АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

[1]

09 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Семенюк Т.А.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 квітня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2011 року ОСОБА_2, посилаючись на те, що правочин, укладений 04 квітня 2008 року між нею та ОСОБА_1, вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що підставою для укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири стала тяжка обставина, якою скористалась її родичка ОСОБА_1 На початку 2008 року у неї, хворої людини з важким діагнозом, пов'язаним з головним мозком, значно погіршився стан здоров'я, а тому терміново знадобились грошові кошти на лікування, яке потребувало значних витрат. 04.04.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф. посвідчено договір купівлі-продажу квартири, по якому, вона продала і передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1. Вартість відчужуваної квартири визначено у розмірі 361792,90 грн., що становило балансову вартість квартири, хоча за домовленістю сторін ОСОБА_1 мала їй заплатити кошти в доларовому еквіваленті в розмірі 45 000,00 доларів США. На період укладання договору вона не знала яку суму становить ринкова вартість квартири, але розуміла неадекватність такої угоди. Вказала, що вказаний договір вчинений на умовах, які були вкрай невигідні для неї та за ціною, яка не відповідала ринкової вартості спірної квартири на момент укладення договору купівлі-продажу квартири. Просила спір вирішити з підстав, передбачених ст. 216, 233 ЦК України.

В письмових запереченнях на позовну заяву ОСОБА_1 зазначила, що аналіз наданих ОСОБА_2 довідок та виписки з історії хвороби не дає підстав стверджувати, що позивачка перебувала у вкрай важкому стані. Діагнози хвороб, перелічених у довідках від 20 грудня 2007 року та від 17 січня 2008 року, є типовими діагнозами, які притаманні людям похилого віку (на той час ОСОБА_2 досягла 71-річного віку). При цьому, у довідках містяться рекомендації, зокрема пройти обстеження магнітно-резонансної томографії голови, шийного і грудного, поперекового відділів, доплерографія хребтових артерій, консультації різних лікарів, що не вказує на те, що позивач мала важку хворобу, яка потребувала дороговартісного лікування, зокрема хірургічного втручання, хіміо- чи променевої терапії, пересадки органів тощо. Зазначаючи про необхідність немалих грошей на лікування, ОСОБА_2 не надано жодного доказу (квитанції про перерахування коштів на користь лікувального закладу, договору на медичне обслуговування, квитанцій (чеків тощо) які б вказували на закупівлю позивачем ліків). При укладені договору сторонами було дотримано вимоги законодавства щодо ціни договору, яка у відповідності до приписів ст. 632 ЦК України, встановлена за домовленістю сторін. Доводи позивача викладені в позовній заяві, що «відповідачка мала заплатити 45 000 доларів США» не мають під собою будь-якого підґрунтя та логічного пояснення, оскільки сума, за яку була продана квартира в грошовому еквіваленті становила майже 72 000 доларів США. У пункті 14 оспорюваного Договору чітко зазначено, що «Продавець свідчить, що сума за яку продано квартиру вважає вигідною для себе та її визначення не пов'язане зі збігом будь-яких тяжких обставин. Також у цьому пункті закріплено, що сторони володіють достатньою інформацією про ринок нерухомості, а також цінами, які склалися на ринку ідентичних об'єктів нерухомості (т. 1, а.с. 146-151).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 квітня 2013 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколіца Валентиною Федорівною, зареєстрований в реєстрі № 663, визнано недійсним.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і порушення норм процесуального права просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що на порушення ст. 213 ЦПК України районний суд ухвалив рішення не на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд не надав оцінку доказам наявності у позивачки значної грошової суми на час укладення оспорюваного нею договору, не зазначив нічого про ці докази та їх оцінку у рішенні, ухвалив необґрунтоване рішення.Суд не зазначив у рішенні про її заперечення на позов повністю та зокрема й на те, що жодних передбачених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири не існує, а навіть більше, позивачка 26 березня 2008 року отримала 269 709,00 грн. за продаж нею земельної ділянки ОСОБА_4, що підтверджується копією відповідного договору а.с. 58-59 та мала інше нерухоме та рухоме майно у власності, а також корпоративні права, що підтверджується іншими доказами у справі, а тому позивачка не мала потреби у грошових коштах на лікування, на час укладення оспорюваного нею договору купівлі-продажу квартири та мала багато іншого дорого вартісного майна.

В суді апеляційної інстанції відповідачка та її представник апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній та просили задовольнити.

Позивач, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явилася. Причину неявки суду не повідомила.

Від одного з представників позивача, а саме від ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з її хворобою та хворобою позивача, доказів на підтвердження поважної причини неявки до клопотання не долучено.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 є людиною похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає в квартирі АДРЕСА_2.

В 2007 році ОСОБА_2 звернулася до ПП «Столічна нерухомість» з приводу продажу іншої квартири, що належала їй на праві власності, а саме квартири АДРЕСА_1. За усною домовленістю з ОСОБА_2 рекламно-посередницькими послугами щодо продажу цієї квартири займалася ОСОБА_6, яка була допитана судом у якості свідка.

26 березня 2008 року ОСОБА_2 продала належну їй на праві власності земельну ділянку, розташовану на вулиці АДРЕСА_3 та отримала від покупця - ОСОБА_4 269 709 грн. за продаж цієї земельної ділянки (т. 1, а.с. 58-59).

04.04.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу НіколіцаВ.Ф. посвідчено договір купівлі - продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 продала і передала у власність ОСОБА_1, а ОСОБА_1 купила і прийняла у власність від ОСОБА_2, квартиру АДРЕСА_1 (далі - Договір).

Відповідно до п. 4, 5 цього Договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за суму 361 792, 90 грн., визначеної згідно довідки - характеристики, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 01.04.2008 року, які покупець сплатив продавцю, а продавець отримав від покупця до підписання цього договору (а.с. 5).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що визначена сторонами ціна продажу квартири, що в еквіваленті на час вчинення правочину становила майже 72 000 доларів США, відповідає положенням ст. 632 ЦК України, відповідно до якої ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За Консультативним висновком спеціалістів в галузі судової медицини від 21 грудня 2012 року серед низки наявних у ОСОБА_2 на період 04.04.2008 року захворювань найбільший вплив на її загальний стан здоров'я мали деформуючий артроз колінних суглобів 2-3 ст., артроз кульшових суглобів та варикозне розширення вен системи ВПВ зліва з хронічною венозною недостатністю 2 стадії кваліфікується фахівцями в галузі медицини як важка хвороба, що привела до змін в стані здоров'я позивачки, які значно обмежували її життєдіяльність і впливали на загальний стан організму. Інші захворювання позивачки: хронічна вертебро-базилярну судинна недостатність, гіпертонічна хвороба серця, люмбалгія, енцелопатія, недостатність мітрального клапана ускладнювали її стан здоров'я та більшою мірою обмежували її життєдіяльність у побуті (т. 2, а.с. 33-36).

Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що відчуження квартири позивачкою відбулося внаслідок збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних для неї умовах.

Однак погодитись із такими висновками районного суду, пов'язаністю частини цих висновків із іншими його висновками зазначеними в рішенні, колегія суддів не може.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законнимі обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За приписами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В узагальненні «Практика розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року Верховний Суд України, проаналізувавши практику розгляду судами цивільних справ, висловив правову позицію, що при розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін. Під тяжкими обставинами слід розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього.

Таким чином, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними з підстав, визначених ст. 233 ЦК України, доказуванню в разі спору, підлягають наявність в момент вчинення оспорюваного правочину тяжкої для сторони обставини і пов'язане із цим укладення цього правочину на вкрай невигідних для неї умовах, чим друга сторона правочину скористалася, а також підлягають врахуванню судом як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину та доказуванню позивачем підлягає те, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст. 4, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову районний суд не урахував наведенні положення процесуального законодавства, що призвело до її неправильного вирішення.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивачка обґрунтовувала позовні вимоги тим, що лікарі їй поставили важкий діагноз, хвороба була пов'язана з головним мозком. В лікувальній установі, де вона проходила обстеження, їй повідомили, що якщо вона терміново не пройде лікування, для неї все може скінчитися фатально.

Проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження цих доводів позовної заяви як тяжкої обставини.

Судом вірно встановлено, що спеціалістами Інституту проблем болю в грудні 2007 року та в січні 2008 року позивачці було рекомендовано МРТ голови, шийного грудного, поперекового відділів хребта, магнітно - резонансна ангіографія інтра і екстракранільних судин, реовазографія (або доплерографія) хребетних артерій, консультації гастроентеролога, гінеколога, кардіолога, та враховуючи стан здоров'я пацієнтки ОСОБА_2 рекомендовано обстеження і лікування в умовах стаціонару (а.с. 11).

Дослідивши наявні у справі інші медичні документи та надавши їм оцінку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вони свідчать про тривалий характер хвороби ОСОБА_2, її тяжкість, аналіз отриманого позивачкою консервативного лікування та необхідність відповідного медичного лікування позивачки, в тому числі проведення відповідного медичного обстеження - проведення коронавентрикулографії та ангіографії судин нирок для вирішення питання про об'єм кардіохірургічного втручання та рекомендації позивачці ендопротезування обох колінних суглобів.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені, однак висновки районного суду щодо підстав для задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, оскільки зроблені з порушенням процесуального закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка зверталася до правоохоронних органів з заявою відносно того, що ОСОБА_1 ввела її в оману та не розрахувалася за оспорюваним правочином.

За приписами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проте матеріали справи, відповідно до ст. 31, 119 ЦПК України, не містять письмової заяви позивачки про зміну підстав позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені, однак висновки районного суду щодо підстав для задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи.

Указані обставини, ураховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дають суду апеляційної інстанції підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 квітня 2013 року -скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2-7863/2011

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5740/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Кондратенко О.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.