елегія» на користь позивача стягнуто 2 200,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 454,38 грн. компенсації за час затримки її виплати, а всього 2 654,38 грн. Вказаним рішенням підтверджено, що заборгованість по заробітній платі у розмірі 2 200,00 грн. визначено за період з 01.12.2006 року по 31.12.2007 року. На підставі цього рішення Івано-Франківським міським судом 17 лютого 2009 року видано виконавчий лист №2-275/2009 року (а.с.43-44,49).

З'ясовано, що 25 травня 2009 року державним виконавцем Управління ДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2009 року №2-275/2009 року про стягнення з МО «Елегія» на користь ОСОБА_2 2 200,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 454,38 грн. компенсації за час затримки її виплати, а всього 2 654,38 грн. (а.с.96-98).

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

При цьому, як передбачено статтею 102-1 КЗпП України, працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Однак, будь-яких належних та допустимих доказів щодо фактичного виконання позивачем роботи в МО «Елегія» з січня 2008 року, а відповідно нарахування за це заробітної плати, ним суду як першої інстанції, так і апеляційному суду не представлено.

Відтак, місцевий суд дав правильну юридичну оцінку тій обставині, що Мистецьке об'єднання «Елегія» засновано як організація зі спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Івано-Франківської області та перебувало в управлінні Івано-Франківської обласної ради. Відповідно з часу заснування і по 2006 рік фінансова підтримка його діяльності проводилася виключно за рахунок коштів обласного бюджету. Однак, з 2007 року така була припинена.

В силу ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 13 постанови від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи, що позивачем не представлено будь-яких доказів того, що внаслідок звільнення з роботи за сумісництвом він зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв'язки, які вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано відмовив і у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог і ухвалення нового рішення про задоволення в цій частині позовних вимог ОСОБА_2

Розглянувши справу в межах заявленого в цій частині позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, відповідно рішення суду в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не спростовують, рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком місцевого суду в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 щодо зобов'язання відповідача здійснити індексацію нарахованої та невиплаченої йому заробітної плати.

Так, дійшовши правильного висновку про відсутність підстав для здійснення нарахування та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України суд водночас безпідставно зобов'язав МО «Елегія» провести позивачу індексацію нарахованої та невиплаченої йому заробітної плати.

Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Зокрема, як визначено статтею 33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону про індексацію та Порядку.

Так, за змістом ст.ст.1,2,3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713.

Як передбачено ст.10 цього Закону індексація доходів працюючого населення проводиться за основним місцем роботи.

Доходи від роботи за сумісництвом, на умовах погодинної оплати поза основним місцем роботи індексуються в розмірі, що з урахуванням оплати праці за основним місцем роботи не перевищує прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення (Постанова КМ України, від 17.07.2003, № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення») особі, яка працює за сумісництвом, видається на її вимогу довідка з основного місця роботи про розмір доходу, що підлягає індексації, та проіндексованого доходу.

На підставі цієї довідки провадиться індексація доходів від роботи за сумісництвом у межах суми, що не перевищує прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, з урахуванням отриманої заробітної плати за основним місцем роботи.

Отже, за змістом наведених норм індексація - це механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відтак, оскільки законодавцем визначено поняття та підстави для застосування такого механізму, при вирішенні цього питання значення має наявність доказів щодо факту підвищення заробітку, величини індексу споживчих цін - порогу індексації, як підстави для проведення індексації за відповідний розрахунковий період. Відповідно, така процедура вимагає відповідного документального забезпечення.

Разом з тим, місцевий суд вбачаючи правові мотиви застосування механізму підвищення грошових доходів позивача для здійснення нарахування та виплати йому індексації не зазначив жодних доказів на підтвердження розміру заробітної плати, яка підлягала індексації, а також відповідні підстави такого нарахування.

Не містять будь-яких об'єктивних та допустимих доказів, як того вимагають норми ст.ст.58,59 ЦПК України, на підтвердження підстав нарахування індексації заробітку позивача і матеріали справи.

Не встановлено таких доказів і апеляційним судом.

При цьому колегія суддів вважає, що з врахуванням необхідності відповідних передумов для проведення індексації, документального підтвердження права на її нарахування, та зважаючи на те, що позивач працював за сумісництвом, сама по собі вказівка в акті перевірки від 13.08.2007 року Територіальною державною інспекцією з питань праці про виявлення факту не проведення працівникам підприємства індексації заробітної плати з травня 2006 року не є достатньою підставою для покладення на відповідача такого обов'язку.

Згідно із ч.3 ст.303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи вищенаведені обставини колегія суддів приходить до переконання, що в цій частині рішення винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

А тому його слід скасувати, постановивши нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про зобов'язання відповідача провести індексацію нарахованої та невиплаченої заробітної плати.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 9 вересня 2015 року в частині задоволення позову скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до Мистецького об'єднання «Елегія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Івано-Франківська обласна рада, про зобов'язання провести індексацію заробітної плати відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Л.В. Василишин

В.М. Соколовський