Номер провадження: 22-ц/785/4030/15
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Одеська міська рада, перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про відшкодування матеріальної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_5, за заявою ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_3) про приєднання до апеляційної скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2015 року,

встановила:

25 березня 2014 року департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, у якій просив відшкодувати матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок неправомірних дій в солідарному порядку в сумі 422 411 грн.

09 вересня 2014 року департамент комунальної власності Одеської міської ради подав до суду уточнену позовну заяву, згідно з якою просив перший Київський ВДВС ОМУЮ залучити в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, та остаточно просив відшкодувати йому в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 матеріальну шкоду в сумі 422 411 грн.

У судовому засіданні:

- представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити;

- відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 у судове засідання не з'явились;

- представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала, мотивуючи його незаконністю, безпідставністю та недоведеністю, при цьому надавши свої письмові заперечення;

- представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, проти задоволення позову заперечувала, мотивуючи його безпідставністю;

- представник Одеської міської ради проти задоволення позову не заперечував.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2015 року позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково.

Суд першої інстанції:

- стягнув солідарно з ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) та ОСОБА_5, ідентифікаційний код НОМЕР_2 (місце проживання: АДРЕСА_2) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, р/р № 1909, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області) матеріальну шкоду у сумі 422 411 грн.;

- стягнув з ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) та ОСОБА_5, ідентифікаційний код НОМЕР_2 (місце проживання: АДРЕСА_2) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, р/р № 1909, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області) судові витрати у розмірі 1827 грн., з кожного.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позовних вимогах, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В заяві про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_3.) просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в позовних вимогах, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги та заяви про приєднання до апеляційної скарги, вважає за необхідне їх задовольнити повністю.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Задовольняючи частково вищевказаний позов, суд першої інстанції виходив з наступного.

Нежиле приміщення підвалу, загальною площею 201,2 кв.м., стало об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету від 26 травня 2005 року №196 та виданого свідоцтва про право власності від 09 червня 2005 року САА №446216 (а.с. 09).

Право власності територіальної громади м. Одеси на вказане майно було зареєстровано в КП ОМБТІ та РОН 21 червня 2005 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2006 року по справі № 2-9767/06 за ОСОБА_3 було визнано право власності на підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_3, площею 201,2 кв.м. та зобов'язано комунальне підприємство "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на вказане підвальне приміщення (а.с. 10).

Вищевказане заочне рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2012 року (а.с. 11-12).

Вказане рішення апеляційного суду набрало законної сили.

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась справа за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради, КП "ОБМТІ та РОН" про скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 26 травня 2005 року.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2008 року позов ОСОБА_3 було задоволено, скасовано рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 196 від 26 травня 2005 року в частині визнання права власності на нежиле приміщення підвалу, загальною площею 201,2 кв.м, що розташоване в будинку АДРЕСА_3 за територіальною громадою м. Одеси, визнано недійсним свідоцтво про право власності від 09 червня 2005 року на вказаний об'єкт нерухомості, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради та зобов'язано комунальне підприємство "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" скасувати реєстрацію права власності територіальної громади м. Одеси на цей об'єкт нерухомості (а.с. 13-14).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2011 року апеляційна скарга представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради була задоволена, постанова Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2008 року була скасована, у справі була постановлена нова постанова, якою було відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_3 (а.с. 15-17).

Спірне підвальне приміщення ОСОБА_3 було відчужено ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11 листопада 2009 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., зареєстрованого в реєстрі за №339209 (а.с. 18).

Наступним власником спірного приміщення стала ОСОБА_4, що набула право власності на нежитлове підвальне приміщення, площею 201,2 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 на підставі акту про проведення прилюдних торгів (свідоцтво від 06 квітня 2011 року, зареєстроване в реєстрі за № 1357).

07 липня 2011 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_8 60/100 часток нежитлового підвального приміщення, площею 120,6 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 (загальна площа приміщення - 201,2 кв.м.) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №2080 (а.с. 21-22).

Отже, станом на теперішній час, частина вищевказаного нежитлового приміщення площею 80,6 кв.м. знаходиться у володінні ОСОБА_4, а частина площею 120,6 кв.м. знаходиться у володінні ОСОБА_8

Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, за участі третьої особи Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, за результатами розгляду якого Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу від 11 листопада 2009 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, а у витребуванні майна у ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було відмовлено (а.с. 23-25).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2013 року зазначене рішення Приморського районного суду м. Одеси залишено без змін (а.с. 26-27).

Згідно протоколу про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна вартість підвального приміщення склала 422 411 грн.

Під час судового розгляду позивачем було доведено, що відповідач ОСОБА_3 не набув права власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки рішення про визнання права власності за ним було скасовано в апеляційному порядку, в зв'язку з чим він не мав права його відчужувати.

На підставі вищевикладеного, враховуючи неможливість повернення до комунальної власності територіальної громади м. Одеси та у володіння департаменту нежитлового спірного підвального приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач має право на відшкодування майнової шкоди у розмірі вартості втраченого майна, а позов відповідно підлягає задоволенню частково.

Судова колегія вважає, що з вищевказаним рішенням суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до невірного вирішення справи, а тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п. 1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення з наступних підстав.

Як вбачається з ч. 2 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язкової підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини.

Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, для покладення відповідальності на за подіювача майнової шкоди, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина в заподіянні шкоди.

Отже, деліктна відповідальність за загальним правилом настає ли ше за вини заподіювача шкоди.

Причинний зв'язок між протиправною по ведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідаль ності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач та відповідачі не знаходились між собою в договірних відносинах.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції лише констатував факт спричинення матеріальної шкоди позивачу.

Між тим, в порушення ст. 1166 ЦК України в матеріалах даної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що:

- матеріальні збитки спричинені саме з вини відповідачів;

- протиправність дій відповідачів в заподіюванні зазначеної вище шкоди;

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідачів і шкодою.

В рішенні суду першої інстанції не вказано про наявність з боку ОСОБА_5, ОСОБА_3 жодних дій які б містили елементи складу цивільного правопорушення і у зв'язку із чим останні повинні нести відповідальність у вигляді компенсації матеріальної шкоди.

Виходячи лише з самого факту укладання правочину між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про солідарну відповідальність останніх щодо стягнення на користь позивача, матеріальної шкоди, що суперечить також положенням ст. 1190 ЦК України.

Однак, сам по собі факт визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення підвального приміщення загальною площею 201,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 не може бути підставою для стягнення з останніх матеріальної шкоди на користь позивача, оскільки відсутня необхідна сукупність обов'язкових умов для цього в сенсі вимог ст. 1166 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порядок повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про дату судового засідання врегульовано ст. 74 ЦПК України.

Належне повідомлення осіб, які беруть участь у справі, є обов'язковим (ч. 1 ст. 158 ЦПК України), участь у справі є процесуальним правом таких осіб (ст. 27 ЦПК України).

З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи допустив порушення норм діючого ЦПК України, не повідомивши належним чином відповідачів про час та місце судового засідання, що також призвело до неправильного вирішення цієї справи, оскільки відповідачі були позбавлені можливості надати свої заперечення щодо зазначеного вище позову.

При цьому, судова колегія зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як па підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу.

Зазначене вище свідчить про те, що суд не врахував положення ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, щодо того, що кожна людина при визначенні її громадських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

У даному випадку судом першої інстанції така справедливість судових процедур щодо відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_3 була порушена.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1-4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, заяву ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_3) про приєднання до апеляційної скарги - задовольнити повністю.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2015 року по цивільній справі за позовною заявою департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Одеська міська рада, перший Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про відшкодування матеріальної шкоди - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку матеріальної шкоди в розмірі 422 411 грн. - відмовити.

Стягнути з департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 1827 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень).

Стягнути з департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1827 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда