УХВАЛА

іменем україни

3 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробничий центр № 1308» про зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 5 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з липня 1985 року працює офіціанткою в кафе № 1214 товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-виробничий центр № 1308» (далі - ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308»). З 1 березня 2004 року по 31 липня 2008 року їй не була виплачена заробітна плата в розмірі 18 747 грн, яка стягнута рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2009 року. Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2008 року ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Позивачка вважала, що її трудові відносини з ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» тривають до цього часу, заборгованість по заробітній платі не виплачена, рішення суду не виконано.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просила суд: зобов'язати ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» виконати рішення суду про стягнення заробітної плати; подати до відділення Пенсійного фонду України відповідну звітність; зобов'язати відповідача звільнити її з роботи та видати трудову книжку; роботу з 01 березня 2004 року по 31 жовтня 2013 року зарахувати як страховий стаж для нарахування пенсії.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 5 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вищевказані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач за рішенням господарського суду визнаний банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, господарська діяльність ним не здійснюється, тому позивачка свої трудові функції не виконує, яке б давало їй право на отримання заробітної плати. У зв'язку з цим відсутній і вимушений прогул. Відповідач також позбавлений можливості припинити з позивачкою трудові відносини та подати звітність до органів Пенсійного фонду України, оскільки її трудова книжка знаходиться в посадових осіб банкрута.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду, зазначивши також, що позивачка звернулася до суду лише у вересні 2014 року, пропустивши передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за захистом порушеного права, не заявляючи клопотання про поновлення цього строку.

Проте повністю погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із відповідними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Зазначених положень закону апеляційний суд не врахував, при цьому погодився з висновками суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, та, уточнивши зазначене рішення суду, вказав, що в задоволенні позову відмовляється і через пропуск без поважних причин строку звернення до суду, оскільки відсутнє клопотання ОСОБА_3 про поновлення цього строку.

Таким чином, висновки апеляційного суду є суперечливими, оскільки свідчать про те, що вимоги ОСОБА_3, з одного боку, є необґрунтованими, а, з іншої сторони, є обґрунтованими, оскільки лише в цьому разі відмовляється в задоволенні позову через пропуск строку звернення до суду.

Крім того, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України допустився й інших суперечливих висновків, які впливають на правильне вирішення справи. Так, суд указав, що ОСОБА_3 раніше працювала (а не працює) у відповідача, не навівши доказів її звільнення (наказ про звільнення), і, одночасно, обґрунтував відмову в задоволенні вимоги про зобов'язання роботодавця її звільнити (тобто погодився із тим, що вона не звільнена), вказавши, що ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» не може її звільнити через відсутність трудової книжки, яка знаходиться у посадових осіб банкрута товариства. Такий висновок суду є неправильним, оскільки посадові особи банкрута є органом управління товариства на час ліквідаційної процедури і такі організаційно-розпорядчі функції належать саме товариству.

Також апеляційний суд не визначився із тим, в якому статусі та в яких трудових відносинах на даний час знаходиться позивачка з ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308», оскільки від встановлення та з'ясування цих фактичних обставин залежить вирішення інших позовних вимог.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, апеляційним судом не встановлені, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик