АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4091/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 640/4248/14-ц Зуб Г.А.
Категорія: договірні Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Бровченко І.О., Малінської С.М.

за участі секретаря - Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 27 квітня 2011 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено Договір банківського строкового вкладу (депозиту), відповідно до умов якого позивач розмістив на умовах строковості, платності та повернення грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США зі сплатою 9% річних на строк до 02.03.2015 року. У зв'язку з закінченням строку зазначеного договору та небажанням продовжувати строку його дії, позивач 02.03.2015 року написав відповідну заяву та просив перерахувати грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США на його поточний рахунок НОМЕР_1, відкритий у відповідача, та здійснити видачу цих коштів через касу банку з урахуванням обмежень, встановлених НБУ. Проте відповідач відмовився видати належні позивачеві грошові кошти. Крім того, у позивача відкрито ще один рахунок в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», на якому також знаходяться грошові кошти, які відповідач відмовляється видавати. Таким чином, станом на 04.03.2015 року на поточних рахунках позивача, що відкриті в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» знаходяться грошові кошти на загальну суму 10801,22 доларів США.

Враховуючи викладено, позивач - ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, що знаходяться на його поточних рахунках, а саме: 10 000,98 доларів США - на поточному рахунку НОМЕР_1 та 800,24 доларів США - на поточному рахунку.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на Постанову Правління НБУ від 01.12.2014р. за №758 та Постанову Правління НБУ №160 від 03.03.2015 року, відповідно до яких банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. При цьому не заперечувала, що на рахунках позивача знаходяться вказані кошти.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення грошових коштів - задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США та 98 центів США, які знаходяться на його поточному рахунку НОМЕР_1 в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 800 ( вісімсот) доларів США та 24 центів США, які знаходяться на його поточному рахунку НОМЕР_3 в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь держави судовий збір у розмірі 2476 грн. (дві тисячі чотириста сімдесят шість) грн. 28 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося на нього з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення судом норм цивільного процесуального законодавства щодо правил підсудності та матеріального права, просить скасувати це рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Крім того, в обґрунтування своєї скарги апелянт ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» посилається на те, що з урахуванням місцезнаходження відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»: м. Київ, вул. Артема, 60, справа не підсудна Київському районному суду м. Харкова, куди позивач ОСОБА_2 безпідставно звернувся зі своїм позовом. Крім того, апелянт вказує й на те, що посилання позивача на норми Закону України «Про захист прав споживачів» у даному випадку є недоречним, оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу виконання депозитного договору, тобто насамперед є договірними, а відтак регулюються нормами Цивільного кодексу України, а не зазначеним законом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що позивачем були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року).

Статтями 1, 2, 3 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 107 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Правила щодо підсудності цивільних справ, які підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, тобто розмежування компетенції по розгляду і вирішенню підвідомчих суду цивільних справ всередині системи судів цивільної юрисдикції, визначені в Главі 1 Розділу III ЦПК України.

Статтею 109 ЦПК України, якою визначається так звана загальна територіальна підсудність цивільних справ, дійсно передбачено, що позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені (ст. 93 ЦК України).

Разом із тим, вищезазначене правило не є виключним та безумовним.

Так, статтею 110 ЦПК України встановлена альтернативна підсудність цивільних справ, яка визначається вказівкою законодавця про можливість розгляду і вирішення окремих цивільних справ конкретним судом за вибором позивача.

Встановлення альтернативної підсудності, яка на відміну від загальної, є додатковою процесуальною гарантією забезпечення інтересів окремих категорій позивачів, пов'язане з необхідністю створення позивачеві більш сприятливих умов для звернення за судовим захистом.

Зокрема, частиною 5 статті 110 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини, які є предметом ініційованого ОСОБА_2 цивільно-правового спору, виникли з приводу виконання укладеного між позивачем, як вкладником та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» Договору строкового банківського вкладу (депозиту) від 27 квітня 2011 року і стосуються сфери надання банком відповідних банківських послуг (залучення у вклади (депозити) коштів, відкриття й ведення банківського рахунку), передбачених законодавством, зокрема ст.ст. 1058, 1060, 1061, Главою 72 ЦК України, та які регулюються Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також Законом України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим позивач ОСОБА_2 , який зареєстрований та постійно проживає в житловому будинку АДРЕСА_1, тобто на території Київського району м. Харкова, правомірно звернувся з вищевказаною позовною заявою на захист своїх прав, як споживача банківських послуг, до Київського районного суду м. Харкова за місцем свого проживання.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що вказана справа була розглянута з дотримання правил підсудності, встановлених цивільно-процесуальним законодавством.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу виконання депозитного договору, а відтак на них не розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів», то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до Преамбули Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У відповідності до п. 3 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до п.п. 17, 19 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Тобто Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.

Згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування, а також здійснювати іншу діяльність, визначену у цій статті. До банківських послуг, зокрема належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Підсумовуючи наведене вище, слід зазначити, що Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах такої «слабкої сторони», як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що указаним Законом регулюються відносини, що виникають із договорів про надання фінансових, банківських послуг, у тому числі й з договорів банківських вкладів (депозитів) тощо.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, встановив фактичні обставини по справі, правильно визнав юридичну природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами і закон, що їх регулює.

По справі достовірно встановлено та не заперечується сторонами, те що 02.02.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір-заяву № 300131/16В170/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 міс. в іноземній валюті, відповідно до умов якого Банк прийняв від Вкладника грошові кошти у загальній сумі 10 000,00 доларів СІЛА на строк з 02.02.2015 року по 02.03.2015 року з процентною ставкою 9% річних.

Відповідно до виписки по особовому рахунку за період з 04.03.2015 року по 04.03.2015 на особовому рахунку позивача НОМЕР_1 знаходяться грошові кошти в розмірі 10 000,98 доларів США. (а.с. 3-4).

Також судом встановлено, що позивачем у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкритий ще один рахунок НОМЕР_3, на якому знаходяться грошові кошти в розмірі 800,24 дол. США, що підтверджується відповідними виписками, (а.с.5-8).

Відповідно до ч.1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частинами 1, 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У березні 2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення йому банківського вкладу у сумі 10 000,00 доларів США розміщений згідно договору банківського строкового вкладу, у зв'язку з закінченням строку вкладу та здійснити виплату коштів, яка була залишена без задоволення, (а.с.9).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням наведеного, зважаючи на те, що у встановлений в договорі строк, відповідач суму вкладу та відсотки позивачу не повернув, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суму банківських вкладів та відсотків відповідно до умов договору.

За таких обставин, та враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дав правильну оцінку наданим доказам і відповідно до ст.ст. 1058, 1060 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи скарги також не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержано, а доводи апеляційної скарги не є істотними. В межах доводів апеляційної скарги підстав для його скасування або зміни не встановлено (стаття 308 ЦПК).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Банк «Фінанси та кредит» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня о проголошення.

Головуючий:

Судді: