АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/1461/15 Головуючий 1 інстанції Олійник В.М.
Справа №428/976/14-ц Доповідач Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Коростійової В.І., Крилової Т.Г.

за участю секретаря Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до приватного малого підприємства «Конкорд» про визнання звільнення незаконним, зобовязання вчинити певні дій та стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИЛА:

13 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

· визнати незаконним його звільнення;

· зобовязати приватне мале підприємство (далі ПМП) «Конкорд» повернути йому трудову книжку;

· зобовязати ПМП «Конкорд» надати йому наказ про звільнення;

· зобовязати ПМП «Конкорд» провести розрахунок по заробітній платі за період з липня 2012 року по дату подання позовної заяви.

Посилався на те, що з 14 липня 2012 року працює на посаді заступника директора ПМП «Конкорд». 28 серпня 2013 року з виписки із зарплатної картки йому стало відомо що з 14 грудня 2012 року заробітна плата йому не нараховується. 14 жовтня 2013 року він направив на адресу відповідача лист з вимогою надати документи про звільнення, якщо таке відбулося, та провести повний розрахунок, але відповіді так і не отримав.

Відповідач проти позову заперечував.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права.

До суду апеляційної інстанції позивач не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав письмові пояснення (а.с.86-88).

У суді апеляційної інстанції представник відповідача вважав рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, надав письмові заперечення на апеляційну скаргу (а.с.98-103).

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

Трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст. 23 КЗпП України).

Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Відповідно до ст.102.1 КЗпП України, працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Судовим розглядом встановлено, що 13 липня 2012 року ОСОБА_1 написав заяву, в якій просив прийняти його на посаду замісника директора ПМП «Конкорд» із загальних питань по сумісництву з 16 липня 2012 року по 09 листопада 2012 року, з оплатою пропорційно відпрацьованому часу (а.с.21).

На підставі цієї заяви 13 липня 2012 року директором ПМП «Конкорд» ОСОБА_3 було видано наказ №1-к про прийняття ОСОБА_1 на посаду замісника директора ПМП «Конкорд» із загальних питань по сумісництву з 16 липня 2012 року по 09 листопада 2012 року, з оплатою пропорційно відпрацьованому часу. З цим наказом позивач був ознайомлений під підпис (а.с.20).

09 листопада 2012 року наказом директора ПМП «Конкорд» ОСОБА_3, ОСОБА_1 було звільнено з посади замісника директора ПМП «Конкорд» із загальних питань у звязку з закінченням строку трудового договору, укладеного на визначений строк, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України з 09 листопада 2012 року (а.с.22).

За період з 16 липня по 09 листопада 2012 року позивачу була нарахована та сплачена заробітна плата за відпрацьований час в розмірі 2743,18 гривні. Заборгованість підприємства по заробітній платі перед позивачем відсутня.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено у відповідності до трудового законодавства і права ОСОБА_1 порушені не були.

Судова колегія з таким висновком погоджується.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працював у відповідача за сумісництвом та був звільнений на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за закінченням терміну дії строкового трудового договору, про умови укладення якого він був інформований, про що свідчить його особиста заява.

Суд першої інстанції надав правову оцінку вимозі позивача щодо зобовязання відповідача повернути ОСОБА_1 трудову книжку та правильно зазначив, що позивач працював у ПМП «Конкорд» за сумісництвом, а трудові книжки, відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок, ведуться за місцем основної роботи і жодних доказів на підтвердження знаходження трудової книжки у відповідача позивач суду не надав. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Посилання позивача на те, що ПМП «Конкорд» було його основним місцем роботи є безпідставним та спростовується, зокрема, особистою заявою ОСОБА_1 про прийняття його на посаду за сумісництвом, яка наявна в матеріалах справи.

Судом надана вірна правова оцінка і вимозі позивача щодо надання йому наказу про звільнення. Сам по собі факт не отримання ОСОБА_1 наказу про звільнення за закінченням строку трудового договору, за встановлених судом обставин, прав позивача не порушує. Належних доказів на підтвердження того, що відповідач відмовив позивачу у видачі наказу, останній суду не надав. Твердження позивача на те, що 14 жовтня 2013 року він направляв на адресу роботодавця рекомендований лист з вимогою надати документи про звільнення (а.с.3) не підтверджено належними доказами. Квітанція на яку посилається ОСОБА_1 не є таким доказом, оскільки не містить опису поштового відправлення (а.с.4).

Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача було проведено у відповідності до вимог трудового законодавства, заборгованість по заробітній платі за період перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з відповідачем відсутня, жодних доказів на підтвердження того, що після 09 листопада 2012 року трудові відносини між сторонами фактично тривали ОСОБА_1 суду не надав, то і його вимоги про проведення розрахунку по заробітній платі за період з липня 2012 року по час подання позовної заяви, не можна визнати обгрунтованими.

Слід зазначити, що відповідно до листа заступника начальника ОУ ДПІ у м.Сєвєродонецьку ГУ Міндоходів у Луганській області, співробітниками оперативного управління ДПІ була розглянута заява ОСОБА_1 щодо можливого порушення податкового законодавства посадовими особами ПМП «Конкорд» (не у повному обсязі нараховується та виплачується заробітна плата) та вказані в заяві факти не знайшли свого підтвердження (а.с.91-94)

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відмовляючи у задоволенні позову суд послався на те, що претензії до відповідача виникли через рік після звільнення через загрозу притягнення до кримінальної відповідальності за несплату аліментів, що не підтверджується жодними доказами, є безпідставними, оскільки суд зазначив про це в описовій частині оскаржуваного рішення, як позицію відповідача, та не посилався на зазначені обставини, як на підставу для відмови у позові.

Вищенаведене свідчить, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, не допустив порушень вимог закону при прийнятті оскаржуваного рішення, а отже таке є законним і обгрунтованим.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді