АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/7099/14-ц 22-ц/774/624/К/15
Справа № 211/7099/14-ц Головуючий в першій
Провадження 22-ц/774/624/К/15 інстанції Ткаченко С.В.
Категорія № 46 (4) Доповідач - Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Ляховської І.Є.,

при секретарі: Трофименко О.О.,

за участю: відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначила, що їй на підставі договору дарування від 03.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кузнецовою О.С. і зареєстрованого в КП ДОР "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" 27.05.2011 року, та свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 04.06.1993 року, на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані позивач, її матір та відповідач ОСОБА_2 З січня 2013 року відповідач у квартирі не проживає і його особистих речей у квартирі немає. Комунальні послуги ОСОБА_2 не оплачує, що змушує позивача нести додаткові витрати по утриманню житла.

За таких обставин позивач вважає, що реєстрація відповідача чинить їй перешкоди у користуванні власністю та порушує її права, як власника житла, тому, уточнивши свої позовні вимоги 20.11.2014 року, ОСОБА_4 просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що він з 1993 року і по 08 січня 2015 року вільно і безперешкодно проживав у квартирі, що підтверджується актом з місця проживання від 04.02.2015 року. Припинення його фактичного проживання у квартирі відбулось тільки після ухвалення оскаржуваного рішення, так як замки на вхідних дверях були змінені на нові невідомою особою.

Крім того, право власності позивача ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири, яке було набуте нею на підставі договору дарування від 03.05.2011 року, де дарувальником був відповідач, оспорюється ОСОБА_2 у суді.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що згідно свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 04.06.1993 року, виданого згідно з розпорядженням від 15.03.1993 року № 3102 органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, відповідачу ОСОБА_2 та позивачу ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1.(а.с.6)

Відповідно до договору про визначення часток нерухомого майна (квартири), що є у спільній сумісній власності від 26.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кузнецовою О.С. за реєстровим номером 1542, сторони домовилися про те, що частки у праві спільної власності на спірну квартиру є рівними, тобто по ? частці у кожного. (а.с.5)

Згідно договору дарування 1/2 частки квартири від 03.05.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кузнецовою О.С. за реєстровим номером 618, відповідач ОСОБА_2 подарував, а позивач ОСОБА_4 прийняла в дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. (а.с. 10-11).

Відповідно до довідки КП «ЖЕО №45» від 25.12.2014 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2 (а.с.35)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 з 01.01.2013 року без поважних причин не проживає у спірній квартирі, у ній немає його особистих речей, комунальні платежі відповідач не сплачує, чим перешкоджає ОСОБА_4 у користуванні спірною квартирою.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з їх доведеності, обґрунтованості та наявності правових підстав для їх задоволення.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Відповідно до п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями статей 10,60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.06.2015 року, на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2014 року, укладеного між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_6, право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_6

Тобто, на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції, право власності на спірну квартиру позивачу ОСОБА_4 не належало.

Однак, суд першої інстанції вищенаведені обставини до уваги не взяв, не дослідив, що власник спірної квартири на момент ухвалення рішення змінився та не з*ясував, чим саме у такому разі відповідачем ОСОБА_2 порушуються права позивача ОСОБА_4 з урахуванням того, що 05.12.2014 року вона розпорядилася своїм правом власності на спірну квартиру та відчужила її на користь іншої особи та дійшов помилкового висновку про те, що відповідачем ОСОБА_2 порушується право власності позивача ОСОБА_4 на зазначену спірну квартиру.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів не може взяти до уваги пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які були допитані в засіданні колегії суддів 22.04.2015 року та, кожен окремо, пояснили, що відповідач ОСОБА_2 мешкав у спірній квартирі до січня 2015 року, оскільки вони не мають правового значення для вирішення спору по суті, так як на момент ухвалення рішення позивач ОСОБА_4 розпорядилася своїм правом власності на спірну квартиру.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

На підставі ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 121,80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: