АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4434/2015 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача Антоненко Н.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. при секретарі Слащуку А.С.

за участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення особи, яка бере участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволені частково: звернуто стягнення на предмет іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя на підставі договору іпотеки від 25.11.2009 № 20-1269/3-1, а саме квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві власності; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.03.2007 між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 09-0798/2-1, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 340 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення до 03.03.2017 зі сплатою процентів у розмірі 12% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25.11.2007 між сторонами укладено іпотечний договір № 20-1269/3-1, предметом якого є чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 на праві приватної власності. Вартість предмета іпотеки визначена у розмірі 2 043 920,00 грн.

Також судом установлено, що 17.12.2012 між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір про відступлення права вимоги, зокрема вимоги за кредитним договором від 30.03.2007.

З наданого банком розрахунку (ас. 29) встановлено, що у зв'язку з невиконанням боржником умов кредитного договору від 30.03.2007 станом на 01.10.2014 виникла заборгованість у розмірі 3 526 086,58 грн, що складається з: 217 651,65 дол. США заборгованості по кредиту (2 819 724,57 грн); 33 656,78 дол. США заборгованості по відсотках (436 030,92 грн); 20 866,58 дол. США пені (270 331,09 грн).

08.04.2014 ПАТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_4 направив вимогу з пропозицією здійснення дострокового повернення кредиту зі сплатою процентів та нарахованих штрафних санкцій протягом 30 календарних днів.

Виходячи з наведеного, та враховуючи строк позовної давності в один рік щодо стягнення пені з 01.09.2013 по 01.10.2014, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовити у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник позивача у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату та час розгляду справи позивач повідомлений належним чином (ас. 111), заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не подав, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з огляду на таке.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності позовних вимог, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, правильно встановив спірні правовідносини та вірно визначив норми закону, що їх регулюють.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне зобов'язання).

Унаслідок неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором станом на 01.10.2014 у відповідача перед банком виникла заборгованість у розмірі 3 526 086,58 грн, що складається з: 217 651,65 дол. США - заборгованість по кредиту (2 819 724,57 грн); 33 656,78 дол. США - заборгованість по відсотках (436 030,92 грн); 20 866,58 дол. США - пеня (270 331,09 грн), факт наявності якої ОСОБА_4 не заперечується.

Доводи апеляційної скарги про неправильність наданого банком розрахунку не заслуговують на увагу, оскільки у передбаченому ст.ст. 10, 60 ЦПК України порядку ні відповідачем, ні його представником не надано належних і допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості ОСОБА_4, власного розрахунку заборгованості відповідач також не надав і не зазначив у чому саме полягає неправильність розрахунків.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Альфа-Банк» на відомі адреси, зазначені у кредитному договорі відповідачем, 08.04.2014 направлені письмові вимоги із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором від 30.03.2007 протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги здійснити дострокове повернення кредиту зі сплатою процентів та нарахованих штрафних санкцій, відповідно до умов договору (ас. 30 - 33), однак заборгованість відповідачем сплачена не була. Крім того, у письмовій вимозі зазначено, що у випадку непогашення боргу за кредитним договором, банк на підставі п. 4 кредитного договору від 30.03.2007 та п. 5 іпотечного договору № 20-1269/1 від 25.11.2009 банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки (ас. 30, 31, зворот).

Встановлено, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25.11.2007 між сторонами укладено іпотечний договір № 20-1269/3-1, предметом якого є чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 на праві приватної власності; вартість предмета іпотеки визначена у розмірі 2 043 920,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Пунктом 5 іпотечного договору від 25.11.2009 передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог, відповідно до договору кредиту, у випадках, обумовлених положеннями договору кредиту, договору іпотеки та приписів норм чинного законодавства України (ас. 20, зворот).

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуто нерухоме майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання і у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 мІ для квартири.

Враховуючи положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» , а також що спірна квартира виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України ОСОБА_4 за кредитом в іноземній валюті, наданим йому 30.03.2007 ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» як кредитною установою на підставі кредитного договору № 09-0798/2-1, проте загальною площею спірної квартири 169,90 мІ, що перевищує 140 мІ, - відсутні підстави вважати, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З огляду на таке доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, а на інші обставини як на підставу для скасування рішення суду ні відповідач, ні його представник не посилаються.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який на підставі довіреності діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна