Ухвала

іменем України

02 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Національної телекомпанії України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, за касаційною скаргою Національної телекомпанії України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та, уточнивши його, просила визнати незаконним її відсторонення з 26 листопада 2013 року від роботи на посаді фінансового директора фінансової дирекції Національної телекомпанії України, визнати незаконним її звільнення з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що відсторонення її від виконання своїх обов'язків на посаді та її подальше звільнення відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки з наказом про усунення від виконання посадових обов'язків її не було ознайомлено, копію наказу не надано, а при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці вона мала право на переважне залишення на роботі, просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року, позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді фінансового директора фінансової дирекції Національної телекомпанії України з 31 березня 2014 року та стягнуто з відповідача на її користь 129 895 грн 05 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в розмірі 16 747 грн 53 коп. допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі Національна телекомпанія України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що в дійсності в Національній телекомпанії України не відбулось реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників, при звільненні позивачки з роботи відповідачем не враховано її переважного права на залишення на роботі та не запропоновано їй всі вільні посади, зокрема посаду заступника генерального директора.

Проте з такими судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що з 14 квітня 2010 року ОСОБА_1 працювала у Національній телекомпанії України на посаді начальника відділу - заступника головного продюсера відділу головного продюсера, а з 30 червня 2010 року вона переведена на посаду фінансового директора з виробництва фінансової дирекціїНаціональної телекомпанії України.

Наказом т.в.о генерального директора Національної телекомпанії України від 15 січня 2014 року № 7 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці згідно зі штатним розписом, затвердженим т.в.о. генерального директора 26 грудня 2013 року, вирішено провести в установленому законом порядку вивільнення працівників відповідно до штатного розпису, який вступає в дію з 01 квітня 2014 року.

У зв'язку з цим проведено скорочення 11 посад категорії «Керівники», зокрема і посади фінансового директора з виробництва фінансової дирекції телекомпанії.

20 січня 2014 року позивачку попереджено про скорочення посади, яку вона обіймала, та запропоновано посаду начальника відділу нормування та оптимізації виробництва фінансово-економічного управління, повідомлено про те, що в разі відмови її буде звільнено з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з актом 20 січня 2014 року ОСОБА_1 відмовилася підписати це повідомлення.

06 березня 2014 року відповідач направив до профспілкового комітету профспілки працівників культури Національної телекомпанії України подання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та скорочення її посади.

20 березня 2014 року, отримавши згоду профспілки, наказом т.в.о генерального директора Національної телекомпанії України № 186-к ОСОБА_1 звільнено з посади з 31 березня 2014 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 40, ч. 2 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці надається переважне право на залишення на роботі (ч. 1 ст. 42 КЗпП України), вони мають бути попереджені не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення і одночасно власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ст. 49-2 КЗпП України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не перевірив доводів відповідача про те, що в результаті змін в організації виробництва і праці із двох структурних пізрозділів на підприємстві був створений новий з однією керівною посадою, зі зміною у штатному розписі, не надав цим обставинам відповідної оцінки, зробив передчасний висновок про відсутність реорганізації.

Крім того, зробивши висновок про те, що при звільненні позивачки було порушено її переважне право на залишення на роботі, не врахував, що за змістом ч. 1 ст. 42 КЗпП України головним критерієм для надання працівнику переважного права на залишення на роботі є його кваліфікація і продуктивність праці, а при рівних цих умовах враховуються інші обставини, визначені у ч. 2 цієї статті.

При цьому суд не перевірив доводів відповідача про те, що при вирішенні питання про надання переважного права на залишення на роботі між двома керівниками реорганізованих структурних підрозділів виходили саме з їх кваліфікації і продуктивності праці та віддали перевагу ОСОБА_2, не надав їм відповідної оцінки, а, пославшись на обставини, які враховуються при однаковій кваліфікації і продуктивності праці, зробив передчасний висновок про порушення відповідачем цієї норми.

Разом із цим, пославшись на те, що позивачці не були запропоновані усі вакантні посади на підприємстві, зокрема посади заступників генерального директора, отже, вона звільнена незаконно, не перевірив, чи відповідала вона відповідним вимогам за професією чи спеціалізацією для зайняття цих посад, чи могла претендувати на їх зайняття та чи мав відповідач підстави їх пропонувати позивачці, не надав відповідної оцінки цим обставинам.

Отже, суд без належної перевірки доводів відповідача та обставин справи зробив висновок про невиконання відповідачем вимог закону при звільненні позивачки та наявність у неї переважного права на залишення на роботі, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, постановив передчасну ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Національної телекомпанії України задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 березня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко