АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8088/2015 Головуючий у 1-й інстанції Мальченко О.В.
Доповідач Кравець В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої Кравець В.А.,

Суддів Ратнікової В.М., Шиманського В.Й.

за участю секретаря Круглика В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 рокупредставник позивача звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив виділити ОСОБА_1 у власність та визнати за нею право особистої приватної власності на наступне майно: квартира НОМЕР_1, загальною площею 42,7 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, вартістю 555 500,00 грн.; нежитлові приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3, групи приміщень НОМЕР_4, площею 39,8 м2, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, вартістю 733 500,00 грн.; нежитлові приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_5 групи приміщень НОМЕР_6, площею 38,9 м2, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3, вартістю 682 000,00 грн., а всього на суму 1 971 000,00 грн., виділити ОСОБА_2 у власність та визнати за ним право особистої приватної власності на наступне майно: матеріали незавершеного будівництва нежитлового приміщення НОМЕР_7, площею 46,79 м2., що знаходиться за адресою АДРЕСА_4, вартістю 981 600,00 грн.; земельна ділянка НОМЕР_5, площею 0,0984 га., кадастровий номер НОМЕР_8, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5, вартістю 207 900,00 грн.; грошові кошти (доходи) в сумі 16 800,00 грн., отримані ОСОБА_4 від здавання в оренду об'єкту спільної сумісної власності сторін: квартири НОМЕР_1, загальною площею 42,7 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, згідно Договору № 9 найму житлового приміщення від 01.01.2012 р.; грошові кошти в сумі 140 653,40 грн. по депозитному вкладу, а саме Договору № SAMDN6466, який укладений з ПАТ КБ «Приватбанк» та вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що зазначене майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому підлягають поділу у судовому порядку внаслідок відсутності домовленості у вирішенні спору у добровільному порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 вартістю 555 500,00 грн., нежитлові приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3, групи приміщень НОМЕР_4, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, вартістю 733 500,00 грн.; нежитлові приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_5 групи приміщень НОМЕР_6, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3, вартістю 682 000,00 грн.; земельну ділянку НОМЕР_5, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5, вартістю 207 900,00 грн.; грошові кошти (доходи) в сумі 16 800,00 грн., отримані від здачі в оренду об'єкта спільної сумісної власності сторін - квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на наступне майно: Ѕ частини квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 вартістю 277 750,00 грн.; Ѕ частину нежитлових приміщень НОМЕР_2, 2, групи приміщень НОМЕР_4, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, вартістю 366 750,00 грн.; Ѕ частини нежитлових приміщень НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_5 групи приміщень НОМЕР_6, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3, вартістю 341 000,00 грн.; Ѕ частину земельної ділянки НОМЕР_5, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5, вартістю 103 950,00 грн.; Ѕ частину доходу у розмірі 8 400,00 грн., отриманого від здачі в оренду об'єкта спільної сумісної власності сторін - квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частину доходу у розмірі 8 400,00 грн., отриманого від здачі в оренду об'єкта спільної сумісної власності сторін - квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на наступне майно: Ѕ частини квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 вартістю 277 750,00 грн.; Ѕ частину нежитлових приміщень НОМЕР_2, НОМЕР_3, групи приміщень НОМЕР_4, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, вартістю 366 750,00 грн.; Ѕ частини нежитлових приміщень НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_5 групи приміщень НОМЕР_6, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3, вартістю 341 000,00 грн.; Ѕ частину земельної ділянки НОМЕР_5, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5, вартістю 103 950,00 грн.; Ѕ частину доходу у розмірі 8 400,00 грн., отриманого від здачі в оренду об'єкта спільної сумісної власності сторін - квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності обставин для відступлення від рівності часток не відповідають обставинам справи.

Зазначив, що в момент придбання майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами по справі існували нормальні сімейні стосунки, то всі правовстановлюючі документи були оформленні на відповідача.

Крім того, позивач та відповідач з жовтня 2003 року по 20.04.2005 p. проживали однією сім'єю без офіційної реєстрації шлюбу, тобто вели спільне господарство, зокрема вони мали спільний сімейний бюджет, гроші витрачали разом, вільний час та відпочинок також проводили разом. Отже, в розумінні норм чинного законодавства все майно придбане сторонами під час проживання однією сім'єю без офіційної реєстрації шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя.

Вважає, що зі змісту Додатку № 1 договору №9 найму житлового приміщення від 01.01.2012 року, відповідач з вересня 2013 по лютий 2014 року отримав прибуток від здавання в оренду об'єкту спільної сумісної власності сторін в розмірі 16 800,00 грн. За зазначений період сторони по справі не підтримували шлюбно-сімейні стосунки, не вели спільного господарства, а тому половина цих коштів належить позивачу.

Судом першої інстанції неправильно розподілено судові витрати, тобто неправильно застосовано ч. 2 ст. 88 ЦПК України.

Також не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що позивач змінила предмет і підстави позову під час розгляду справи по суті.

Крім того, суд необґрунтовано визнав спільною сумісною власністю та поділив порівну приміщення по АДРЕСА_2, хоча, як видно з матеріалів справи і безпосередньо судового рішення, було доведено, що 60 % вартості приміщення було внесено ним до реєстрації шлюбу.

Вважає, що судом не було враховано, що кошти, в сумі 16 800 грн., отримані ФОП ОСОБА_2 є його доходом, отриманим від його професійної підприємницької діяльності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 свою скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав, а проти апеляційної скарги відповідача заперечували.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 проти апеляційної скарги позивача заперечували, а свою апеляційною скаргу підтримали та просили її задовольнити з мотивів, що викладені у ній.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав:

Вирішуючи спір та питання про розподіл спірного майна подружжя, суд виходив з рівності часток на майно, що є об'єктом спору між сторонами.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.04.2005 року, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.03.2014 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 7-8). Сторонами по справі не заперечувалося, що вони не підтримували шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства з вересня 2013 року.

Згідно з нормою ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

При поділі майна суд виходить із того, якщо між подружжям нe досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до абз. 1 п. 24 цієї ж постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Статтями 70,71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Щодо заявленого у спорі поділу спільного майна подружжя, слід зазначити наступне.

Квартира НОМЕР_1, загальною площею 42,7 м2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, вартістю 555 500,00 грн., яка на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним Управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) 15.01.2008 року, зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_2 (т.1 а.с. 43)

Таким чином, з врахуванням наведеного вище, колегія погоджується з тим, що квартира є об'єктом спільної сумісної власності та має бути поділена між колишнім подружжям порівну з виділенням у власність по Ѕ частині кожному.

Крім того, зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечень проти такого розподілу даної квартири немає, а підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на всю квартиру у колегії суддів відсутні.

Нежитлові приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3, групи приміщень НОМЕР_4, площею 39,8 м2, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2, вартістю 733 500,00 грн., які на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним Управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) від 11.05.2007 року зареєстровані та належать ОСОБА_2 на праві власності.

Вказані приміщення були набуті відповідачем на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва від 14.11.2003 року.

Заперечуючи проти задоволення позову в цій частині, ОСОБА_2 вказав на те, що дані приміщення були придбані за рахунок коштів, отриманих від продажу належної йому квартири АДРЕСА_1, яка на підставі Свідоцтва про право власності від 20.05.2005 року належала відповідачу.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 дійсно вносив грошові кошти в будівництво вказаної квартири, а саме: до реєстрації шлюбу: 14.11.2003 року - 37 753,10 грн., 16.11.2003 року - 50 998,77 грн., 21.12.2003 року - 37 052,89 грн.

15.03.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 був укладений договір, за яким остання передала відповідачу в рахунок майбутніх платежів по договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 аванс в сумі 5000,00 грн.(Т.1 а.с.86)

13.06.2005 року квартира була продана за 190 800 грн.(т.1 а.с. 87)

За договором про участь у фонді фінансування будівництва № 663-НП від 01.02.2005 року кошти за нежитлові приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3, групи приміщень НОМЕР_4, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 вносились наступним чином: до реєстрації шлюбу: 01.01.2005 року - 47 281,50 грн., 21.03.2005 року - 22 064,70 грн., 23.03.2005 року - 22 064,70 грн., після - 25.04.2005 року - 18 382,50 грн., 14.05.2005 року - 4 207,55 грн., 13.06.2005 року - 45 180,10 грн.

Таким чином, судова колегія погоджується з тим, що на вказані житлові приміщення поширюється режим спільного майна подружжя, оскільки вони були придбані за грошові кошти від реалізації квартири АДРЕСА_1, грошові кошти за яку вносились як до так і після укладення шлюбу та грошові кошти, за договором №663-НП від 01.02.2005 року, за яким і були придбані дані приміщення, як до так і після реєстрації шлюбу.

Нежитлові приміщення НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_5 групи приміщень НОМЕР_6, площею 38,9 м2, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3, вартістю 682 000,00 грн., які на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним Управлінням житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) від 03.11.2010 року зареєстровані та належать на праві власності ОСОБА_2(.т.1 а.с.56) та земельна ділянка НОМЕР_5, площею 0,0984 га., кадастровий номер НОМЕР_8, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5, вартістю 207 900,00 грн. придбані у період перебування сторін у шлюбі, тому вони також вважаються предметом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали незавершеного будівництва нежитлового приміщення НОМЕР_7, площею 46,79 м2., що знаходиться за адресою АДРЕСА_4, на даному етапі не можуть бути предметом спільного майна подружжя, з огляду на таке.

Відповідно до Договору №965-НП про уступку майнових прав від 16.01.2012 року (Т.1 ас.62), укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та ПАТ «АКБ «Аркада», відповідач набув майнові права на даний об'єкт інвестування.

Відмовляючи в задоволенні вимог позову про визнання за відповідачем права власності на матеріали незавершеного будівництва, суд вірно виходив з суперечливості таких вимог нормам закону.

Згідно ч. 2 ст.331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами у справі нежитлові приміщення НОМЕР_7, площею 46,79 м2., що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 в експлуатацію не введенні і не має відповідної державної реєстрації, тобто є недобудованими, а тому право власності на них у жодного із сторін у встановленому законом порядку не виникло, у зв'язку із чим ці приміщення можуть бути об'єктом поділу майна між сторонами.

Також судом вірно звернуто увагу на те, що правовий режим незавершеного будівництва визначений в частині 3 ст.331 ЦК України, де зазначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна). Тобто, до введення в експлуатацію і державної реєстрації сторони мають право на поділ лише вартості будівельних матеріалів.

Враховуючи те, що позивачем було заявлено вимоги про поділ матеріалів незавершеного будівництва, але у клопотанні про призначення судової будівельно-технічної експертизи було поставлено питання про встановлення дійсної вартості нежитлового приміщення НОМЕР_6 (група приміщень НОМЕР_2,НОМЕР_3,НОМЕР_5), площею 38,9 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, суд, розглянувши вимоги в межах ст.11 ЦПК України, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні даних вимог, оскільки у суду відсутні відомості про вартість саме матеріалів незавершеного будівництва.

Апеляційна інстанція також погоджується з висновком суду про поділ грошових коштів в сумі 16 800,00 грн., оскільки ці кошти є доходом відповідача в період з вересня 2013 року по лютий 2014 року за рахунок здачі в оренду нерухомого майна квартири НОМЕР_1, що знаходиться за адресою НОМЕР_1, АДРЕСА_1, згідно Договору № 9 найму житлового приміщення від 01.01.2012 року.

Не заслуговують на увагу суду твердження представника ОСОБА_1 про те, що грошові кошти у розмірі 140 653,40 грн. на депозитному вкладі за Договором № SAMDN6466, який укладений з ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с. 134-135) є спільним майном подружжя, оскільки кошти за цим договором були внесені ОСОБА_2 після припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, тобто з 10.09.2013 року по 11.03.2014 року, а протилежного суду не доведено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставин, передбачених в ч.ч.2,3 ст.70 СК України не встановлено, тому при поділі спільного майна сторін необхідно виходити із загального правила рівності їх часток.

Твердження ОСОБА_2 про те, що майно заявлене позивачем для поділу, є його особистою приватною власністю не заслуговують на увагу суду, з огляду на таке.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Судова колегія погоджується з тим, що використання майна, заявленого у спорі для його поділу у підприємницькій діяльності ОСОБА_2, не виключає можливості його поділу.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності сумісності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-21цс15 від 11 березня 2015 року.

Згідно положень ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.35.Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Пунктом 45 вказаної постанови передбачено, що вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз, суду необхідно враховувати, що відповідно до статті 15 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII "Про судову експертизу" витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров'я України відшкодовуються в порядку, передбаченому законодавством.

Після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК.

Відмовляючи позивачу у стягненні з відповідача судових витрат, суд виходив з вимог ч.2 ст. 88 ЦПК України.

Разом з тим, ОСОБА_2 не є звільненим від сплати судового збору, оскільки відповідач не відноситься до жодної з осіб, передбачених у ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 305,00 грн. та витрати за проведення судової оціночно-будівельної експертизи в розмірі 2 214 грн.

Отже, рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про стягнення з відповідача документально підтверджених судових витрат позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову щодо стягнення судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 305,00 грн. та витрати за проведення судової оціночно-будівельної експертизи в розмірі 2 214 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: