АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №752/3451/13-ц Головуючий у першій інстанції Мирошниченко О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарях Басюк Ю.В., Юрченко А.С.,

за участю представників позивача Гончар О.В., Яценко О.В.,

відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представників відповідачів ОСОБА_8,

ОСОБА_9, ОСОБА_10,

представників третіх осіб МасловоїВ.М., Романової І.В.,

ІваницькоїТ.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами

Гончар Ольги Володимирівни як представника за довіреністю

Відкритого акціонерного товариства «Експериментальний завод залізобетонних шпал»,

Олійник Наталії Леонідівни як представника за довіреністю

Міністерства фінансів України,

Поддимая Андрія Борисовича як представника за довіреністю

Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк»

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року у справі

за позовом

Відкритого акціонерного товариства «Експериментальний завод залізобетонних шпал»

до

ОСОБА_7, ОСОБА_6,

Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»,

треті особи

Міністерство фінансів України, Національний банк України

про

визнання недійсним кредитного договору та стягнення збитків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

22.02.2013 Відкрите акціонерне товариство (далі - ВАТ) «Експериментальний завод залізобетонних шпал» (далі - Завод) звернулося до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, укладеного 01.09.2006 між ВАТ «Укргазбанк» та Заводом, у результаті зловмисної домовленості відповідачів ОСОБА_7 і Банку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2013, у задоволенні позову ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» відмовлено за недоведеністю пред'явлених вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2013 рішення Голосіївського райсуду м. Києва від 11.07.2013 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2013 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року позовні вимоги ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» задоволені: визнано недійсним кредитний договір №90/2006, укладений 01.09.2006 між ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» та ВАТ «Укргазбанк»; стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ПАТ «Укргазбанк» на користь Заводу збитки у сумі 15242436,40грн та судовий збір у розмірі 3441грн; накладено арешт на рухоме та нерухоме майно - предмет іпотеки за договором іпотеки №90/3/2006 від 04.09.2006, договором застави №90/1/2006 від 04.09.2006 та договором застави №90/3/2006 від 04.09.2006.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.09.2006 між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» і від імені якого діяв директор першої Київської філії цього банку, та ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал», від імені якого діяв Голова правління ОСОБА_6, укладено кредитний договір №90/2006. Відповідно до умов цього договору Банк відкрив Заводу як позичальнику невідновлювальну кредитну лінію для ведення поточної діяльності з лімітом в 18млн грн на строк до 31.08.2011 зі сплатою 18% річних за користування кредитом.

14.12.2007 та 26.03.2009 між Банком та Заводом укладено Додаткові угоди №1 та №2 щодо зміни суми ліміту кредитної лінії та графіку повернення кредиту без зміни його кінцевого строку.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 04.09.2006 уклали Договір іпотеки №90/3/2006, договір застави №90/1/2006 та договір застави №90/3/2006, якими в іпотеку та заставу банку передано належне на праві власності заводу нерухоме майно - майновий комплекс загальною площею 10249мІ у АДРЕСА_1, а також транспортні засоби та обладнання.

У період з 04.09.2006 по 26.11.2006 на підставі кредитного договору №90/2006 Завод отримав від Банку 17999405,02 грн кредитних коштів.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань Заводу за кредитним договором рішенням Господарського суду м. Києва від 05.07.2013 (справа №34/393-11/217) з ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» стягнуто 11625000грн простроченої заборгованості за кредитом, 13376,71грн простроченої заборгованості за процентами, 8490324,74грн простроченої заборгованості за процентами, 1845798,37грн пені за несвоєчасне погашення кредиту, 1279068,75грн пені за несвоєчасне погашення процентів, 5000грн штрафу за порушення умов договору іпотеки щодо страхування предмета іпотеки, 10000грн штрафу за порушення умов договору застави та звернуто стягнення на предмети іпотеки і застави.

Виходячи з того, що рішення про залучення кредитних коштів для ведення поточної діяльності Заводу були оформлені рішеннями уповноважених органів управління товариства - протоколом загальних зборів акціонерів та протоколами спостережної ради товариства, які фактично були прийняті ОСОБА_7, адже на момент ухвалення рішення спостережної ради він обіймав посаду Голови спостережної ради, на момент ухвалення рішення загальних зборів акціонерів був власником акцій товариства, які складали 89,2148% статутного капіталу товариства, а присутніми на зборах були власники акцій, що складали 89,33% статутного капіталу, - суд першої інстанції дійшов висновку, що вирішення питань загальними зборами товариства та спостережною радою залежало виключно від ОСОБА_7

Також судом першої інстанції встановлено, що виключно в інтересах ОСОБА_7 04.09.2006 між ним та ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» в особі Голови правління ОСОБА_6 був укладений договір безвідсоткової позики грошових коштів, відповідно до якого Завод передав у власність ОСОБА_7 15549889,89грн, а ОСОБА_7 зобов'язався повернути заводу таку ж суму грошових коштів без сплати процентів за користування ними та без забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором. З урахуванням наведеного та виходячи з того, що на підставі цього договору Завод передав ОСОБА_7 кошти, отримані 04.09.2006 на підставі кредитного договору №90/2006 в сумі 15549890,07грн, тобто, кредитні кошти, а ОСОБА_7 перевів їх на свій поточний рахунок у ВАТ АБ «Укргазбанк», - суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність і обгрунтованість позовних вимог ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» та задовольнив їх у повному обсязі.

При цьому суд першої інстанції виходив з положень ст.232 ЦК України та того, що наявність зловмисної домовленості між ОСОБА_7 та ВАТ АБ «Укргазбанк» підтверджується тим, що ОСОБА_7 як акціонер і Голова спостережної ради на момент укладення оспорюваного кредитного договору був наділений обсягом повноважень представника Заводу та виступав таким представником у взаємовідносинах з Банком, забезпечив прийняття рішень Заводу про залучення кредитних коштів, які, як достеменно було відомо Банку, були використані на особисті потреби ОСОБА_7 як фізичної особи і не були пов'язані з поточною діяльністю товариства.

В апеляційних скаргах ПАТ АБ «Укргазбанк» та Міністерства Фінансів України їх представники просять скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову Заводу. Посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі представник за довіреністю ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року в частині накладення арешту на майно заводу, в іншій частині рішення суду не оскаржує. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні питання накладення арешту.

В судовому засіданні представники за довіреністю ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» просили задовольнити їх скаргу з наведених у ній доводів та відхилити скарги опонентів. Представники ПАТ АБ «Укргазбанк», Міністерства Фінансів України та Національного Банку України підтримали доводи своїх апеляційний скарг і просили їх задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.

Перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг і пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги ПАТ АБ «Укргазбанк» та Міністерства Фінансів України підлягають задоволенню, а апеляційна скарга представника позивача - частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є недійсність кредитного договору №90/2006, укладеного 01.09.2006 між ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» та ВАТ «Укргазбанк», як вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, та відшкодування збитків, завданих у зв'язку з його вчиненням.

Відповідно до ст.232 ЦК України вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною правочин визнається судом недійсним. Довіритель вправі вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідно встановити сукупність таких обставин: 1) наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною; 2) умисел в діях представника, а саме, чи усвідомлював він, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та чи бажав (або свідомо допускав) несприятливі наслідки такого правочину для довірителя; 3) виникнення через це (причинний зв'язок) несприятливих наслідків для довірителя.

Встановлено судом, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами і не заперечується жодною зі сторін, що 01.09.2006 між ВАТ (вподальшому ПАТ) АБ «Укргазбанк» та ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» укладено кредитний договір №90/2006, за яким у період з 04.09.2006 по 26.11.2006 Завод отримав від Банку 17999405,02 грн кредитних коштів, а також що 04.09.2006 на підставі укладеного в цей день між ОСОБА_7 і Заводом договору безвідсоткової позики грошових коштів Завод з перерахованих у цей же день банком на його рахунок кредитних коштів у сумі 15549890,07грн перерахував на поточний рахунок ОСОБА_7 в цьому ж банку 15549889,89грн.

Вважаючи доведеними позовні вимоги Заводу, суд першої інстанції помилково виходив з того, що ОСОБА_7 як Голова спостережної ради ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» та власник його акцій у розмірі 89,2148% статутного капіталу товариства підпадає під поняття представника юридичної особи, як воно визначено у ст.237 ЦК України. Виходячи з того, що ОСОБА_7 своїми діями зловмисно сприяв прийняттю рішення товариства про залучення кредитних коштів для ведення поточної діяльності Заводу всупереч інтересам юридичної особи у своїх власних інтересах, суд першої інстанції безпідставно вважав, що ст.232 ЦК України підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до змісту ст.237 ЦК України представником є особа, яка має право вчинити правочин від імені іншої особи. Вказаною нормою визначено поняття представництва саме на вчинення правочину. За змістом ч.1 ст.232 ЦК України підставою недійсності правочину є зловмисні дії особи, яка як представник вчиняє правочин всупереч інтересів довірителя.

Відповідно до ст.9 Статуту ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину - т3ас3-14) Голова Правління товариства має право без доручення здійснювати всі дії від імені Товариства, зокрема, укладати угоди (правочини) від імені товариства - п.9.4.8. Статуту.

Отже, представником Заводу при вчиненні правочину відповідно до ст.237 ЦК України та п.9.4.8. Статуту ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» є Голова правління.

Відповідно до п.9.4.8. Статуту позивача Голова правління не обмежений в укладанні угод (правочинів) від імені товариства. Можливість укладення угод від імені товариства Головою правління не вимагає попереднього прийняття рішень про це колегіальними органами товариства - загальних зборів акціонерів як вищого органу товариства, Спостережної ради товариства як органу, що діє з метою представлення інтересів акціонерів, контролю і регулювання діяльності Правління товариства у період між Загальними зборами (ст.9 Статуту).

Оскільки встановлено, що оспорюваний кредитний договір №90/2006 від 01.09.2006 укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал», від імені якого діяв Голова правління ОСОБА_6, який відповідно до вимог закону і статуту товариства мав право вчинити вказаний правочин від імені Заводу, і ніким правомочність і правомірність дій ОСОБА_6 щодо укладення оспорюваного кредитного договору не оспорюється і не заперечується, - відсутні законні підстави вважати, що представником ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» в оспорюваному кредитному договорі №90/2006 від 01.09.2006 був ОСОБА_7

На зловмисні дії ОСОБА_6 як представника Заводу при укладенні оспорюваного правочину позивач не посилається, будь-яких обставин та доказів на їх підтвердження з цього приводу не наводить.

Отже, оспорюваний правочин від імені ВАТ «Експериментальний завод залізобетонних шпал» правомірно вчинив його представник ОСОБА_6, ОСОБА_7 не був представником Заводу в момент вчинення кредитного договору №90/2006 від 01.09.2006 ні в силу своєї посади, ні як власник 89,2148% акцій товариства.

За таких обставин відсутні підстави вважати ОСОБА_7 представником Заводу при укладенні оспорюваного кредитного договору в розумінні ст.232 ЦК України. Встановлені судом обставини та висновок щодо впливу ОСОБА_7 на прийняття рішень про залучення кредитних коштів для ведення поточної діяльності заводу з метою їх використання вподальшому у власних інтересах (зловмисні наміри) без доведеності домовленості про це з представником (представниками) банку не мають правового значення для застосування до спірних правовідносин ст.232 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження домовленості між представниками Заводу і Банку щодо укладення кредитного договору. Обставини, на які посилаються представники позивача в обгрунтування своїх вимог, не дають підстав вважати зазначену обставину встановленою, адже грунтуються на припущеннях та суб'єктивних висновках, зроблених на аналізі фактичних обставин справи, проте, підігнаних під правове обгрунтування позовних вимог положеннями ст.232 ЦК України.

Так, на підтвердження зловмисної домовленості представників сторін оспорюваного кредитного договору позивач посилається на низку встановлених судом обставин, а саме, на особистий вплив ОСОБА_7 як акціонера - власника 89,2148% акцій Заводу і Голови його спостережної ради на прийняття рішень щодо залучення кредитних коштів, на перебування ОСОБА_6 на посаді Голови правління заводу протягом короткотривалого періоду (з 23.08.2006 по 11.09.2006), коли було укладено оспорюваний кредитний договір та договір безвідсоткової позики, на факт укладення договору безвідсоткової позики між Заводом і ОСОБА_7 в день надходження кредитних коштів на рахунок позивача, а також на умови цього договору - передачу коштів у позику без відсотків за їх користування та без забезпечення виконання зобов'язань боржника за цим договором.

Сукупність зазначених обставин не дає підстав вважати встановленим факт домовленості представника Заводу (ОСОБА_7 не є таким ні в силу закону, ні за Статутом) з представниками банку на укладення кредитного договору, адже встановлені обставини стосуються дій та намірів однієї особи - ОСОБА_7, а також правовідносин, що виникли між ним і Заводом, а не між ОСОБА_7 і Банком.

Доводи представників позивача та висновок суду про те, що Банку достеменно було відомо, що кредитні кошти, перераховані Заводу, були використані на особисті потреби фізичної особи ОСОБА_7 і не були пов'язані з поточною діяльністю товариства, не заслуговують на увагу як не доведені. Сам по собі факт того, що рух коштів по кредитному договору та договору про безвідсоткову позику здійснювався через один і той самий банк, не дає підстав для висновку про існування домовленості між ОСОБА_7 і Банком.

Обставини, на які посилається позивач в обгрунтування своїх позовних вимог за ст.232 ЦК України, не стосуються правовідносин між Заводом і Банком як сторонами оспорюваного правочину. Будь-яких вимог щодо правомірності укладеного між ОСОБА_7 і Заводом договору (безвідсоткової позики) позивачем не пред'явлено.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що оспорюваний кредитний договір укладений ОСОБА_7 як представником Заводу в результаті домовленості з представниками Банку всупереч інтересам Заводу, а тому відсутні підстави вважати такий договір недійсним на підставі ст.232 ЦК України. Підстав для задоволення позовних вимог у цій частині немає.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування збитків, завданих Заводу в результаті укладення оспорюваного кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що отримані Заводом кредитні кошти на поточну діяльність використані не були, а тому є збитками, прямо пов'язаними з нецільовим використанням кредиту.

Такий висновок суду не дає підстав для застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.232 ЦК України, адже вказаною нормою регламентовано відшкодування збитків, завданих укладенням правочину в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною такого правочину. Оскільки суд дійшов висновку, що збитки Заводу завдано внаслідок нецільового використання кредитних коштів, а саме внаслідок укладення Заводом договору безвідсоткової позики з ОСОБА_7, а не у зв'язку з незаконним отриманням кредиту, а також враховуючи, що для визнання недійсним кредитного договору за ч.1 ст.232 ЦК України передбачених законом підстав не встановлено, - відсутні підстави і для вирішення питання для відшкодування збитків за ч.2 цієї статті.

Отже, жодна з обставин, сукупність яких необхідна для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору за ст.232 ЦК України, не знайшла свого підтвердження у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України порядку, а тому у суду першої інстанції були відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог Заводу. Повно та всебічно з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, суд зробив висновки, які не грунтуються на встановлених обставинах, та безпідставно вважав наявними і доведеними передбачені ст.232 ЦК України підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним.

За таких обставин та відповідно до ст.309 ЦПК України оскаржуване рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року у даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Заводу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,309,313,316 ЦПК України, колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Гончар Ольги Володимирівни як представника за довіреністю Відкритого акціонерного товариства «Експериментальний завод залізобетонних шпал», задовольнити частково, апеляційні скарги Олійник Наталії Леонідівни як представника за довіреністю Міністерства фінансів України та Поддимая Андрія Борисовича як представника за довіреністю Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог Відкритого акціонерного товариства «Експериментальний завод залізобетонних шпал» про визнання недійсним кредитного договору та стягнення збитків відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна