Справа № 363/2562/15-ц Головуючий у І інстанції Рудюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/6350/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 6 17.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа управління Держземагенства у Вишгородському районі Київської області, Толокунська сільська рада Вишгородського району Київської області, про скасування державних актів на земельні ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтуванні якого зазначав, що він є власником земельної ділянки площею 0,2414 га, що розташована по вул. Жовтневій, у с. Петрівське, Вишгородського району, Київської області, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-КВ № 025264 від 20 серпня 2002 року, а відповідачка ОСОБА_2 у свою чергу є власницею суміжної земельної ділянки площею 0, 1600 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 181325, хоча рішенням Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області № 34 від 08 вересня 1997 року відповідачці було передано у власність земельну ділянку площею 0,1400 га, внаслідок чого вона отримала державний акт на більшу площу земельної ділянки, ніж надавалася рішенням сільради, із-за чого частина його земельної ділянки та будинку опинилися на її території, через що вважає необхідним скасувати зазначені державні акти, з метою отримання нових із зазначенням правильних площ та розмірів.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 вересня 2015 року позов задоволено та скасовано державні акти на право власності на земельні ділянки позивача та відповідача.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом обставини справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не у повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки площа земельної ділянки, яка зазначена у виданому відповідачці ОСОБА_2 державному акті, не відповідає площі, яка була визначена рішенням сільської ради для передачі їй у власність, через що частина будинку та земельної ділянки позивача накладаються на земельну ділянку ОСОБА_2, то позовні вимоги про скасування державних актів на право власності на земельні ділянки сторін підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи сторонам на підставі рішення Вишгородського районного суду від 30.12.1991 року на праві спільної сумісної власності належать 11/25 частин житлового будинку №67 по вул. Жовтневій в с. Петрівське Вишгородського району Київської області (а. с. 60).

На підставі договору дарування від 22 травня 2006 року № 4669 позивачу на праві власності належить 11/50 частин житлового будинку №67 по вул. Жовтневій в с. Петрівське Вишгородського району Київської області 9 (а.с.23), а на підставі рішення Толокунської сільської ради №36 від 26 листопада 2001 року позивачу було видано державний акт на право приватної власності на землю, площею 0, 2414га за вищевказаною адресою (а. с. 26).

Як вбачається зі змісту рішення виконавчого комітету Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області №34 від 08 вересня 1997року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки площами по 0,1400 га кожному (а. с. 56).

Згідно рішення Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області №34 від 08 вересня 1997 року відповідачу на підставі вищевказаного рішення сільради видано Державний акт на право власності на земельну ділянку вже площею 0,1600 га (а. с. 27).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено та правильно встановлено судом, що розмір земельної ділянки, який зазначений у державному акті на право приватної власності на земельну ділянку, виданому на ім'я відповідачки, не відповідає розміру земельної ділянки, що вказаний у рішенні Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області №34 від 08 вересня 1997року, на підставі якого цей Державний акт було видано.

Крім того, як з заяви ОСОБА_2 від 28 серпня1997 року (а. с. 57), до Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області, вбачається, що вона просила передати їй безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0, 1400 га (а. с. 85-96).

При проведенні відновлення на місцевості зовнішньої межі земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків ОСОБА_3, під час виконання геодезичних робіт по відновленню меж в натурі (на місцевості) було виявлено, що та частина будинку ОСОБА_3, яка належить йому на підставі вищевказаного договору дарування, розташована на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 (а. с. 6-8).

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою, свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до пункту г) частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи та норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, дійшов до правильного висновку про необхідність скасування державного акту відповідачки, оскільки він виданий з порушенням вимог закону та не відповідає по площі змісту рішення Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області № 34 від 08 вересня 1997 року.

Разом з тим, не ґрунтується на вимогах закону та підлягає скасуванню рішення місцевого суду в частині скасування державного акту на право власності на земельну ділянку позивача, оскільки його видачею не порушено прав чи законних інтересів ОСОБА_3 і, в цій частині, відсутній будь-який спір між сторонами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції у частині скасування державного акту на право власності на земельну ділянку позивача скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а у іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 вересня 2015 року у частині скасування державного акту серії ІІ-КВ № 025264 від 20 серпня 2002 року на право власності на земельну ділянку площею 0,2414 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, яка розташована по вул. Жовтневій 67, у с. Петрівське, Вишгородського району, Київської області, - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

У іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: