У Х В А Л А

іменем україни

22 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 02 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов укладеного з акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі ‒ АКІБ «УкрСиббанк») кредитного договору від 11 червня 2007 року ОСОБА_4 отримав кредитні кошти у розмірі 42 тис. доларів США. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 31 352,58 доларів США, яку боржник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що право вимоги за указаним кредитним договором перейшло йому на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року, укладеного з АКІБ «УкрСиббанк», позивач просив у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотечного майна йому у власність.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 24 лютого 2014 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 червня 2014 року рішення районного суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року ухвалу апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 2 квітня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості у розмірі 31 352,58 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 250 601 грн 17 коп., за споживчим кредитом від 11 червня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 152,8 кв. м, шляхом передачі предмета іпотеки у власність ПАТ «Дельта Банк». Виселено з указаного будинку ОСОБА_3 та всіх інших мешканців, які зареєстровані та проживають у ньому.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не дотримано процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема п. 4.3 договору іпотеки та ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що різниця у сумі заборгованості та вартості іпотечного майна, яке передано кредитору, дає змогу відповідачеві погасити кредитну заборгованість та придбати інше житло.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції вказав на неповноту дослідження доказів у справі, невстановлення фактичних обставин справи та неврахування положень Закону України «Про іпотеку». Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не виконав ці вказівки.

Судом встановлено, що 11 червня 2007 року ОСОБА_4 уклав із АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір, відповідно до умов якого отримав кредитні кошти у розмірі 42 тис. доларів США. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» уклав із ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого останній набув право вимоги за спірним кредитним договором.

Предʼявляючи позов, ПАТ «Дельта Банк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 31 352,58 доларів США, яку боржник та його поручитель, незважаючи на вимоги, не погасили, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Оскільки способом звернення стягнення на предмет іпотеки позивач обрав набуття права власності на предмет іпотеки, то, перш ніж звертати стягнення, суд повинен правильно визначити розмір кредитної заборгованості.

Апеляційний суд, частково задовольняючи позов, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України взагалі не перевірив та не навів розрахунку кредитної заборгованості із зазначенням періодів та сум, з яких суд виходив.

Також у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розʼяснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не перевірив наявності в договорі іпотеки застереження щодо можливості визнання права власності на предметі іпотеки за іпотекодержателем.

Крім того, висновок суду апеляційної інстанції відносно задоволення вимоги банку щодо виселення відповідачів та інших мешканців із житлового будинку, який передано в іпотеку, є передчасним.

Так, згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду із позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачами шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла.

Апеляційний суд наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про необовʼязковість повідомлення іпотекодавця, який є відмінним від боржника за основним договором, про виселення з іпотечного житла.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд апеляційної інстанції, звертаючи стягнення на предмет іпотеки та визнаючи право власності на нього за ПАТ «Дельта Банк», не перевірив наявності у останнього права на звернення до суду із таким позовом, оскільки, встановивши, що за договором купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» передало позивачеві право вимоги за кредитним договором від 11 червня 2007 року, апеляційний суд не перевірив, чи передавалося йому право вимоги за договором іпотеки від тієї ж дати.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 02 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська