Провадження № 22-ц/773/891/15 Категорія: 47 Доповідач: Киця С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів - Подолюка В.А., Данилюк В.А.

при секретарі Вергуну Т.Г.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Боголюбської сільської ради, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору управління Держкомзему у Луцькому районі про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року в даній справі відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення. Вважає рішення суду першої інстанції неправильним, у зв'язку з порушенням судом норм процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким його позов до ОСОБА_3, Боголюбської сільської ради, третя особа Головне управління Держземагенства у Волинській області про скасування рішення Боголюбської сільської ради від 26.04.2007 року №13/2 та від 28.02.2008 року №22/9 про передачу земельної ділянки ОСОБА_3 у розмірі 0,15 га, та про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним задовольнити повністю.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін із таких підстав.

Позивач ОСОБА_1 18 грудня 2012 року звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку виданого на ім'я ОСОБА_3 на підставі рішення Боголюбської сільської ради від 29 лютого 2008р. №22/9. Посилався на те, що він не може приватизувати свою земельну ділянку, оскільки ОСОБА_3 при приватизації земельної ділянки зайняв частину виділеної йому земельної ділянки.

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що рішенням Боголюбської сільської ради від 16 грудня 1992 року ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 0,12 га під будівництво індивідуального житлового будинку в с. Боголюби Луцького району Волинської області.

29 січня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, серії НОМЕР_1 на підставі рішення Боголюбської сільської ради № 22/9 від 29 лютого 2008 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про скасування державного акта про право приватної власності на земельну ділянку є похідною і залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий акт, а рішення сільської ради про надання відповідачу земельної ділянки є чинним. Обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у позові.

Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. (ч.1 ст.126 ЗК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий і дотримання при передачі у власність земельної ділянки вимог, передбачених земельним законодавством, чинним на момент виникнення цих правовідносин.

Оскільки право, посвідчене державним актом, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Визнання недійсним державного акту на право власності може мати місце у разі його видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням органів виконавчої влади. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушеного права у судовому порядку.

Разом з тим, позивачем рішення Боголюбської сільської ради Луцького району №22/9 від 29 лютого 2008 року про надання ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, рішення Боголюбської сільської ради від 26 квітня 2007 року №13/2 не оспорювались, на час розгляду справи є чинними і судом першої інстанції дане питання не розглядалось.

Перевірка правомірності цього рішення судом апеляційної інстанції буде вважатись порушенням вимог ст.ст.10, 11 ЦПК України щодо гарантування принципу диспозитивності та змагальності в цивільному процесі.

Із матеріалів справи убачається, що звернувшись у грудні 2012 року з позовом до ОСОБА_3, Боголюбської сільської ради, управління Держкомзему у Луцькому районі, позивач ОСОБА_1 просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку.

07 квітня 2015 року, під час перерви в судовому засіданні для підготовки до судових дебатів, позивач подав заяву про уточнення позовних вимог і внесення змін до предмету позову. Просив уточнити позовні вимоги у слідуючій редакції: «про скасування рішення Боголюбської сільської ради від 26.04.2007 року №13/2 та від 28.02.2008 року №22/9 про передачу земельної ділянки ОСОБА_3 у розмірі 0,15га, та про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним».

Положеннями ст.31 ЦПК України визначено право позивача протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Звернувшись до суду з даними вимогами, ОСОБА_1 по суті змінив підстави і предмет позову, а не збільшив розмір позовних вимог.

Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою позовною заявою у відповідності зі ст.119 ЦПК України. У суду першої інстанції не було правових підстав для прийняття заяви ОСОБА_1 від 07 квітня 2014 року про зміну предмету позову, оскільки з її подачею було змінено предмет і підставу первинного позову.

Не заслуговують на увагу колегії суддів посилання в апеляційній скарзі на неправильність ухвали від 10 жовтня 2014 року про скасування заочного рішення Луцького міськрайонного суду від 20 березня 2013 року. 20 березня 2013 року Луцьким міськрайонним судом у даній справі ухвалено заочне рішення, яке ухвалою суду від 10 жовтня 2014 року за заявою відповідача було скасоване і справа призначена до розгляду в загальному порядку. В матеріалах справи відсутні дані про виклик ОСОБА_3 в судове засідання на 20 березня 2013 року та повідомлення відповідача належним чином про час, дату та місце розгляду цієї справи, що є підставою для перегляду заочного рішення відповідно ст.ст. 229, 231 ЦПК України.

Позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про скасування оскаржуваних рішень сільської ради та з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку з інших підстав.

Висновок суду про відмову в задоволенні позову є правильними та обґрунтованими. Рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді