Провадження № 22ц/784/2798/15 Суддя першої інстанції Квєтка І.А.
Справа№473/4992/13-ц
Категорія 30 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 8 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Васильківтрансавто» (надалі ПП «Васильківтрансавто») про відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків послуг, -

В С Т А Н О В И Л А:

3 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ПП «Васильківтрансавто» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків послуг.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є інвалідом 2 групи і має пільгу на безоплатний проїзд автобусами міжміських маршрутів відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Після закінчення лікування у м. Трускавець він, повертаючись додому, через касу автостанції м. Трускавець придбав пільговий квиток на автобус за маршрутом «Трускавець-Київ» відправленням 20 грудня 2014 року. Предявивши придбаний квіток під час посадки водію автобусу, що належить перевізнику ПП «Васильківтрансавто», останній відмовився впускати його до автобусу за пільговим квитком, мотивуючи, що держава не відшкодовує витрати на перевезення пільгових пасажирів, а тому власник маршруту забороняє йому перевозити пільгових пасажирів. При цьому зазначив, що у разі, якщо він не сплатить за проїзд, то йому відмовлять в перевезенні. Оскільки це був останні рейс того дня, він був вимушений придбати у водія проїзний квиток за 240 грн. На підтвердження оплати проїзду водій виписав та надав йому квиток на проїзд.

Вказаними діями відповідач, як перевізник, порушив його законне право на перевезення пасажира, якому згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд, змушивши нести додаткові фінансові витрати для проїзду до місця призначення.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ПП «Васильківтрансавто» на його користь 240 грн. матеріальної шкоди у вигляді витрат, безпідставно сплачених за проїзд та 10 000 грн. моральної шкоди за понесені моральні страждання внаслідок неправомірних дій перевізника.

Представник позивача позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 8 жовтня 2015 року відмовлено в задоволенні позову повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення перевізник зобовязується перевезти пасажира, а у разі здавання багажу також доставити багаж до пункту призначення та видати його пасажиру. Пасажир зобовязується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу також за його перевезення. За ст. 910 ЦК України укладення договору перевезення пасажиру та багажу підтверджується видачею відповідного квитка та багажної квитанції. За договором перевезення пасажир набуває право на місце у транспортному засобі згідно з придбаним квитком (ст. 911 ЦК України).

У разі порушення зобовязань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами) (ст. 920 ЦК України).

В пасажирському квитку установленої форми зазначається станція відправлення, станція призначення, вартість проїзду, дата, час відправлення, номер місця.

Відповідно до Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18 лютого 1997 року ( в редакції від 22 червня 2012 року) (надалі Правил) перевізник зобовязаний, зокрема: забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, організувати проїзд пасажирів до місця призначення за маршрутом без додаткових фінансових витрат; здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд; компенсувати шкоду, заподіяну здоровю та майну пасажирів, тощо ( ст. 145 Правил).

За положеннями ст.ст. 16-18 Закону України «Про автомобільний транспорт» до персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, тобто водії транспортних засобів, виконують роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів, надають допоміжні послуги, повязані з перевезеннями. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів здійснює автомобільний перевізник.

Стаття 159 Правил визначає права пасажира автобуса, а саме: пасажир має право на безпечне та високоякісне перевезення; висувати вимоги до перевізника щодо виконання ним умов договору перевезення; на компенсацію заподіяної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до посвідчення від 26 листопада 2013 року № 131359, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Снігурівської райдержадміністрації, ОСОБА_3 є інвалідом 2-ї групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (а.с.6).

За статутом ПП «Васильківтрансавто» до основної діяльності цього підприємства відноситься надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом та діє у відповідності до Конституції України, чинного законодавства України та даного Статуту (а.с. 22-24).

З письмових заперечень директора ПП «Васильківтрансавто» вбачається, що підприємство уклало з власником автостанції м. Трускавець договір про надання послуг автомобільних перевезень, за яким виконує перевезення пасажирів та багажу за міжміськими автобусними маршрутами, а продаж квитків на проїзд здійснюється через каси автостанції (а.с.48-50).

20 грудня 2014 року ОСОБА_3 у касі автостанції м. Трускавець Львівської області отримав пільговий безкоштовний квиток № 131359 на рейс 894, який виконував перевізник - ПП «Васильківтрансавто», для проїзду 20 грудня 2014 року за маршрутом «Трускавець-Київ» (а.с.66).

За даними квитково - касового листа на зазначений рейс було видано через касу автостанції два квитка, один з яких належить інваліду війни ОСОБА_3, вільних місць зазначено 49. Час відправлення за розкладом - 17.30 год. (а.с. 66).

З огляду на встановлені обставини та наведені правові норми, колегія вважає, що з моменту придбання позивачем в касі автостанції квитка на проїзд, між сторонами виникли правовідносини за договором перевезення і припинилися в момент належної доставки пасажира до місця призначення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено факту неналежного виконання договору перевезення, а саме безпідставного отримання коштів перевізником за проїзд при виконання договору перевезення, оскільки факт відмови у перевезенні ніяким чином не зафіксовано та позивач з відповідними заявами у компетентні органи не звертався.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна, постільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, встановлено, що 20 грудня 2014 року позивач через квиткову касу автостанції м. Трускавець придбав пільговий безкоштовний квиток встановленого зразка на проїзд автобусом за маршрутом «Трускавець Київ», перевезення за яким здійснювали водії перевізника ПП «Васильківтрансавто».

Ці обставини сторонами не заперечуються.

При намагання позивача здійснити посадку в автобус, водій перевізника відмовив йому у перевезенні за предявленим квитком, мотивуючи його безкоштовністю, та погодився здійснити перевезення тільки за умови сплати позивачем 240 грн. за проїзд до місця призначення. Оскільки у позивача була негайна потреба здійснити виїзд саме в цей день та час, останній сплатив водію 240 грн. за проїзд.

На підтвердження своїх вимог щодо сплати проїзду на вимогу водія перевізника позивачем надано оригінал квитка серія АААА номер 502949 на автобус сполученням «Трускавець-Київ» вартістю 240 грн. дата відправлення 20 грудня 2014 року, час відправлення - 17.30 год. На звороті цього квитка зазначений штамп субєкта підприємницької діяльності фізичної особи «Байкал Сергій Васильович». Саме цей квиток на проїзд було видано водієм перевізника при оплаті проїзду позивачем (а.с.3).

Отже колегія суддів дійшла висновку, що водій перевізника - ПП «Васильківтрансавто», з огляду на наведені приписи законодавчих актів, отримавши від позивача придбаний у встановленому порядку через квиткову касу автостанції квиток на проїзд був зобовязаний здійснити перевезення позивача до пункту призначення. Проте, водій, незважаючи на наявність у позивача належного квитка на проїзд, додатково зобовязав останнього та отримав від нього безпідставно плату за проїзд у розмірі 240 грн. та видав позивачу свій квиток на проїзд.

Доводи відповідача, з якими погодився й суд першої інстанції, проте, що такий квиток не міг бути виданий водієм позивача, оскільки має на зворотному боці штамп іншого перевізника не можуть бути взяті до уваги, оскільки наданий квиток на автобус відповідає встановленим проїзним документам та містить дані, що повністю співпадають з даними проїзного документа, виданого позивачу через квиткову касу, а саме за маршрутом перевізника, датою та часом відправлення. Наявність на зворотному боці квитка штампу іншого приватного підприємця не змінює призначення цього квитка та не виключає можливості видачі такого квитка водієм відповідача.

При цьому відповідач не надав суду переконливих доказів, які б спростовували доводи позивача та свідчили б про зворотне.

Крім того, із письмових заперечень відповідача вбачається, що він допускає, що його водій вимагав та отримав плату за проїзд, однак вважає це правомірним, оскільки з адміністрацією ПП «Васильківтрансавто», як з автомобільним перевізником, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування не укладено жодного договору на перевезення пільгових категорій пасажирів, а відповідно й обсяги таких перевезень не визначені.

Проте з такими доводами відповідача також не можливо погодитися, оскільки право позивача на пільговий проїзд встановлено законом, а відтак гарантовано державою, а перевізник відповідно до Правил зобовязаний здійснювати перевезення пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. При цьому посилання відповідача на судові рішення окружних адміністративних судів та місцевих судів, ухвалених по інших справах, відповідно до цивільно-процесуального законодавства України не є обовязковими для застосування для інших суддів.

Крім того, на думку колегії суддів, надуманими та безпідставними є твердження суду першої інстанції, що факт відмови у перевезенні якимось чином необхідно зафіксувати та пасажир з відповідними заявами повинен звертатися у компетентні органи, оскільки суд при цьому не навів будь яких-законодавчих актів, які б зобовязували пасажира вчиняти такі дії. Між тим за приписами до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що й було зроблено позивачем.

З огляду на встановлені обставини та надані сторонами докази колегія вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 240 грн. за неналежне виконання умов договору перевезення є законними та підлягають задоволенню.

У позовній заяві позивач як на правову підставу для відшкодування моральної шкоди послався на ст. 1167 ЦК України.

Проте, відшкодування моральної шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, прямо передбачених законом, а також, якщо умови про відшкодування такої шкоди прописані у договорі.

Умовою застосування ст. 1167 ЦК України є наявність позадоговірних (деліктних) зобовязань.

Оскільки встановлено, що між сторонами виникли правовідносини обумовлені договором перевезення, за яким відшкодування моральної шкоди не передбачено, то в задоволенні позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню пропорційно до задоволеної частини вимог судові витрати у вигляді витрат, повязаних з оплатою судового збору при звернення з позовом до суду та за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 511.56 (245.60+ 267.96) грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309,316, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 8 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з приватного підприємства «Васильківтрансавто» на користь ОСОБА_3 240 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

В задоволенні позовних в частині відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з приватного підприємства «Васильківтрансавто» в дохід держави 511 грн. 56 коп. судових витрат

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_4