АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1294/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 березня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості , -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року представник за довіреністю ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № б/н від 19 лютого 2008 року. Відповідно до його умов відповідач отримав кредитні кошти на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «ПриватБанк», стверджує, що, у зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, у ОСОБА_6 станом на 21 грудня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 27 759 гривень 57 копійок, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 3 000 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 16 574 грн. 57 коп., заборгованість з комісії за користування кредитом 8 185 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина штрафу) та 1 191 грн. 81 коп. штраф з процентною складовою.

Оскільки судовим наказом від 27 листопада 2008 року суддею Тальнівського районного суду Черкаської області стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за вказаним кредитним договором від 19 лютого 2008 року в розмірі 3 923 грн. 36 коп., то позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача заборговані кошти в розмірі 25 528 гривень 02 копійки та судові витрати в розмірі 255 гривень 28 копійок.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 березня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_6 заборгованість за договором № б/н від 19 лютого 2008 року в розмірі 25 528 гривень 02 копійки та судовий збір в розмірі 255 грн. 28 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» , ст.267 ЦК України та норм роцесуального права, просив скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому ОСОБА_6 посилався на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», не врахував, що позивачем було пропущено строки позовної давності звернення до суду з даним позовом. Який протягом часу з дати видачі судового наказу ні зупинявся, ні переривався. А посилання суду на те, що з його зарплатного рахунку були списані кошти в рахунок погашення заборгованості за договором № б/н від 19 лютого 2008 року й тому перервався строк позовної давності є помилковим . Оскільки він з ПАТ КБ «ПриватБанк» договору про відкриття банківського рахунку з дозволом списання з нього коштів не укладав. Договір , для переведення працівників КП «ЖКС «Фонтанський» на карткове розрахування по заробітній платі, був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та комунальним підприємством , з яким він перебував у трудових відносинах. Згідно з яким відбулися нарахування на банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок оплати заробітної плати на імя ОСОБА_6 в сумі 530 грн. При отриманні у 2014 році зазначеної банківської карти між працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 ніяких договорів не укладалось, додаткові правила користування платіжної карткою та правила надання банківських послуг не підписувались. А правовідносини, які виникли на підставі договору № б/н від 19 лютого 2008 року та правовідносини, які виникли у 2014 році, на підставі договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та КП «ЖКС «Фонтанський», не є тотожними. При цьому списання зазначених коштів відбулося поза його волею та після спливу трирічного строку позовної давності.

Тому , оскільки він подавав до суду першої інстанції письмову заяву про застосування строків позовної давності, суд мав відмовити з цих підстав у задоволенні позову. Але ця заява була залишена без відповідного реагування. У звязку з чим ОСОБА_6 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши учасників процесу, що зявилися, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Наведеній нормі ухвалене у справі судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що 19 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_6 погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, факт отримання кредиту та використання кредитної картки (отримання кредитних коштів) відповідачем не оспорюється.

Не заперечується відповідачем і той факт, що він ці кошти та нараховані проценти Банку не повернув та має заборгованість.

Із пункту 6.5 Умов та правил надання банківських послуг /а.с.16/ вбачається, що клієнт зобов'язується погашати заборгованість за кредитом та відсотками за користування ним, перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором.

Банк зобов'язання за даним договором виконав в повному обсязі - надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами договору.

Відповідач , зі свого боку, зобов'язання за кредитним договором виконував неналежним чином, кредит, відсотки та інші платежі, передбачені договором , у повному обсязі не сплатив.

В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за договором № б/н від 19 лютого 2008 року, наданий стороною позивача, з якого вбачається, що з 19 лютого 2008 року по 24 вересня 2014 року погашення заборгованості ОСОБА_6 не здійснювалось, лише 24 вересня 2014 року було здійснено одноразове погашення заборгованості в сумі 530 грн., у звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості згідно умов зазначеного договору.

В п.8 та п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір сторін, суд обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_6 заборгованості за договором № б/н від 19 лютого 2008 року, згідно з розрахунку в розмірі 25 528 гривень 02 копійки , що не була спростована відповідачем та не заперечувалася ОСОБА_6 під час розгляду справи судом першої інстанції.

У ході якого останній, не оспорюючи суму боргу, подав заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності /а.с.34-35/ , яка була відхилена судом як безпідставна.

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції , ОСОБА_6, не заперечуючи висновків суду щодо суті спору та зокрема наявності заборгованості перед банком і її розміру, також послався на необхідність застосування наслідків пропуску строків позовної давності, зазначивши, що суд першої інстанції неправомірно прийшов до висновку, що ним було перервано строки позовної давності, вчиненням платежу.

Але колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що банком при зверненні до суду з даним позовом було пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки, як встановлено судом, позичальником 24 вересня 2014 р. було погашено 530 грн. боргу /а.с.20/, що свідчить про визнання ним боргу за кредитним договором та переривання строку позовної давності.

Позов про стягнення суми боргу за кредитним договором було подано банком до суду 26 січня 2015 р., тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказана сума на погашення суми боргу за кредитним договором була здійснена банком, шляхом перерахування вказаної суми з його зарплатного рахунку, відкритому у цьому ж банку, без його згоди, - також не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до п. 5.6 укладеного між сторонами кредитного договору /а.с.18/ - Держатель картки (тобто ОСОБА_6Г.) доручає Банку списувати з будь-якого його рахунка, який відкритий у банку, зокрема з картрахунку, кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобовязань.

При цьому ОСОБА_6Г визнає, що про зняття з його зарплатного рахунку коштів йому було відомо з дати списання коштів, але він не звертався до банку за роз'ясненням чи запереченнями проти таких дій, як не було ці дії ним оскаржено в судовому порядку, а отже він погодився із вказаним списанням коштів.

У Постанові судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 20 листопада 2013 р. по справі N 6-126цс13 висловлено з даних правовідносин правову позицію, що пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку із самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб установити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Тому посилання ОСОБА_6 на дану норму закону в частині обґрунтування його заперечень та вимог апеляційної скарги в частині відсутності у позивача права вимоги повернення кредиту, - є помилковими і не відповідають зазначеним вимогам Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ст. 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для скасування законного і обґрунтованого рішення суду. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,314,315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 березня 2015 року відхилити.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 березня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :