АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/3079/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: №627/1783/14-ц Остапов М.О. Категорія: право власності Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Бровченка І.О.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Краснокутського району Харківської області на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Дублянський спиртовий завод» про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що будучі працівником ДП «Дублянський спиртовий завод», на підставі протоколу засідання профспілкового комітету та адміністрації вказаного підприємства № 93 від 20.06.2001 року, він отримав дозвіл на приватизацію житла. В перелік майна, яке підлягало приватизації входили: квартира НОМЕР_1 в житловому одноповерховому чотирьохквартирному будинку АДРЕСА_1, а також господарські будівлі: льох, сарай та гараж.

12.11.2001 року позивач отримав Свідоцтво про право власності на житло. Відповідно до технічного паспорту, який є характеристикою квартири, та додатком до свідоцтва на право приватної власності ввійшли усі перелічені у довідці будівлі, окрім гаражу.

Таким чином позивачу з моменту оформлення права власності фактично належать квартира НОМЕР_1 в житловому одноповерховому чотирьохквартирному будинку АДРЕСА_1 разом з присадибними будівлями та гаражем, яким він користується з листопада 2001 року.

Весь цей час позивач користувався майном, наглядав за ним, проводив поточний ремонт, сплачував податки.

Але нещодавно переглядаючи правовстановлюючі документи, отримані під час оформлення права власності на квартиру та господарські будівлі, він звернув увагу на відсутність у переліку придбаного майна гаражу, у зв'язку з чим у листопаді 2014 року звернувся до відповідача ДП «Дублянський спиртовий завод» із заявою про виправлення будь-яким чином цієї помилки та оформлення правовстановлюючих документів на гараж відповідно до чинного законодавства, на яку отримав відмову, що і стало підставою для його звернення до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що починаючи з листопада 2001 року він добросовісно, відкрито, безперервно володів та користувався чужим майном, а саме: гаражем, яке повністю утримував та підтримував у належному стані як фактичний власник, позивач ОСОБА_2 просив суд на підставі ст. 344 ЦК України визнати за ним право власності за набувальною давністю на гараж, що розташований по АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала заявлені ним вимоги та наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача ДП «Дублянський спиртовий завод» проти задоволення позову ОСОБА_2 не заперечував, пояснивши, що на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.2001 року підприємство дійсно володіло спірним гаражем, який перебував у нього на балансі, проте на теперішній час у підприємства відсутні первинні документи щодо вказаного майна.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі. Визнано за позивачем право власності на нежитлову будівлю - гараж, позначений літ. «Б-1» на плані, загальною площею 34,80 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі прокурора Краснокутського району Харківської області ставиться питання про скасування зазначеного рішення районного суду та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги прокурор посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті й постановлення по справі незаконного рішення.

Зокрема, апелянт вказує на те, що позивачем ОСОБА_2 не доведено наявності передбачених ч. 1 ст. 344 ЦК України підстав для визнання за ним права власності на спірний гараж за набувальною давністю, а надані позивачем до суду документи не є підставою для виникнення у нього права власності на вказане нерухоме майно. Крім того, позивачем не надано до суду жодних доказів щодо правомірного користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний гараж.

Представник позивача ОСОБА_2 у своїх письмових запереченнях на подану прокурором апеляційну скаргу просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи заявлені позивачем ОСОБА_2 вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що останній добросовісно заволодів чужим майном, а саме: нежитловою будівлею - гаражем, розташованим по АДРЕСА_1, та продовжує відкрито й безперервно володіти ним більше десяти років, а відтак мають місце всі підстави для визнання за ним права власності на цей об'єкт нерухомості за набувальною давністю.

Однак, із таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цей висновок не відповідає матеріалам справи та суперечить закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Коментована стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Таким чином, добросовісним володільцем слід вважати особу, яка при заволодінні річчю не повинна була знати, що дане володіння є незаконним. Слід також враховувати, що при привласненні речі внаслідок самовільного захоплення чи привласнення, а також аналогічних дій, набувач не набуває статусу добросовісного, оскільки заволодіння річчю відбувається внаслідок свідомого порушення закону.

Як роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Як встановлено по справі, 07 травня 2001 року між гр. ОСОБА_3 та Дублянським спиртовим заводом було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу, згідно якого ОСОБА_3 продав, а Дублянський спиртовий завод купив 1/4 частину житлового будинку (квартира НОМЕР_1) з надвірними будівлями: житлова прибудова - «А-1», веранда - а, відділення № 7 у льосі № 2 - Ж, відділення № 1 в сараї № 1 - Е, літня кухня - Б, веранда - б, сарай - В, гараж - Г, навіс - Д, огорожа, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Відповідно до акту прийняття-передачі від 13.05.2001 року комісія у складі представників Дублянського спиртзаводу прийняла у продавця ОСОБА_3 1/4 частину житлового будинку, придбану за вищевказаним договором купівлі-продажу. При цьому комісія встановила, що 1/4 частина житлового будинку, а також житлова прибудова, веранда, відділення у льосі, сараї, літня кухня, гараж, навіс, а також огорожа знаходяться в належному стані та придатні до експлуатації, а технічний паспорт відповідає необхідним вимогам (а.с. 24).

Як вбачається з протоколу засідання профспілкового комітету та адміністрації Дублянського спиртзаводу за № 93 від 20.06.2001 року, позивачу ОСОБА_2, як працівнику заводу та особі, що потребувала поліпшення житлових умов, було надано 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями (перелік цих будівель та їх технічні характеристики в протоколі відсутні) в АДРЕСА_1, житловою площею 59,30 кв.м. зі зняттям з квартирного обліку (а.с. 6).

Як свідчить довідка без № та дати (а.с. 7), видана Дублянським спиртзаводом Краснокутському БТІ, квартира НОМЕР_1 в житловому одноповерховому чотирьохквартирному будинку в АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу від 07.05.2001 року перебувала на балансі Дублянського спиртзаводу та підлягала приватизації разом з такими будівлями:

- одне відділення № 7 у льосі № 2 - на плані літ. «Ж»;

- одне відділення № 1 в сараї № 1 - на плані літ. «В»;

- гараж - на плані літ. «Г».

При цьому в матеріалах справи відсутній технічний паспорт на квартиру НОМЕР_1 в житловому одноповерховому чотирьохквартирному будинку в АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, станом на 2001 рік, коли ця квартира була виділена підприємством позивачу ОСОБА_2 в порядку поліпшення житлових умов.

Як зазначав сам позивач ОСОБА_2 у своїй позовній заяві, 12 листопада 2001 року ним було отримано свідоцтво про право власності на житло - зазначену квартиру в порядку приватизації державного житлового фонду, в якому був відсутній гараж літ. «Г», як приналежність до приватизованої квартири, а відтак позивач достеменно знав, що не набув права власності на вказаний гараж, який перебував на балансі Дублянського спиртзаводу, в зв'язку з чим подальше заволодіння та користування позивачем цим гаражем (чужим майном) не може бути визнане добросовісним та правомірним у розумінні ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Згідно довідки РКП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації» від 26.02.2014 р. за № 70, наданої на запит районного суду, за даними технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна - чотирьохкімнатної квартири НОМЕР_1, розташованої в АДРЕСА_1, здійсненої 20.02.2014 року за заявою ОСОБА_2, до складу зазначеного нерухомого майна входить виключно квартира НОМЕР_1, загальною площею 116,70 кв.м., житловою площею 59,30 кв.м., без будь-яких надвірних будівель і споруд (а.с. 8-9, 21).

Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого РКП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації» 11.11.2014 року на замовлення ОСОБА_2, та довідки РКП Краснокутське БТІ від 13.11.2014 року, по АДРЕСА_1 розташований об'єкт нерухомості - гараж, позначений на плані літ. «Б-1», загальною площею 34,80 кв.м., на який претендує позивач ОСОБА_2 в порядку набувальної давності, та право власності на який ні за ким не зареєстровано (а.с. 10-14, 22).

При цьому будь-які належні та допустимі, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, докази на підтвердження того, що зазначений об'єкт нерухомості взагалі є саме тим гаражем літ. «Г», який був придбаний Дублянським спиртзаводом за договором купівлі-продажу від 07.05.2001 року та підлягав передачі в користування ОСОБА_2 разом із квартирою НОМЕР_1 у житловому одноповерховому чотирьохквартирному будинку, розташованому по АДРЕСА_1, в матеріалах цивільної справи відсутні й таких доказів позивачем ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції також не представлено.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим паче - справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог за їх недоведеністю та безпідставністю.

Що ж стосується питання судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_2 для зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 121,80 грн., від сплати якого за подачу апеляційної скарги прокурор був звільнений на підставі п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». .

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст.ст. 15, 316, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 58, 61, 88, 131, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Краснокутського району Харківської області - задовольнити.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства «Дублянський спиртовий завод» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 для зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: