АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/2469/15 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: договірні Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Московського району м.Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа у справі: Харківська міська рада про стягнення боргу, визнання договору дарування дійсним, визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИЛА :

04 грудня 2014 року позивач звернулась у суд з позовом, в якому просила стягнути з відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 борг у сумі 10 000, 00 грн., посилаючись на те, що 01 грудня 2013 року на підставі договору займу передала відповідачу ОСОБА_4, як представнику ОСОБА_5 10 000,00 грн. на будівництво та реконструкцію житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, який остання пообіцяла повернути до жовтня 2014 року, однак гроші не повернула ( а.с.1 ).

10 грудня 2014 року ОСОБА_3 подала до суду в порядку доповнення позовних вимоги , в яких просила визнати дійсним договір дарування укладений 15 листопада 2014 року між нею та ОСОБА_5, в особі її представника ОСОБА_4 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на 1/2 його частину зазначеного житлового будинку загальною площею 60,2 кв.м., житловою площею - 29,9 кв.м., та надвірні будівлі сарай літ. «Б», сарай літ. «З», льох літ. «В», вбиральню літ. «Е», огорожу № 1-4, хвіртку № 2,3.

Вказані вимоги обґрунтовувала тим, що зазначена частина житлового будинку належала ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Державною нотаріальною конторою від 06.05.1974 року за реєстровим № 2-2391.

Позивач зазначає, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після її смерті ОСОБА_5 є єдиною її спадкоємицею та відповідно нотаріально посвідченої довіреності від 23.07.2014 року, надала відповідачу ОСОБА_4 право на оформлення спадщини після померлої ОСОБА_7, а після оформлення спадщини-подарувати їй вказану частину житлового будинку з надвірними будівлями.

Як на підставу своїх вимог позивач, посилаючись нач.2 ст. 220, ч.1 ст. 638 ,частини 1та 3 ст. 376 ЦК України , зазначає на те, що на протязі другої половини 2014 року нею була самовільно реконструйована вказана частина житлового будинку та після її реконструкції її загальна площа складає - 60,2 кв.м., житлова площа - 29,9 кв.м., та надвірні будівлі сарай літ. «Б», сарай літ. «З», льох літ. «В», вбиральню літ. «Е», огорожу № 1-4, хвіртку № 2,3, у зв»язку з чим не мають можливості посвідчити цей договір нотаріально ( а.с.28.

Також ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про залишення без розгляду її позовних вимог про стягнення боргу ( а.с.31).

Справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності сторін.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа у справі : Харківська міська рада про визнання договору дарування дійсним, визнання права власності на нерухоме майно задоволені. Суд визнав дійсним договір дарування від 15.11.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_4 ? частини житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та визнав за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 60,2 кв.м., житловою - 29,9 кв.м., а також надвірні будівлі: сарай літ. «Б», сарай літ. «З», льох літ. «В», вбиральню літ. «Е», огорожу № 1-4, хвіртку № 2,3.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує неповним з»ясуванням судом обставин, які мають значення для справи, недоведеністю висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Прокурор зазначає на ухвалення судом рішення з порушенням ч.2 ст. 220 ЦК України, при ухваленні рішення суд з»ясував зокрема, чому договір дарування не був нотаріально посвідченим, наявність в матеріалах справи попереднього договору дарування, відсутність доказів щодо набуття ОСОБА_5 як спадкоємиці ОСОБА_7 права власності на 1/2 частину зазначеного домоволодіння та надвірних будівель та прийняття нею вказаної спадщини після смерті ОСОБА_7.

Позивач ОСОБА_3 при зверненні до суду з зазначеним позовом вказала місце свого проживання не існуючий будинок АДРЕСА_2 , у зв»язку з чим судова повістка направлена судом на зазначену адресу була повернута поштою без вручення (а.с.81-82). Згідно ж інформації адресно-довідокового відділу ГУДМС УДМС України в Харківській області , ОСОБА_3 01.02.2012 року була знята з реєстрації в будинку АДРЕСА_3 ( а.с.114), однак судові повістки, направлені на зазначену адресу повернуті поштою у зв»язку з відсутністю проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою ( а.с.128-129,132-133).

При цьому, в матеріалах справи відсутні заяви позивача про зміну адреси її проживання.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідач ОСОБА_5 неодноразово повідомлялась судом апеляційної інстанції про час та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення їй судових повісток (а.с.78, 86, 106 -107, 134). В судове засідання суду апеляційної інстанції не з»явилась, про причини неявки суду не повідомила.

За таких обставин , на підставі ч.2 ст. 305 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та представника Харківської міської ради, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства. Вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухваленим на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Так, згідно до вимог ч.2 ст. 31 ЦПК України До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви має право змінити предмет або підставу позову.

В ч.1 ст. 114 ЦПК України встановлено, що які виникають приводу нерухомого майна, пред»являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Між тим, в порушення вказаних норм ЦПК України , суд першої інстанції відкривши провадження у справі за позовом позивача про стягнення з відповідачів боргу, прийняв до розгляду та розглянув позовні вимоги позивача , в яких вона змінила як предмет , так і підставу позову , та просила визнати дійсним укладений між нею та відповідачем договір дарування ? частини зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями та визнати за нею право власності на ? частину зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований на території Ленінського району.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги позивача та визнаючи укладений 15 листопада 2014 року між нею та ОСОБА_5, в особі її представника ОСОБА_4 , договір дарування 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та визнаючи за позивачем право власності на 1/2 його частину зазначеного житлового будинку загальною площею - 60,2 кв.м., житловою площею - 29,9 кв.м., та надвірні будівлі : сарай літ. «Б», сарай літ. «З», льох літ. «В», вбиральню літ. «Е», огорожу № 1-4, хвіртку № 2,3, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем вказаних позовних вимог.

Згідно ж до вимог ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами , і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином однією з обов»язкових умов для визнання в судовому порядку договору дійсним, є також ухилення однієї із сторін його нотаріального посвідчення.

В пункті 13, роз»ясень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню,дійсним, судам необхідно враховувати,що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правовідносин, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України пов»язується з державною реєстрацією тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов»язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з»ясувати, чи підлягає правочин обов»язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Як свідчать матеріали справи, спірна частина житлового будинку з надвірними будівлями належала ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.1974 року ( а.с.23, 25, 26).

При цьому, доказів, які б свідчили ,що відповідач ОСОБА_5, є рідною сестрою спадкодавця ОСОБА_7 та у встановлений законом строк зверталась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і набула право власності на спадкове майно, а саме : отримала свідоцтво про право на спадщину за законом , матеріали справи не містять та відповідно до інформаційних довідок із Спадкового реєстру спадкових справ та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.03.2015 року , інформація щодо спадкових справ стосовно ОСОБА_7, відсутня (а.с.121) .

Відсутність у відповідача ОСОБА_5 правоустановчих документів, які б підтверджували її право власності на зазначену частині житлового будинку з надвірними будівлями, виключають можливість нотаріального посвідчення договору дарування, а також свідчить про відсутність такої умови для визнання договору дарування дійсним, як ухилення сторони відповідача від нотаріального посвідчення договору дарування.

Крім того, договір, укладений 15 листопада 2015 року, між позивачем та представником відповідача, який позивач просить визнати дійсним як договір дарування , був укладений сторонами як попередній договір дарування та його умови передбачали укладення договору дарування в майбутньому (а.с.15) , тобто вказаний договір за своєю природою , встановленою ст. 635 ЦК України є договором, сторони якого зобов»язуються протягом певного строку укласти договір в майбутньому ( основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором та вказана норма права не передбачає визнання договору дарування (основного договору) дійсним в разі ухилення сторони попереднього договору від укладення договору, передбаченого попереднім договором ( ч.2 ст. 635 ЦК України).

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про відсутність підстав для визнання договору дарування дійсним , а також про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно, оскільки виникнення у позивача права власності на зазначене нерухоме майно пов»язане саме з визнанням дійсним договору дарування.

Таким чином, ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище обставинам справи та наявним у справі доказам та ухвалено судом з порушенням зазначених вище норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до вимог пунктів 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для його скасування та ухваленню у справі нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Московського району м.Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради задовольнити.

Скасувати рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 грудня 2014 року .

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :