Справа № 278/5210/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року

Житомирський районний суд Житомирської області

у складі: головуючої - судді Баренко С.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Левченко С.О., позивача, представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання заповітів недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у позові просить визнати недійсними заповіти свого батька ОСОБА_4 від 06.06.2012 та 06.09.2012, якими той на випадок своєї смерті визначив спадкоємцями нерухомого майна, а саме квартири у м. Житомирі, гаража, земельної ділянки та житлового будинку в с. Довжик відповідачів. Вимоги мотивовано тим, що спадкодавець внаслідок хвороб не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Позивач та його представник у суді вимоги підтримали. Наполягали, що ОСОБА_4 мав часті сердечні захворювання, що супроводжувалися втратою пам'яті, перед смертю не розумів де знаходиться, не впізнавав рідних, виконував вказівки матері позивача, яка також страждала на психічні захворювання. Батько своїми заповітами фактично позбавив позивача права на спадкування.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку через оголошення у пресі.

Представник ОСОБА_3 позов не визнав. Наполягав, що спадкодавець свідомо не відніс сина до спадкоємців за заповітом, оскільки після повернення спадкодавця з Росії, між ними склалися неприязні стосунки. Позивач не працював, грошові кошти, що заробляли батьки та висилали йому на будівництво спірного будинку в с. Довжику, витрачав на власний розсуд, ставився до батьків ворожнечо, був засуджений за спричинення матері тілесних ушкоджень, неодноразово зазіхав на майно батьків. Стверджував, що в заповіті викладена справжня воля спадкодавця.

Дослідженим матеріалам справи відповідають цивільні правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Житомирі помер ОСОБА_4 (а.с.6). Своїм заповітом від 06.06.2012 він визначив спадкоємцем своєї частки у квартирі АДРЕСА_1 та гараж АДРЕСА_2 онуку ОСОБА_2 (а.с. 8).

Іншим заповітом від 06.09.2012 спадкодавець заповів належну йому земельну ділянку площею 0,2480 га та житловий будинок АДРЕСА_3 своїй дочці ОСОБА_3 (а.с. 7). Будь-яких зауважень щодо оформлення заповітів позивач не має. Оригінали наведених заповітів були оглянуті в суді (а.с.49,50)

За свідченням ОСОБА_5, вона не могла б назвати ОСОБА_4 адекватною людиною, оскільки він ображав дочку позивача. Батьки вимагали від позивача розлучитися з дружиною. Аналогічні показання надала інша сусідка ОСОБА_6, та вказувала, що це позивач будував спірний житловий будинок у Довжику. Соціальний педагог ОСОБА_7, вчитель ОСОБА_8 та юрисконсульт центру соціальних служб ОСОБА_9 розповіли, що були свідками конфлікту у родині ОСОБА_4, під час навчання дочки позивача на дому. З приводу цього свідками було складено відповідний акт.

Свідки ОСОБА_10 ,ОСОБА_11, ОСОБА_12, пояснили, що до самої смерті подружжя ОСОБА_4 вони підтримували дружні стосунки. ОСОБА_4 був розумною, шанованою та дуже цікавою людиною. Жодними психічними хворобами спадкодавець не хворів та свідомо позбавив позивача спадщини, який не працював, викрав гроші та золоті прикраси батьків з сейфу, на власний розсуд використовував кошти, які батьки переказували йому з Росії на будівництво спірного житлового будинку у с. Довжик, батько сплачував за нього величезні комунальні борги. Позивач був засуджений за спричинення матері тілесного ушкодження середньої тяжкості під час сварки, батьки зверталися до суду про його виселення та до правоохоронних органів на його неправомірну поведінку. Категорично стверджували, що ОСОБА_4 повністю розумів свої дії та свідомо керував ними, у лікарні перебував протягом тижня і помер. Позивач не був на похоронах батька.

Такі показання узгоджуються із представленими письмовими матеріалами (а.с.89-99).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України, згідно якої вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними в статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пленум ВСУ у п.18 Постанови №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" також роз'яснив, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який би давав підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій та (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1 ст. 60 ЦПК України). За правилами ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відомості про хворобу спадкодавця, який перебував на стаціонарі з 25.09.2012 по 26.09.2012 (а.с. 102) жодним чином не вказують на недійсність заповіту, оскільки лікування проходило після складання заповітів. Окрім цього виявлені у спадкодавця хвороби не вказують на наявність у нього хронічного стійкого психічного розладу, внаслідок яких він був не здатний усвідомлювати значення своїх дій під час складання заповіту. Враховуючи відсутність передбачених чинним законодавством умов для визнання заповіту недійсним, суд відмовляє у задоволенні позову.

За правилами ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позивачем сплачено судовий збір лише за одну вимогу, а фактично у позові йдеться про оскарження двох заповітів, суд стягує з позивача 243 грн. 60 коп. судового збору на користь держави.

Керуючись: ст.ст. 15, 16, 1233, 1235, 1247-1248,1257, 1268, ЦК України, ст. ст. 3, 11, 57-59, 60, 61, 88, 130, 197, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання заповітів від 06.06.2012 та 06.09.2012 недійсними відмовити за недоведеністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку на апеляційне оскарження.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області протягом 10 днів після проголошення рішення через Житомирський районний суд.

Суддя: С.Г. Баренко