Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, компанії Релемен Траст Лімітед про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, компанії Релемен Траст Лімітед про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 28 серпня 2000 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено письмову угоду без назви.

У липні їй стало відомо, що ОСОБА_2 20 листопада 2012 року уклав із компанією Релемен Траст Лімітед договір про відступлення права вимоги за угодою від 28 серпня 2000 року.

Зазначаючи про те, що договір про відступлення права вимоги суперечить вимогам закону, ОСОБА_1 просила позов задовольнити та визнати такий правочин недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі рішення судів зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскаржуваний позивачем правочин не суперечить вимогам чинного законодавства та умовам угоди від 28 серпня 2000 року.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судом установлено, що 28 серпня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено письмову угоду, згідно умов якої сторони зобов'язалися використовувати наявні у них можливості для фінансового оздоровлення відкритого акціонерного товариства «Кременчуцький завод технічного вуглецю» (далі - ВАТ «КЗТВ»), а також спільно діяти по таким основним напрямкам: забезпечення ВАТ «КЗТВ» сировиною, матеріалами, енергоносіями та іншими ресурсами на погоджених сторонами умовах; реалізація продукції ВАТ «КЗТВ» на погоджених сторонами умовах; погашення кредиторської заборгованості ВАТ «КЗТВ»; ліквідація дебіторської заборгованості ВАТ «КЗТВ».

20 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та юридичною особою, що діє за законодавством республіки Кіпр - Релемен Траст Лімітед укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор передає всі належні йому у повному обсязі права вимоги згідно угоди від 28 серпня 2000 року, укладеної з ОСОБА_1, а новий кредитор приймає такі права вимоги.

Відповідно до ст. 512 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843581/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно ст. 514 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843583/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Разом з тим, згідно ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у 'зобовязаннях <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2015_07_01>, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Статтею 520 ЦК України передбачено, що боржник у 'зобовязанні <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2015_07_01> може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T091617?edition=2009_07_24>.

ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона та відповідач ОСОБА_2 в укладеній 28 серпня 2000 року угоді одночасно виступали як кредитор й як боржник один для одного, при цьому зобов'язалися використовувати весь свій досвід, вплив та будь-які інші можливості для фінансового оздоровлення та підвищення ефективності господарської діяльності ВАТ «КЗТВ», що свідчить про те, що зобов'язання за вказаною угодою нерозривно пов'язані із особами, які її уклали.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів ОСОБА_1 належним чином не перевірили, не дослідили укладену між сторонами угоду від 28 серпня 2000 року та не з'ясували правовий статус її сторін, а також зміст зобов'язань, що виникли на підставі такої угоди , унаслідок чого не визначилися з тим, у якому порядку має здійснюватися відступлення права вимоги за вказаною угодою й взагалі не перевірили, чи було дотримано відповідачами такого порядку, а відтак дійшли передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Всупереч вимогам закону, висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на припущеннях.

З огляду на викладене погодитись із ухваленими у справі рішеннями неможливо і вони підлягають скасуванню.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості.

За таких обставин ухвалені судами рішення не можна визнати законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 березня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко