Провадження № 22-ц/783/1469/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника апелянта - ОСОБА_2,

представника відповідача КС "Львів" - Сабодашки М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 28 листопада 2014р.,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки "Львів", у якому просив суд визнати недійсним кредитний договір № 2008-173 від 17.10.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та згаданим відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.10.2008 року між позивачем (як позичальником) та КС "Львів" (як кредитодавцем) було укладено Кредитний договір, згідно якого позивач отримав кредит в сумі 21500 грн. строком до 17.10.2011 року зі сплатою за користування кредитом 36 % річних. Згідно положень графіку розрахунків від 17.10.2008 року сума процентів за користування кредитом становила 13965,17 грн., тобто - отримавши кредит у розмірі 21500 грн., позивач зобов'язався повернути через три роки 35465,17 грн.. Відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а відтак (на думку позивача) у договорі кредиту передбачено несправедливі умови стосовно розміру процентів, оскільки порушується справедливе співвідношення отриманих сторонами вигод від укладення договору, так як кредитодавець набув право отримувати завищені проценти за користування кредитом, а позичальник не набув жодної надмірної вигоди. Крім того, всупереч ст.11 Закону "Про захист прав споживачів", кредитодавець не повідомив позичальника про переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування (а.с. 1-3).

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 28 листопада 2014р. в задоволенні позову ОСОБА_5(в інтересах якого звертався ОСОБА_2) до Кредитної спілки "Львів" про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт покликається на те, що рішення ухвалене з порушення норм матеріального та процесуального права та на те, що судом не повно було з'ясовано всіх фактичних обставин по справі. Звертає увагу суду на те, що положення п.3.1. Кредитного договору №2008-173 від 17.10.2008р., згідно якого за користування кредитом ОСОБА_5 повинен сплатити проценти у розмірі 36% річних є не справедливим. Суд не застосував ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Уклавши договір Кредитодавець набув право отримувати завищені проценти за користування кредитом, а позичальник не набув жодної надмірної вигоди, оскільки середня ставка у банках становить 20% річних. Крім того, суд першої інстанції безпідставно застосував до вказаних правовідносин ст.1056-1 ЦК України, оскільки положення цієї статті вступили в силу 09.01.2009р., а правовідносини між сторонами виникли 17.10.2008р.. Відповідачем не надано суду жодних доказів, що позивач повідомлявся про переваги і недоліки запропонованої схеми кредитування. Відтак, КС "Львів не довела виконання вимог ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Із врахуванням наведеного просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким його позов задовольнити

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК Українипередбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що укладений кредитний договір був добровільно підписаний ОСОБА_5, останній погодився із всіма умовами договору, вказаний договір відповідає вимогам законодавства, а відтак права позивача при укладенні та виконанні вищезазначеного договору не були порушені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно положень ст.1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (договір позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 17.10.2008 року між ОСОБА_5 (як позичальником) та КС "Львів" (як кредитодавцем) було укладено Кредитний договір, згідно якого позивач отримав кредит в сумі 21500 грн. строком до 17.10.2011 року зі сплатою за користування кредитом 36 % річних та зобов'язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором.

Статтею 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підставою недійсності правочину, згідно ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України, головним елементом угоди є вільне волевиявлення сторін правочину та його відповідність внутрішній волі, які спрямовані на настання певних наслідків, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, а відсутність такої є підставою для визнання такого правочину недійсним.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"міститься роз'яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як вбачається з вимог позовної заяви, позивач просив визнати Кредитний договір недійсним з підстав, що передбачені ст.ст. 203і 215 ЦК України, покликаючись при цьому на те, що положення цього договору суперечать положенням ст.ст. 11і 18 Закону України "Про захист прав споживачів"(а.с. 1-3).

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 вже звертався до суду з позовною заявою про визнання кредитних договорів недійсними, у якій просив суд визнати недійсними три кредитних договори (в тому числі - і Кредитний договір від 17.10.2008 року, недійсність якого є предметом позовних вимог і по даній справі), які були укладеними ним з КС "Львів": з підстав, що передбачені ст. 233 ЦК України, а також з посиланням на невідповідність згаданих договорів положенням ст.ст. 18і 23 Закону України "Про захист прав споживачів".

У вище згаданому позові він зазначав, що кредити у КС "Львів" ним отримувалися у зв'язку з тривалим важким матеріальним становищем та "з метою здобуття грошових коштів для забезпечення мінімальних потреб сім'ї Позивачів таких як оплата квартплати, оплата комунальних платежів, купівля продуктів харчування та предметів першої необхідності, а також з метою виплати ОСОБА_2, як директором ТОВ "Ар Деко", заробітної плати працівникам ТОВ "Ар Деко" (а.с. 26-28).

Вище наведене свідчить про те, що позивачем кредитні кошти не були використаними на придбання продукції чи замовлення послуг, а у відповідності до п. 23 ч.1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів"споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 31.01.2013 року (залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.09.2013 року) ОСОБА_2 у задоволенні вище згаданого позову відмовлено (а.с. 29,24).

В обґрунтування доводів даної позовної заяви позивачем також не було подано до суду будь-яких доказів про використання коштів, отриманих ним по Кредитному договору, що оспорюється, як споживчого кредиту, - на придбання продукції.

В той же час, підписуючи Кредитний договір позивач (як позичальник) підтвердив, що йому відомий зміст частини другої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а також те, що Кредитодавець (відповідач) повідомив його (як позичальника) у письмовій формі про зазначену у вказаній нормі інформацію (п. 9.4 Кредитного договору; а.с. 4).

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, яка не спростовує висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Разом з тим, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в мотивувальній частині, помилково послався на вимоги ст.1056-1 ЦПК України, оскільки спірні правовідносини виникли 17.10.2008р., а ЦК України був доповнений ст.1056-1 ЦК України 12.12.2008р.. Відтак, з мотивувальної частини оскаржуваного рішення слід виключити посилання на ст.1056-1 ЦК України.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК Україниапеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 28 листопада 2014р. - залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини вищезгаданого рішення покликання на ст.1056-1 ЦК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

Б.М.Гриновець