Справа № 639/2426/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого - судді Шиянова Л.О.

за участю секретаря - Давтян К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкова заяву Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про накладення арешту на заставне майно,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся ПАТ «Ідея банк» в особі ОСОБА_2 із заявою про накладання арешту на заставне майно автомобіль Daewoo Nexia 2010 року випуску, посилаючись на те, що в провадженні суду знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Ідея-Банк про визнання кредитного договору недійсним задоволено. Визнано кредитний договір №910.72147 від 12.08.2010 року, укладений між ОСОБА_3 акціонерним товариством Ідея-Банк та ОСОБА_4 недійсним. Рішення банком не оскаржувалося, набрало законної сили. Заявник - ОСОБА_3 акціонерне товариство «Ідея Банк» просить накласти арешт на заставне майно, посилаючись на ст. 216,1057-1 ЦК України, тому звернувся до суду із відповідною заявою.

Заявник ОСОБА_3 акціонерне товариство «Ідея Банк» в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надійшла заява представника ПАТ «Ідея Банк» за довіреністю ОСОБА_2, відповідно до якої у звязку із неможливістю представника Банку бути присутнім у судовому засіданні через територіальну віддаленість суду, просить розглянути заяву у їх відсутність, заяву підтримує у повному обсязі.

ОСОБА_5 у судове засідання зявилася, однак надала заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, вимогу ПАТ «Ідея Банк» не визнає, посилаючись на свої заперечення та заяву про застосування наслідків визнання правочину недійсним, надані суду раніше.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що заява Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про накладення арешту на заставне майно задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Ідея-Банк про визнання кредитного договору недійсним задоволено. Визнано кредитний договір №910.72147 від 12.08.2010 року, укладений між ОСОБА_3 акціонерним товариством Ідея-Банк та ОСОБА_4 недійсним. Рішення набрало законної сили.

Статтею 216 ЦК України передбачені наслідки визнання правочину недійсним, а саме: 1) у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину; 2) якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; 4) правові наслідки недійсності недійсного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін; 5) вимога про застосування наслідків недійсності недійсного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як наслідок визнання правочину недійсним, виникає необхідність застосування статті 216 ЦК України про наслідки визнання правочину недійсним. Таким чином, з метою в майбутньому застосувати такі наслідки, банк звернувся до суду із заявою накласти арешт на майно ОСОБА_1 в порядку статті 1057-1 ЦК України, оскільки вважає, що реституція буде відбуватись на користь Банку.

Однак, як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 08.04.2015 року про застосування наслідків визнання правочину недійсним, яка міститься в матеріалах справи, згідно з Договором, який визнаний судом недійсним, ПАТ «Ідея банк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 53 389,91 грн. (пятдесят три тисячі триста вісімдесят девять гривень 91 копійка), що підтверджується копією кредитного договору №910.72147 від 12 серпня 2010 року, який визнано недійсним. Від моменту укладання до моменту визнання договору недійсним, вона сплачувала щомісячні платежі на погашення кредиту. Ануїтетний щомісячний платіж, визначений ПАТ «Ідея банк» становив 1 385,36 грн. щомісяця (одна тисяча триста вісімдесят пять гривень, 36 копійок). За вказаний період з вересня 2010 року по липень 2014 року включно, нею сплачено 47 щомісячних платежів, тобто у загальній сумі 47 * 1 385,36 = 65 111,92 грн., що підтверджується копіями банківських квитанцій про сплату, та про що не заперечує ПАТ «Ідея банк». З вищевказаного очевидним є той факт, що ОСОБА_1 не тільки повернула ПАТ «Ідея банк» все, що отримала від банку, але й суттєво переплатила вказану суму. Таким чином, різниця становить: 65 111,92 53 389,91 = 11 722,01 грн.

За своєю правовою природою норма статті 1057-1 ЦК України є спеціальною та застосовується лише у тому випадку, якщо судом було встановлено, що кошти підлягають поверненню саме банку, а не позичальнику. В даному випадку дана норма не може бути застосована, оскільки суд не встановив такий факт. у звязку з чим накладення арешту на моє майно неможливе.

Таким чином, суд вважає, що заява Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про накладання арешту не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 216, 1057-1 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про накладення арешту на заставне майна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л.О. Шиянова