АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №643/244/15ц
Провадження №22-ц/790/7085/15
Головуючий 1 інст. - Омельченко Н.І.
Категорія: договірні Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Пилипчук Н.П., Малінської С.М.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» Єрмака Валерія Олександровича на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 11 серпня 2015 року за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» до ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, -

встановила:

У січні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» Єрмак В.О. (далі Позивач) звернувся до суду з зазначеним позовом. Просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Банк Золоті ворота» 15936, 43 гривень.

Посилався на те, що між АКБ «Золоті ворота», правонаступником якого є АТ «Золоті ворота», та ОСОБА_3 04 березня 2008 року був укладений договір про надання споживчого кредиту №127. Внаслідок неналежного виконання Позичальником договірних зобов'язань станом на 2013 рік утворилась прострочена заборгованість в розмірі 11607, 41 гривні. Протоколом спільного засідання Спостережної ради та Правління АТ «Золоті ворота» № 50 від 26 листопада 2013 року керівниками органами Банку прийнято рішення щодо прощення (анулювання) боргу позичальника у загальній сумі 11607, 41 гривень. Про цю обставину Позичальника було повідомлено особисто шляхом вручення повідомлення про прощення (анулювання) боргу за кредитним договором №127. Одночасно станом на 09 грудня 2013 року заборгованість зі сплати пені за простроченою заборгованістю становила 4329, 02 гривень відносно якої не прийнято рішення про її списання чи прощення.

Позивач вважає, що вчинений Банком односторонній правочин із прощенням (анулюванням) боргу позичальника є таким, що вчинений всупереч майновим інтересам Банку, як господарюючого суб'єкта, тому є нікчемним відповідно до приписів п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 11 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Посилається на порушення норм матеріального і процесуального права.

У суді апеляційної інстанції представник Позивача апеляційну скаргу підтримав, відповідач до суду не з'явився.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 04 березня 2008 року між АКБ «Золоті Ворота», правонаступником якого є АТ «Золоті Ворота», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №127. За умовами цього договору Банк надав Позичальнику кредит у сумі 10 000 гривень, а останній зобов'язався на умовах визначених договором, повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів та не пізніше 03 березня 2009 року, сплатити відсотки за користування грошима за ставкою 24 % річних.

26 листопада 2013 року Правлінням Банку було прийнято самостійне рішення про прощення (анулювання) боргу Позичальнику ОСОБА_3 у розмірі 11607, 41 гривень, з яких: прострочена заборгованість по кредиту 4162 гривень; прострочена заборгованість з відсотків 2396, 41 гривень; прострочена заборгованість за розрахунково-касове обслуговування 5049 гривень, як частини загальної суми боргу.

09 грудня 2013 року Банк повідомив Позичальника, під особистий підпис, про прийняття відповідного рішення Правлінням та про те, що таке рішення Банку не пов'язане з процедурою банкрутства і прийнято до закінчення строку позовної давності. Крім того, ОСОБА_3 повідомлено, що він зобов'язаний самостійно сплатити податок на доходи фізичних осіб з доходу у вигляді суми прощеного (анульованого) боргу та відобразити його у річній податковій декларації.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, відсутності підстав вважати рішення Правління Банку про прощення (анулювання) боргу від 26 листопада 2013 року нікчемним правочином та, відповідно, підстав для застосування наслідків нікчемності правочину про які просив Позивач.

Судова колегія з таким висновком погоджується, при цьому виходить з наступного.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який регулює правовідносини між Банком та відповідачем, цей Закон передбачає обов'язок Позивача забезпечити перевірку правочинів, вчинених Банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених ч.3 ст.38 цього Закону, рішення ж Правління Банку про прощення (анулювання) боргу є нікчемним правочином, оскільки Банк відмовився від власних майнових вимог, що суперечить його економічним інтересам.

Такі доводи не ґрунтуються на законі та на правильність ухваленого судом рішення не впливають.

За змістом ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до приписів ч.1, ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом закону нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Як встановлено судом рішення Правління Банку про прощення (анулювання) боргу було прийнято 26 листопада 2013 року.

Cтаном на дату прийняття цього рішення стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на яку посилається Позивач в обгрутнування своїх вимог, була в редакції від 16 травня 2013 року, та не містила такої підстави нікчемності договорів, як відмова від власних майнових вимог.

В редакції, на яку посилається Позивач, стаття 38 зазначеного Закону набула чинності 11 липня 2014 року та в силу положень Конституції України, статті 5 ЦК України не має зворотної дії в часі. Самим Законом не передбачено, що його норми мають зворотну дію в часі.

Оскільки положення статті 38 Закону в редакції від 04 липня 2014 року не можуть бути поширені на спірні правовідносини, то і посилання Позивача на те, що п.1 ч.3 ст.38 Закону встановлена нікчемність правочину про відмову від власних майнових вимог, не можна визнати обґрунтованим.

За таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про застосування наслідків нікчемного правочину, шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь Банку 15936, 43 гривень.

З інших підстав позов не заявлявся, а відповідно до цивільно-процесуального законодавства України суд розглядає справу у межах позовних вимог, при цьому підстави і предмет позову визначає позивач.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Золоті ворота» Єрмака Валерія Олександровича відхилити.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 11 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді