АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/6813/2015 головуючий у 1-й інстанції: Бобровник О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Невідомої Т.О.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача та стягнення коштів, повернення депозиту і відсотків, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу судді Солом'янського районного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою судді Солом'янського районного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "Приватбанк" про захист прав споживача та стягнення коштів, повернення депозиту і відсотків.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ "Приватбанк", посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу і передати справу за підсудністю до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська. Скаржник зазначає, що на спірні правовідносини не поширюються положення Закону України "Про захист прав споживачів", а тому спір має розглядатися судом за загальним правилом територіальної підсудності, встановленим ч. 2 ст. 109 ЦПК України. Оскільки місцезнаходженням ПАТ КБ "Приватбанк" є: вул. Набережна Перемоги, 50 у місті Дніпропетровську, то справу необхідно передати до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

Особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

За загальним правилом територіальної підсудності, встановленим ч. 2 ст. 109 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Проте, процесуальний закон, як виключення із загального правила територіальної підсудності, надає позивачу права вибору із двох або більшої кількості судів той суд, в який йому найбільш зручніше пред'явити позов (альтернативна підсудність).

Альтернативна підсудність встановлена законом для таких категорій справ, в яких позивачі об'єктивно потребують у створенні їм найбільш сприятливих умов судочинства (полегшення поїздок до суду, збору доказів тощо), або в яких вони позбавлені можливості пред'явити позов за загальним правилом територіальної підсудності (частини 9,10 ст. 110 ЦПК України).

Право вибору між судами, яким, згідно із загальним правилом територіальної підсудності (ст. 109 ЦПК України) і правилом альтернативної підсудності (ст. 110 ЦПК України), підсудна дана справа, належить виключно позивачу (ч. 13 ст. 110 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів позовної заяви, у лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про захист прав споживача та стягнення коштів, повернення депозиту і відсотків, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму коштів за договорами № SAMDN2095 (Вклад "Мультивалютний") від 22 червня 2010 року та № SAMDN4451 (Вклад "Стандарт" з щомісячною виплатою) від 26 червня 2011 року, укладеними між ним та ПАТ КБ "Приватбанк".

Відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Цим Законом установлено права споживачів, також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Як убачається з роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", оскільки Закон України "Про захист прав споживачів" не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають, зокрема, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать цьому Закону.

Згідно з преамбулою Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" № 2664-ІІІ від 12 липня 2001 року (далі - Закон № 2664-ІІІ) у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-ІІІ фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок коштів цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

У ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-ІІІ визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

Отже, сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у законах "Про захист прав споживачів" та "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів".

Таким чином, позивач мав право звернутися до суду також за місцем свого проживання.

За таких обставин неможливо погодитись з доводами скаржника про порушення судом при відкритті провадження у справі правил підсудності.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відхилити.

Ухвалу судді Солом'янського районного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: О.В. Шахова

Т.О. Невідома