Категорія 5 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

12 травня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Голоти Л.О.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою представника відповідачів - ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» про усунення перешкод в користуванні власністю, -

встановив:

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено.

Постановлено усунути перешкоди у користуванні коридором «ІІ» загального користування у будинку АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 вчинити дії з демонтування перегородки з вхідними дверима в коридорі «ІІ» загального користування, встановленої з порушенням нотаріально посвідченого договору про порядок користування реальними частинами будинку від 01.06.1977 року і повернути коридор «ІІ» загального користування, площею 6,3 квадратних метри у попередній стан.

Стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 707 грн. 24 коп., а на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 5 500 грн.

Не погодившись із рішенням відповідачі через свого представника ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просили скасувати рішення і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_4 і представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Кашпрук О.В. в письмових заперечення та усно в судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Інші особи, які беруть участь у справі, повідомлені в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, не з'явилися до суду, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонам по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, та ОСОБА_7, на праві спільної часткової власності належить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.06.1977 року, ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3) належить 1/2 частка будинку по АДРЕСА_1 з відповідною часткою службових будівель (а.с.8-9).

Згідно договору дарування частки будинку від 29.06.2005 року, ОСОБА_4 є власником 1/4 частки житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.04.2009 року, посвідченого нотаріусом першої Вінницької державної нотаріальної Чеклишевою Т.В., 1/3 частка майна померлої ОСОБА_10, яка складається з 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_6 (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.04.2009 року, посвідченого нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної Чеклишевою Т.В., 1/3 частка майна померлої ОСОБА_10, яка складається з 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель по АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_7

01.06.1977 року між попередніми співвласниками будинку а саме: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_10 було укладено договір про порядок користування реальними частками будинку (а.с.12).Умовами договору про порядок користування реальними частинами будинку від 01.06.1977 року, що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи № 4833 оглянутої судом першої інстанції визначено, що коридор «І», «ІІ» і ганок «К» знаходяться у спільному користуванні всіх співвласників, при цьому площа коридору «ІІ» становила 6,3 кв.м.

Вказані відомості відображені також і в плані поверху будинку від 06.11.1970 року та експлікації від 18.04.1990 року.

Із матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що зміни в коридорі «ІІ» вперше відображені у плані поверху на будинок літ. «А» від 01.10.1997 року та експлікації від 01.10.1997 року зроблених на підставі проведеної 01.10.1997 року поточної інвентаризації будинку і на той час його розміри вже становили 3,8 кв.

Підставою для проведення поточної інвентаризації, в результаті якої були внесені зміни до технічної документації була заява ОСОБА_10 від 06.09.1997 року.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 15, 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Частиною 1 статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи дробами.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Отже домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном.

Така домовленість досягнута попередніми співвласниками 01 червня 1977 року і закріплена в договорі про порядок володіння та користування будинком, однак вона не виконується з моменту встановлення одним із попередніх співвласників майна ОСОБА_10 вхідних дверей, що призвело до зменшення площі коридору «ІІ», який є у спільному користуванні. Зменшення площі коридору, що перебуває в спільному користуванні співвласників, а також встановлення перегородки з дверима впритул до дверей квартири позивачки безумовно порушує її права як співвласника безперешкодно користуватися коридором визначеного договором розміру.

Таким чином, давши належну оцінку доказам по справі, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Змінюючи рішення суду в частині розподілу судових витрат колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу.

Частиною першою статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної допомоги.

Відповідно до положень частини 4 статті 42 ЦПК України документи, що посвідчують повноваження адвоката як представника, можуть також посвідчуватися ордером, який виданий відповідним адвокатським об'єднанням.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 47, 48 Постанови №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі ІІІ Закону України від 02.06.2011 року № 3460-VІ «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( ст.12, 42, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Матеріалами справи документально підтверджено, що адвокат Кашпрук О.В. на підставі договорів про надання правової допомоги від 21.10.203 року (а.с. 27 т.1) та від 02.02.2015 року (а.с.11 т.2) надавала правову допомогу позивачу ОСОБА_14 у даній цивільній справі. Умовами договору обумовлено, що остання сплачує адвокату гонорар у розмірі встановленому за домовленістю.

Як вбачається з квитанцій від 21.10.2013 року, 06.03.2014 року, 20.03.2014 та 02.02.2015 року (а.с. 37,39 т.2) позивач ОСОБА_14 здійснила оплату адвокатських послуг на загальну суму 5500 грн., що не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу відповідно до обґрунтованого адвокатом часу, витраченого на участь в судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи і підготовку процесуальних документів (14 годин). Так, виходячи з вимог закону про те, що вартість однієї години надання правової допомоги адвокатом не може перевищувати 487,20 грн. (40% від мінімальної заробітної плати, що складає 1218 грн.), граничний розмір відшкодування витрат згідно Закону не може перевищувати 6820,80 грн. (14*487,20 грн.).

Крім того, згідно з частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Правильно визначившись із розміром витрат, які підлягають до відшкодування, суд першої інстанції не врахував, що солідарне стягнення судових витрат законом не передбачене.

Відтак з відповідачів слід стягнути судові витрати в рівних частках на користь позивачів, які реально понесли такі витрати.

Отже колегія суддів вважає, що інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, за винятком вирішення питання про розподіл судових витрат, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 320 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника відповідачів - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 квітня 2015 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 235 грн. 74 коп. з кожного відповідача.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 1833 грн. 33 коп. з кожного відповідача.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:/підпис/ Стадник І.М.
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду /підпис/ Голота Л.О. /підпис/ Міхасішин І.В. Стадник І.М.