АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/7241/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц774/2184/К/15 Ковтун Н.Г.
Категорія № 21 (І) Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.

секретар: Петренко К.І.

за участю: позивача ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє за довіреністю в інтересах позивача ОСОБА_2, на рішення Cаксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Умріхіна К.А про визнання договору дарування недійсним, вселення в квартиру, передачу ключів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 року ОСОБА_2. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, вселення в квартиру, передачу ключів.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що їй, згідно договору дарування, належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Оскільки вона є людиною похилого віку, часто хворіє, потребує турботи, порадившись з чоловіком, вирішила укласти договір довічного утримання зі своїм сином ОСОБА_4

04 жовтня 2006 року у приміщені приватного нотаріуса Умріхіної К.А. позивач ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 уклали відповідний правочин, як на той час вона вважала це договір довічного утримання, за яким право розпорядження квартирою після її смерті перейде до її сина ОСОБА_4

Укладаючи договір, вона пересвідчилась у відповідача та нотаріуса, чи буде за нею залишено право проживання та реєстрації, коли отримала позитивну відповідь, то підписала договір, як вона вважала, довічного утримання. Про вчинення нею помилки вона дізналась в лютому 2014 року, коли син звернувся до неї з позовом про усунення перешкод в користування власністю та зняття з реєстрації. Вона помилялась щодо правової природи та предмету правочину, вчиненого нею.

У зв'язку з помилкою щодо правових наслідків договору, що має істотне значення, просить визнати договір недійсним. Також зазначає на помилки в Договорі в написані її прізвища.

Просить визнати недійсним договір дарування однокімнатної квартири АДРЕСА_1, посвідчений від 04.10.2006 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А., зареєстрованого в реєстрі за № 5921 внаслідок його вчинення під впливом помилки, як такий, що не містить неправдиві дані про особу, що його вчинила. Вселити її в квартиру, зобов'язавши відповідача не перешкоджати у користуванні житловим приміщенням та дати ключі. Стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 вересня 2015 року, в якому виправлено описки ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 вересня 2015 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та про вселення в квартиру, передачу ключів задоволено частково.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.В задоволені інших позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 243 грн 60 коп судового збору.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання договору дарування недійсним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Зокрема, апелянт посилається на те, що висновок суду щодо встановлення факту укладання 6 жовтня 2006 року між ОСОБА_2та ОСОБА_4 договору дарування кв.АДРЕСА_1 є помилковим та нічим не підтвердженим, тому, що оспорюваний правочин був вчинений 04.10.2006 року.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що при укладанні правочину від 04.10.2006 р. у приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_2 особисто з текстом правочину ознайомлено не було, тексту правочину їй ніхто не зачитував, жодного примірника правочину вона на руки не отримала, що не дало їй у подальшому змоги ознайомитися з текстом цього правочину, до того ж на ті питання, що її цікавили, а саме: щодо незмінності її прав бути й надалі зареєстрованою у цій кв.№17, а також права далі там мешкати до своєї смерті після укладання нею цього правочину, вона отримала від нотаріуса й від свого сина стверджувальні відповіді; щодо вчиненого нею 04.10.2006 р. правочину - договору довічного утримання вона помилялася аж до лютого місяця 2014 р., коли сусідка надала їй конверт із суду, у якому була позовна заява її сина ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності та зняття її позивачки з реєстраційного обліку. Серед документів, доданих до цієї позовної заяви, виявилася копія договору дарування, посвідченого 04.10.2006 року.

На думку апелянта, позивач ОСОБА_2 на момент укладення вищезазначеного правочину вважала, що це був договір довічного утримання, який згодом виявився договором дарування квартири, мала місце помилка що стосується правової природи, прав та обов'язків сторін та предмета правочину, вчиненого нею.

Судом не взято до уваги пояснення третьої особа приватного нотаріусу Умріхіної К.А. яка зазначала, що для вчинення правочину їй було надано витяг «Про відчуження», що, на її думку лише необхідно «для посвідчення договору дарування або купівлі-продажу нерухомості».

Висновок суду про те, що у позивача ОСОБА_2 був досвід укладання договору дарування та договору довічного утримання, вона користувалась нерухомістю на підставі цих договорів, тому усвідомлювала різницю між цими правочинами, не відповідає дійсності та не має під собою жодного доказового обгрунтування, на які б мав обов'язково посилатися суд, при ухваленні рішення.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_7, яка не була ані свідком укладання оспорюваного правочину, ані присутньою при вирішенні питання щодо форми укладання правочину між позивачем та відповідачем, до того ж їй не відомий сам текст та умови оспорюваного правочину й сама дата його укладання, тобто ОСОБА_7 фактично не були відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п. 6,8,9 договору дарування дарувальник та обдарований стверджують про те, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам; договір, що укладається не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені; вони не обмежені в дієздатності; не страждають на психічній розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Право власності на відчужувану квартиру у Обдарованого виникає з моменту її прийняття. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Умріхіною К.А., та зареєстровано в реєстрі за № 5921 (а.с.13).

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності за договором дарування зареєстровано за ОСОБА_4 09.10.2006 року (а.с.65).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що договір дарування квартири, укладений між нею та її сином, відповідачем по справі ОСОБА_4 від 04.10.2006 року, був вчинений нею під впливом власної помилки, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного дарування.

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_2, про вселення в квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зареєстрована в спірній квартирі з 1999 року, при укладанні договору дарування сторонами не ставилась умова про зняття дарувальника з реєстраційного обліку, тобто обдарований визнавав за нею право на користування квартирою.

Відмовляючи в задоволенніпозовних вимог щодо надання позивачу ключів від помешкання, суд першої інстанції виходив з відсутності способу захисту передбаченого ст. 16 ЦК України, або договором між сторонами.

Рішення суду в цій частині не оскаржується, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень викладених в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., колегією суддів не перевіряється .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення даних позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як:вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, що в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач особа пенсійного віку, яка за станом здоров`я не потребує стороннього догляду та допомоги.

Позивачу ОСОБА_2 на праві власності, відповідно до договору дарування від03.08.2004 року, посвідченого Державним нотаріусом 3-ї Криворізької державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1-4175, належить квартира АДРЕСА_2.

У спірній квартирі позивач не мешкає з 1999 року, тобто з моменту укладання договору дарування спірної квартири, що не заперечувала позивач в засіданні колегії суддів, в ній мешкає відповідач та його родина. Комунальні послуги з 1999 року сплачувала позивач ОСОБА_2, а з 2006 року комунальні послуги сплачує відповідач ОСОБА_4, що підтвердив відповідач та не заперечувала позивач по справі в засіданні колегії суддів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що фактично відбулась передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач ОСОБА_2 на момент укладення вищезазначеного правочину вважала, що це був договір довічного утримання, який згодом виявився договором дарування спірної квартири, колегією суддів до уваги не береться, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позову.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, позивач мала повне уявлення не лише про предмет договору,а й сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов. Позивач з 1999 року у спірній квартирі не мешкала, в ній мешкав відповідач. Тобто, відбулася передача майна від дарувальника обдарованому.

Як вбачається із матеріалів справи, для оформлення спірного договору, позивачем було зроблено замовлення на видачу витягу про право власності, де зазначено необхідність оформлення замовлення «дарування», зазначене замовлення позивач підписала особисто, що не заперечувала в суді апеляційної інстанції після огляду колегією суддів зазначеного замовлення (а.с.5)

Позивачу на праві власності належить інша квартира АДРЕСА_3.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено наявність обставин, які б вказували на неправильне сприйняття нею фактичних обставин при укладанні договору дарування, що вплинуло на її волевиявлення.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що їй ніхто не зачитував текст договору дарування, нотаріус особисто не ознайомив її з текстом договору, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, згідно п.12 договору дарування зі зі змістом ст.ст. 182,215,216,220,225,229,235,717-728 ЦК України, ст.. 65 СК України, вимогами п.13 Правил користування приміщеннями житлових будинків затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року № 572, сторони ознайомлені

Відповідно до п. 13 договору сторони стверджують, що зміст цього договору, зміст зазначених у п. 12 статей ЦК України та СК України їм зрозумілий, питань які залишилися б нез'ясованими і незрозумілими для них, немає.

Посилання в апеляційній скарзі на те,що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що до лютого 2014 року позивач помилялась щодо природи вчиненого нею правочину, колегія суддів не бере до уваги, оскільки суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач правильно сприймала фактичні обставини укладання нею саме договору дарування 04.10.2006 року.

Доводи апеляційної скарги, про те, що судом не взято до уваги пояснення третьої особа приватного нотаріусу Умріхіної К.А., яка зазначала, що для вчинення правочину їй було надано витяг «Про відчуження», що, на її думку лише необхідно «для посвідчення договору дарування або купівлі-продажу нерухомості», колегія суддів до уваги не бере, оскільки це не може бути підставою для визнання договору дарування недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що у позивача ОСОБА_2 був досвід укладання договору дарування та договору довічного утримання, так як вона користувалась нерухомістю на підставі цих договорів, тому усвідомлювала різницю між цими правочинами, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки згідно пояснень позивача, наданих в суді апеляційної інстанції вона дійсно з 2004 року до 2009 року проживала по АДРЕСА_2, де доглядала за власником квартири ОСОБА_9, яку остання подарувала позивачу, з 2009 року до 2012 року позивач доглядала за власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 , з 2012 року позивач мешкала по АДРЕСА_5 де доглядала за бабусею. Тобто, позивач усвідомлювала правові наслідки укладеного між сторонами правочину.

Доводи апеляційної скарги, про те,що суд першої інстанції помилково взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_7, яка не була ані свідком укладання оспорюваного правочину, ані присутньою при вирішенні питання щодо форми укладання правочину між позивачем та відповідачем, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки зводяться до переоцінки та доказів та незгодою з їх оцінкою судом першої інстанції, в той час як згідно ст.. 212 ЦПК України право оцінки доказів належить суду.

Посилання позивача ОСОБА_2 на те, що в квартирі АДРЕСА_2, яка належить їй на праві власності проживає її дочка ОСОБА_10, а тому їй нема де проживати, не можуть бути підставою для скасування рішення суду,так як суд першої інстанції вирішив питання щодо її проживання шляхом вселення її до квартири АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір,суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження підстав того, що вона помилялася щодо природи укладеного правочину що мають істотне значення. Судом встановлено, що волевиявлення позивача на укладання договору дарування було вільним та відповідало її внутрішній волі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду повинно бути залишено без змін на підставі ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст.ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє за довіреністю в інтересах позивача ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Cаксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є. Ляховська

Л.В.Михайлів