АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого судді - Слободянюк С.В.

суддів - Лапчевської О.Ф., Корчевного Г.В.,

при секретарі - Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_2 (через свого представника ОСОБА_1 довіреність від 05 травня 2014 року а.с.24), звернувся в суд з позовною заявою, в якій поставлено питання про визнання недійсними кредитного договору №700006402 від 07 травня 2008 року, укладеного між ним та ПАТ «Альфа Банк», договору поруки №700006402-П від 07 травня 2008 року, укладеного між ПАТ «Альфа Банк»та ОСОБА_3 та договорів про внесення змін і доповнень до них.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року у позві відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_1, діючи є в інтересах ОСОБА_2, підтримав апеляційну скаргу.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 07 травня 2008 року між ОСОБА_2 (далі-позивач/позичальник) та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є БАТ «Альфа-Банк» (далі-відповідач/банк/кредитор) було укладено кредитний договір №700006402 відповідно до умов якого позичальник отримав від банку кредит в сумі 20551,19 доларів США, зі сплатою 14,50% річних, на термін до 08 травня 2015 року, для придбання транспортного засобу (далі-кредитний договір) (а.с.106-114).

Відповідно до договору про внесення змін і доповнень № 1 від 01 грудня 2009 року до кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитом була встановлена у розмірі 16,5% річних.

Одночасно з укладенням кредитного договору 07 травня 2008 року між ОСОБА_3 (далі-поручитель) та банком був укладений договір поруки №700006402-П, відповідно до умов якого у випадку порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору, поручитель відповідає перед банком як солідарний боржник (а.с.115-119).

На примірнику кредитного договору міститься особистий підпис позичальника, що свідчить про те, що останній з його умовами ознайомлений та їх прийняв.

Відповідно до п.8 кредитного договору (а.с.107) ОСОБА_2 ознайомлений з інформацією про сукупну вартість кредиту; ознайомлений із загальними умовами кредитування; надано іншу інформацію, яку вимагає чинне законодавство України; умови роз*яснено і зрозумілі, що підтверджується його підписом.

Доводи апеляційної скарги щодо нечіткості та незрозумілості кредитного договору є необґрунтованими.

Сукупна вартість кредиту міститься також і у графіку платежів, який підписано позичальником (а.с.112-114).

Щодо доводів апеляційної скарги стосовного підвищення відсоткової ставки, слід назначити наступне.

Судом було встановлено, до договору про внесення змін і доповнень від 01 грудня 2009 року збільшено відсоткову ставку.

Пунктом п.4.8 кредитного договору врегульовано питання щодо страхування предмету кредитування, яким є транспортний засіб. Зокрема, п. 4.8.7. передбачено сплату комісійної винагороди від суми страхового платежу; штрафу.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обставини, які б свідчили про кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови кредитного договору, оскільки при підписанні договору ОСОБА_2 мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору.

Згідно додатку № 1 до кредитного договору позичальник підтвердив, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, в тому числі з інформацією, надання якої передбачено нормами Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги стосовного того, що укладання кредитного договору є незаконним, оскільки банк не мав індивідуальної ліцензії на його укладання.

Як визначено в умовах кредитного договору, укладеного між сторонами, договір було укладено в іноземній валюті (доларах США), проте діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долару США по відношенню до національної валюти України -гривні.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12 листопада 2003 року, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, долару США установлюється щоденно. Для розрахунку гривні до іноземних валют використовується інформація для котирування іноземних валют станом на останню дату.

Отже, ОСОБА_2 при укладанні кредитного договору в іноземній валюті погодився щодо його істотних умов, зокрема, надання кредиту в іноземній валюті - доларах США та повернення коштів, відповідно до офіційного курсу долара по відношенню до національної валюти - гривні.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтями 47 та 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» визначено операції банків з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Таке свідчить про те, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Крім того, цією ж нормою передбачено, що індивідуальні ліцензії видаються банкам у випадку укладання договору про надання кредиту в іноземній валюті, у разі якщо терміни такого договору та сума кредиту перевищує встановлені законом межі.

Як у позовній заяві, так і апеляційній скарзі ставиться питання про визнання недійсним і договір поруки, який укладено між ОСОБА_3 і банком (а.с.115).

Проте, за матеріали справи ОСОБА_3, з якою укладено договір поруки, не уповноважувала ні ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності (а.с.24) лише в інтересах ОСОБА_2, ні самого ОСОБА_2 діяти в її інтересах як поручителя.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається; висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи; доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.303,307,308, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2015 року залишити без мін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: