Справа № 169/229/15-ц
Провадження № 2/169/87/15
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2015 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Тітівалова Р.К.,

з участю:

секретаря Веремчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 13 жовтня 2003 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір № D 1393, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 3600 доларів США зі сплатою за користування кредитом 15,60 % на рік на суму залишку заборгованості. Вказуючи, що у зв'язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору, у неї станом на 06 січня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 34675,40 доларів США, з яких 20015,21 доларів США стягнуто на користь Банку відповідно до заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2012 року, позивач просив стягнути з відповідача 14660,19 доларів США заборгованості за вищевказаним кредитним договором та судові витрати.

У судове засідання представник позивача не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, та просив справу розглядати без його участі (а.с. 50).

Відповідач у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та заяву про застосування позовної давності (а.с. 53-54).

Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з'явилися і згідно з ч. 2 ст. 158 ЦПК України заявили клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений в зобов'язанні строк (термін) його виконання.

Судом встановлено, що сторони в даній справі 13 жовтня 2003 року уклали кредитний договір № D 1393 (далі - кредитний договір) (а.с. 8-9).

Згідно з умовами п.п. 1.1, 1.2, 4.1 кредитного договору Банк надав відповідачу кредит у розмірі 3600 доларів США на ремонт житлового будинку зі сплатою за користування кредитом 1,3 % місячних, що становить 15,60 % річних, на термін 60 місяців, тобто по 13 жовтня 2008 року включно.

Відповідно до п. 2.2.8 кредитного договору, починаючи з місяця, який іде за датою видачі кредиту, позичальник взяв на себе зобов'язання сплачувати Банку в рахунок погашення тіла кредиту та процентів за користування ним грошові кошти в розмірі не менше 87,19 доларів США на особовий транзитний рахунок, зазначений у п. 2.1 договору, № НОМЕР_1.

Жодних додаткових угод до кредитного договору його сторонами не укладалося.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у даній справі виникли договірні зобов'язання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов.

Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе за договором зобов'язання відповідно до вимог ст. 526 ЦК України належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 06 січня 2015 року (за виключенням стягнутої частини боргу заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2012 року) її заборгованість по сплаті кредиту становила 14660,19 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості, яку позивач, звертаючись до суду із даним позовом, просив стягнути з відповідача (а.с. 5-7).

За таких обставин справи суд дійшов висновку про порушення відповідачем умов кредитного договору, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов'язань, а саме - в простроченні платежів згідно з умовами договору та неповерненні кредитних коштів і процентів за користування цими коштами у визначений договором строк.

Доводи відповідача, викладені в поданих суду запереченнях проти позову, про відсутність у неї заборгованості за кредитом є необґрунтованими і спростовуються розрахунком заборгованості та наданою представником позивача випискою про рух коштів по рахунку відповідача за період з 13 жовтня 2003 року по 04 червня 2014 року (а.с. 5-6, 47-48).

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного і підтвердження своїх заперечень відповідачем суду надано не було і в матеріалах справи такі відсутні, жодних клопотань з цього приводу останньою не заявлялося.

Разом з тим, суд вважає підставним клопотання відповідача про застосування позовної давності щодо вимог Банку в даній справі з таких мотивів.

Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з нормами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У зобов'язальних правовідносинах наслідком невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання є порушення суб'єктивного права кредитора, початком перебігу строку позовної давності є момент порушення цього права, беручи до уваги те, коли він довідався або міг довідатися про його порушення, а тому початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між сторонами укладено 13 жовтня 2003 року на термін 60 місяців - по 13 жовтня 2008 року включно (а.с. 8).

З огляду на вказане та відповідно до зазначених вище положень матеріального права перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі позпочався з 14 жовтня 2008 року і відповідно сплив 14 жовтня 2011 року.

Даний позов позивачем надіслано до суду поштою 23 лютого 2015 року (а.с. 49), тобто після спливу встановленого законом трьохрічного строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Договір у письмовій формі про збільшення позовної давності, як того вимагає ст. 259 ЦК України, між сторонами не укладався і позивач поновити строк позовної давності не просив.

Крім того, згідно з наданою позивачем випискою за період з 13 жовтня 2003 року по 04 червня 2015 року по рахунку № НОМЕР_1, який відповідає номеру рахунку для зарахування коштів на погашення заборгованості, вказаному в п. 2.1 кредитного договору, відповідач користувалася кредитними коштами і протягом 2003-2004 років виконувала взяті на себе зобов'язання, сплачуючи щомісячні платежі відповідно до умов договору.

Останній платіж на погашення кредиту відповідачем здійснено 23 вересня 2004 року і з вказаної дати будь-яких дій по оплаті боргу вона не вчиняла (а.с. 47-48).

Наведене свідчить, що позивачу достовірно було відомо про невиконання відповідачем з жовтня 2004 року зобов'язань по погашенню кредиту і відповідно про порушення свого права на повернення наданих боржнику кредитних коштів згідно з умовами договору.

Доводи представника позивача, викладені в письмових поясненнях на заперечення відповідача (а.с. 44), про те, що в даному випадку строк позовної давності не пропущено, оскільки він перервався у зв'язку з ухваленням 11 квітня 2012 року судового рішення і його перебіг почався заново 12 квітня 2012 року, на увагу не заслуговують з таких підстав.

За змістом ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз наведених положень матеріального права дає підстави для висновку, що переривання позовної давності у зв'язку з пред'явленням кредитором позову до боржника можливе виключно в межах тривалості (перебігу) визначеного законом строку позовної давності, а не за її межами.

Судове рішення про стягнення з відповідача частини боргу, на яке покликається представник позивача в обґрунтування вищезазначених доводів, ухвалено Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 11 квітня 2012 року (а.с. 4). З описової частини вказаного рішення суду вбачається, що Банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у березні 2012 року, тобто після закінчення строку позовної давності.

З огляду на вказане, будь-які фактичні та юридичні підстави для переривання перебігу позовної давності в даному випадку відсутні, оскільки Банк як в 2012 році, так і в 2015 році, звернувся до суду за захистом своїх прав поза межами строку позовної давності, у зв'язку з чим доводи представника позивача про переривання позовної давності не можна визнати обґрунтованими, так як вони суперечать встановленим фактичним обставинам справи.

Більше того твердження представника позивача про те, що перебіг строку позовної давності почався заново з 12 квітня 2012 року, тобто після ухвалення вищевказаного рішення суду, є власним тлумаченням норм закону і не узгоджуються з положеннями ст. 264 ЦК України, якими врегульовано підстави для переривання строку позовної давності і які пов'язують такі випадки, зокрема, із фактом пред'явлення особою вимоги до боржника, а не з ухваленням судового рішення.

Покликання позивача у позовній заяві на те, що в укладеному між сторонами договорі передбачено його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, на увагу не заслуговують у зв'язку з тим, що сама по собі така умова договору не може розглядатися як встановлення строку дії договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Аналогічні правові висновки щодо застосування позовної давності викладено і в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-95цс14), від 01 жовтня 2014 року (справа № 6-133цс14), від 29 жовтня 2014 року (справа № 6-169цс14).

За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та враховуючи, що відповідачем в даній справі подано заяву про застосування позовної давності, строк якої в контексті положень ст. 264 ЦК України не переривався, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для відмови в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 253, 257, 259, 261, 264, 266, 267, 526, 530, 629, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 11, 58-60, 88, 197, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий