У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

3 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про встановлення постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання особи такою, що прийняла спадщину, визнання права власності на спадкове майно та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 3 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про встановлення постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання особи такою, що прийняла спадщину, визнання права власності на спадкове майно та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 23 січня 2010 року померла її мати ОСОБА_7, яка була зареєстрована в АДРЕСА_1 Проте у зв'язку з похилим віком та станом здоров'я вона з 2000 року проживала разом з нею у квартирі АДРЕСА_1. У 2003 році мати склала заповіт, за яким будинок та дві земельні ділянки заповіла дітям (позивачці та відповідачці по справі).

Позивачка вказувала, що за життя матір подарувала їй даний будинок та земельні ділянки, проте після її смерті рішенням суду після закінчення строку на прийняття спадщини вказані договори визнані недійсними.

Відповідач вчасно звернувся із заявою про прийняття спадщини, а вона (позивачка) у зв'язку з тим, що іншого майна крім вказаного не було, і яке вона вважала належало на підставі договору дарування їй, вказану заяву не подала. В подальшому вона звернулася до нотаріальної контори, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй було відмовлено у зв'язку з пропущенням строку подання.

Позивачка зазначала, що ОСОБА_5 на час розгляду справи вже отримав свідоцтва про право на спадщину на дане майно по заповіту та закону, оскільки інші спадкоємці заяви вчасно не подали. Проте, враховуючи, що мати на час смерті проживала разом з нею, вона її доглядала, то вважала, що має право на Ѕ частину спадщини за заповітом.

Враховуючи вищевикладене просила встановити факт проживання з померлою ОСОБА_7, визнати її такою, що прийняла спадщину, визнати право власності на Ѕ частину даного майна та визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину даного майна.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 4 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено, що ОСОБА_4 постійно проживала зі спадкодавцем ОСОБА_7 на час відкриття спадщини 23 січня 2010 року в квартирі АДРЕСА_1

Визнано ОСОБА_4 такою, що прийняла спадщину, що відкрилась після смерті 23 січня 2010 року її матері ОСОБА_7 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2 на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1990 га, що розташована по АДРЕСА_2 на Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,1275 га, що розташована по вул. Жовтневій, 64 в АДРЕСА_1

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11 липня 2014 року, державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8, на ім'я ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_2

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11 липня 2014 року, державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8, на ім'я ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1990 га, що розташована по АДРЕСА_2

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 11 липня 2014 року, державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8, на ім'я ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1275 га, що розташована по АДРЕСА_2

У задоволені іншої частини позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 3 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалене рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволені позову, дійшов вірного висновку щодо відсутності належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що позивачка постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, в наслідок чого відповідач не мав права на спадкування Ѕ частини спірного мана за законом.

Зокрема, докази та обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження судами і при їх дослідженні та встановленні судами дотримані норми процесуального та матеріального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків рішення апеляційного суду не спростовують.

Керуючись ч.2 ст. 332, ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 3 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

В.М. Коротун М.В. Дем'яносов О.В. Ступак