Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , при секретарі Дегтярьовій А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (далі по тексту - ПАТ«Азовелектросталь») про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем та звільнилась з ПАТ «Азовелектросталь» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Відповідно до уточненого позову заборгованість по заробітній платі ПАТ «Азовелектросталь», у тому числі компенсація за невикористані дні відпустки перед позивачкою становить 8385,76 грн., яку до теперішнього часу відповідач не сплатив. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 8385,76 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 18.12.2014 року по 01.06.2015 року, моральну шкоду у розмірі 1000 грн..

Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилась, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заперечення, у якому позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що заборгованість по заробітній платі підприємства перед позивачем складає 8385,76 грн., інші позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Просив задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 8385,76 грн., в інших позовних вимогах - відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 01.12.2010 року була прийнята на роботу до ПАТ«Азовелектросталь», 18.12.2014 року звільнена з вказаного підприємства за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до довідки № 205 від 23.03.2015 року, наданої відповідачем, заборгованість за підприємством по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки перед позивачкою за період станом на 23.03.2015 року становить 8385,76 грн.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 8385,76 грн. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Оскільки при розгляді справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед ОСОБА_1 при її звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивачки не спливли.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд керується наступним.

Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11.

Позивачкою заявлено позовні вимоги щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.12.2014 року по 01.06.2015 року в сумі 8594,65 грн.

Суд не приймає до уваги позовні вимоги в частині стягнення із відповідача середнього заробітку у майбутньому, а саме по 01.06.2015 року, оскільки цивільне судочинство передбачає захист вже порушеного права, а не того, яке може бути порушено в майбутньому.

Згідно графіку роботи позивача кількість робочих днів починаючи з 19.12.2015 року (наступна дати після звільнення) по день винесення рішення судом складає 102.

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1, який розрахований позивачкою та становить 78,85 грн. визнаний відповідачем, про що свідчить лист № 14/1244 від 23.04.2015 року.

Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 09.12.2015 року по 19.05.2015 року складає: 102 дн. х 78,85 грн. = 8042,70 грн.

При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 8042,70 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачці частини заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000,00 грн. є завищеним.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 100 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 33 ЗУ «Про оплату праці», ст. ст. 115 - 117, 233,237-1 КЗпП України, ст. ст. 10,11, 60, 61, 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (87535, Донецька область, м.Маріуполь, Площа Машинобудівельників, буд.1, р/р 5599 в філії ПуАТ «ПУМБ» в м.Маріуполі, МФО 334851, , ІПН 25) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 8385 (вісім тисяч триста вісімдесят п'ять) грн. 76 коп., середній заробіток за час затримки виплати при звільненні у розмірі 8042 (вісім тисяч сорок дві) грн. 70 коп. з утриманням ПАТ «Азовелектросталь» з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, моральну шкоду у розмірі 100 (сто) грн. 00 коп., а всього 16528 (шістнадцять тисяч п'ятсот двадцять вісім) грн. 46 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на користь держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко