Ухвала

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Дніпрові хвилі» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за користування житлово-комунальними послугами, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Житлово-будівельний кооператив «Дніпрові хвилі» (далі - ЖБК «Дніпрові хвилі») звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив шляхом подання заяви про збільшення позовних вимог, та остаточно просив стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за комунальні послуги у розмірі 28 296 грн 52 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_1, вказаний будинок перебуває на балансі ЖБК «Дніпрові хвилі». Так, відповідачі отримують і користуються наданими позивачем послугами, проте не оплачують їх належним чином, внаслідок чого у період з 2009 року до вересня 2014 року у них утворилася вказана заборгованість.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року, позов задоволено. Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити у справі нове рішення, яким указаний позов задовольнити частково в межах заборгованості у розмірі 17 060 грн 15 коп. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідачі є споживачами комунальних послуг, які надає позивач у справі, а також є членами сім'ї власника, який на час розгляду справи в суді помер, хоча у встановленому законом порядку відповідачі спадщину не прийняли.

Внаслідок порушення відповідачами зобов'язань щодо сплати за комунальні послуги утворилась заборгованість у розмірі 28 296 грн 52 коп., що підтверджується відповідними розрахунками, наданими позивачем до суду.

Так, виходячи з розрахунку заборгованості, суд встановив, що відповідачі сплачували за комунальні послуги періодично по поточним платежам та частково погашали заборгованість.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскільки ЖБК «Дніпрові хвилі» належним чином здійснював свої зобов'язання по забезпеченню споживачів якісними житлово-комунальними послугами, а відповідачі у свою чергу не здійснювали належну оплату цих послуг, тому з останніх підлягає стягненню виникла заборгованість.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про пропущення позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості, яка утворилася до 2011 року та на обґрунтування свого висновку зазначив, що згідно з довідкою - розрахунком відповідачі періодично частково сплачували заборгованість, а тому перебіг позовної давності не сплив, так як переривався внесенням відповідачами часткових платежів; після переривання перебіг позовної давності починався заново.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно зі ст. 264 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843305/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тобто за змістом указаної норми перебіг позовної давності переривається вчиненням зобов'язаною особою дії в період перебігу позовної давності, що свідчить про визнання нею боргу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Однак на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції залишив поза увагою заяву представника відповідача про застосування позовної давності (а. с. 55-56), не зазначив у рішенні обставин і фактів, які б спростовували доводи відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні у липні 2014 року до суду з цим позовом до позовних вимог про стягнення заборгованості, яка утворилася до 23 липня 2011 року.

Крім того, суд в достатньому обсязі не перевірив розрахунку заборгованості, а також доводів відповідачів про здійснення ними платежів у період із вересня 2013 року до лютого 2014 року на погашення заборгованості, яка утворилася у 2013 році, та невизнання ними заборгованості, яка виникла до 23 липня 2011 року.

Разом з тим, суд не з'ясував питання та не встановив, чи вчинено відповідачами дії щодо сплати заборгованості в межах позовної давності, на підставі чого можна було б стверджувати про переривання перебігу позовної давності, чи - після, що на перебіг позовної давності не впливає.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов
Судді: В.М. Коротун

В.А. Нагорняк

І.К. Парінова

О.В. Ступак