Справа № 415/6495/15-ц
Провадження № 2/415/3886/15
17.12.15 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області в складі:
головуючого судді Калмикової Ю.О.,
при секретарі Нескородовій Г.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернувся до Лисичанського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 надав суду пояснення аналогічні викладеним в позові, додатково пояснив, що син ніколи не проживав із ним у будинку, крім того, він вже більше двох років не бачив сина.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Позивач та представник позивача не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідачів.
У звязку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що знає ОСОБА_1, його син з 2005 року з батьком не проживає, не навідується до нього. У відповідача є своя сімя, з якою він проживає в окремому будинку. Останній раз бачив ОСОБА_2 в 2013 році.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що знає ОСОБА_1 є його онуком, відповідач в спірному будинку не проживає, не веде спільне господарство з позивачем приблизно з 2008 року. Жодного разу в будинку його не бачив, в останнє в 2013 році, коли померла бабуся, ОСОБА_2 приходив на її похорони. Він не бере участі в утриманні будинку, в сплаті комунальних послуг.
Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №15928176 від 10.01.2014р. власником житлового будинку 48Б по вул. П.Морозова, в м. Лисичанськ є ОСОБА_1 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки №1165 від 09.03.1971 р. виданий лисичанською державною нотаріальною контрою.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтями 64, 156 ЖК України передбачені перелік прав і обовязків членів сімї наймача, власника, де крім того зазначено утримання житлового приміщення, дбайливе ставлення до житлового приміщення.
Дослідивши надані письмові докази, суд доходить висновку, що відповідач ОСОБА_2 є членом родини позивача, а саме є його сином за таких обставин вимоги ст. 405 ЦК України можуть бути застосовані до даних правовідносин.
Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відовідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, як свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населедний пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне розглянути вимоги позивача про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням, як вимоги про захист його права власності, а саме: як усунення перешкод у користуванні власністю.
Як встановлено з позовної заяви, пояснень позивача і свідків, наданих в судовому засіданні, існування реєстрації відповідача у будинку позивача обмежує його права в розпорядженні майном, так як він змушений сплачувати комунальні послуги за зареєстрованого відповідача, який у комунальних витратах участі не приймає та не приймає будь-якої участі в утриманні будинку. Судом встановлено, що відповідач не проживає у вказаному будинку більше строку встановленого в ст. 405 ЦК України.
За таких обставин суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, доводи, викладені позивачем на підтвердження своїх вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, у звязку з чим позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 84, 88, 208, 209, 212-215, 224-229 ЦПК України, ст.ст. 316, 321, 391, 409 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 41 Конституції України, ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Усунути перешкоди в користуванні власністю, а саме: житловим приміщенням, що розташоване за адресою: м. Лисичанськ, вул. П.Морозова, будинок 48Б, шляхом визнання ОСОБА_2 втративши право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: м. Лисичанськ, вул. П.Морозова, будинок 48Б.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА