Справа № 539/1544/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Іващенка Ю. А.

при секретарі - Мирна Т.Ф.,

з участю : позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.01.2014 року вона позичила відповідачу ОСОБА_2 2400 доларів США, який зобов»язувався дані кошти повернути до 01.03.2014 року. Також згідно розписки ОСОБА_2 зобов»язувався сплачувати проценти за користування даними коштами в сумі 8% щомісячно до 31 числа кожного місяця. Згідно розписки від 09.01.2014 року у випадку неплатежеспроможності, смерті, інших форс мажорних обставин на стороні ОСОБА_2 оплату боргу та процентів по договору гарантував ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_2 зобов"язання із повернення коштів та процентів станом на 01.03.2014 року не виконав до цього часу. Борг не повертає, ухиляється від виконання свого зобов"язання. Станом на час подачі позову сума боргу становить - 2400 доларів США, як позичені відповідачу кошти та 2688 доларів США - проценти. Позивач вважала, що сума боргу складає 5 000 доларів США. Згідно курсу НБУ, на думку позивача, сума боргу в гривні становить 112 700 грн.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 прохала суд стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 борг в розмірі 5 000 доларів США, що по курсу НБУ становить 112 700 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов прохала задовольнити, обгрунтовувала позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав, пояснив, що він дійсно отримав від позивача 09.01.2014 року у борг 2400 доларів США. Вони із позивачем домовилися, що він буде сплачувати відсотки за користування позиченими коштами щомісячно в розмірі 8% від суми боргу. До цього часу грошові кошти не повернув.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечував.

Представник відповідача ОСОБА_4 вважав, що по справі відсутні правові підстави для задоволення позову в частині позовних вимог до ОСОБА_3 Вважав, що в даній частині в задоволенні позову має бути відмовлено, оскільки ОСОБА_3 в даному випадку належним чином не забезпечував виконання зобов»язань за договором позики.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З'ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково.

Судом встановлено, що 09.01.2014 року між ОСОБА_1, як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, в простій письмовій формі укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2400 доларів США, а ОСОБА_2 зобов"язувався їх повернути до 01.03.2014 року. Також за вказаним договором позики ОСОБА_2 взято на себе зобов»язання щодо сплати процентів за користування позиченими коштами, а саме в розмірі 8%, які він зобов»язувався сплачувати щомісяця до 31 числа кожного місяця. В підтвердження укладення договору позики, його умов та факту передачі грошових коштів відповідно до ст. 1047 ЦК України позивачем надано розписку позичальника, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2400 доларів США.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов"язання є його невиконання.

Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушеня зобов"язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором , зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу.

Підставою цивільно - правової відповідальності за порушення зобов"язаня є вина особи, яка порушила зобов"язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 порушив зобов"язання за договором позики, оскільки у визначений строк, а саме до 01.03.2014 року не повернув позивачу суму позики.

ОСОБА_2 відсутність своєї вини в порушенні зобов"язання не доведено.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів відповідно до ст. 1051 ЦК України, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, або одержані у меншому розмірі, в тому числі не доведено, що підпис у розписці від 09.01.2014 року належить не йому.

Крім цього, згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Умовами розписки від 09.01.2014 року передбачено, що ОСОБА_2 зобов»язується сплачувати ОСОБА_1 проценти за користування коштами в сумі 8% щомісячно до 31 числа кожного місяця.

Вказана умова договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, за зверненням заінтересованої сторони недійсною не визнавалася, а тому має виконуватися по зобов»язаннях між сторонами. ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, він зобов»язувався сплачувати відсотки за користування позиченими коштами щомісячно в розмірі 8% від суми боргу до 31 числа кожного місяця.

Таким чином, проценти в розмірі 8%, які ОСОБА_2 зобов»зувався сплачувати ОСОБА_1 становлять щомісячну суму 195 долари США (2400 долари СШАх8%/100%).

Відповідно до ст. 252 ЦК України срок визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Статтею 254 ЦК України передбачено, що якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.

Таким чином, вказані проценти мали сплачуватися ОСОБА_2 позивачці до 31 числа кожного місяця, а у випадках, коли відповідний місяць немає відповідного числа - в останній день цього місяця, враховуючи щомісячний обов»язок сплати процентів.

Так, ОСОБА_2 мало бути сплачено позивачу проценти за договором позики у наступні строки на в наступних розмірах :

до 31.01.2014 р. - 192 долари США;

до 28.02.2014 р. - 192 долари США;

до 31.03.2014 р. - 192 долари США;

до 30.04.2014 р. - 192 долари США;

до 31.05.2014 р. - 192 долари США;

до 30.06.2014 р. - 192 долари США;

до 31.07.2014 р. - 192 долари США;

до 31.08.2014 р. - 192 долари США;

до 30.09.2014 р. - 192 долари США;

до 31.10.2014 р. - 192 долари США;

до 30.11.2014 р. - 192 долари США;

до 31.12.2014 р. - 192 долари США;

до 31.01.2015 р. - 192 долари США;

до 28.02.2015 р. - 192 долари США;

до 31.03.2015 р. - 192 долари США;

а всього в сумі 2880 доларів США (192 долари США х 15 міс.).

Позивач звернулася до суду по пошті 23.04.2015 року та строк сплати процентів за квітень 2015 року не настав, а позивачем позовні вимоги в цій частині не змінювалися в ході розгляду справи.

Так, за вказаний період сума боргу відповідача ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 5280 доларів США (2400 доларів США - позика + 2880 доларів США - проценти).

Однак позивач ОСОБА_1 у позовній заяві прохала суд стягнути із відповідачів на її користь суму боргу в іноземні валюті доларах США в розмірі 5000 доларів США.

В судовому засіданні позивач зазначала, що сума боргу реально є більшою, однак вона прохає суд стягнути із відповідачів саме 5 000 доларів США.

А тому суд, діючи в межах заявлених позовних вимог вважає за необхідне стягнути на користь позивача із відповідача ОСОБА_2 гривневий еквівалент на час розгляду справи суми боргу, виходячи із боргу в іноземній валюті саме в розмірі 5 000 доларів США.

Разом із тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів в іноземній валюті - доларах США, враховуючи наступне.

Ст. 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За змістом ч. 1 ст. 192 ЦК України, єдиним законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, яка приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень за всіма видами платежів.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений Договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ст.36 Закону "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют установлюється Національним банком.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюється Національним банком за погодженням із Кабінетом Міністрів. Поряд з цим, згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Укладаючи спірний договір позики в іноземній валюті та беручи на себе певні зобов'язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти відносно долара США не є незмінним, та враховувати підвищений валютний ризик за таким договором. Отже, вони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Виходячи з того, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом із заборгованістю в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима.

Згідно п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Станом на 03.06.2015 року офіційний курс НБУ долара до гривні становить : 100 доларів США - 2107.0818 грн.

Таким чином, перебуваючи в межах заявлених вимог, з урахуванням того, що позивач прохав суд стягнути борг в іноземній валюті в розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно на час звернення із позовом до суду, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 09.01.2014 року в розмірі 105 350 грн. (5000 доларів США х 21.07 = 105 350 грн.).

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3, враховуючи наступне.

Так, дійсно у розписці від 09.01.2014 року , яка також підписана ОСОБА_3, вказано, що «у випадку неплатежеспроможності, смерті , інших форс мажорних обставин, оплату боргу та процентів гарантує ОСОБА_3» ОСОБА_3 на вказаній розписці вчинено напис, що він «дає згоду на оплату боргу».

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Суд вважає, що позивачем безпідставно ототожнено запис у розписці від 09.01.2014 року ОСОБА_3 «з розпискою ознайомлений, складена в моїй присутності. Даю згоду на оплату боргу, в чому власноручно розписуюсь», із договором поруки, оскільки порука є способом забезпечення виконання зобов'язань, і до неї застосовуються загальні правила про забезпечення, зокрема, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК); порука оформляється договором, що укладається між кредитором за основним зобов'язанням та поручителем, допускається укладення договору поруки у вигляді трьохстороннього правочину за участю кредитора, боржника та поручителя.

При цьому, суд виходить із відсутності письмових доказів щодо укладення договору поруки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як того вимагає закон - ст. ст. 208, 547 ЦК України.

Таким чином, дослідивши належним чином докази по справі, суд вважає, що між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_3 з другої сторони відсутні договірні відносини , що виникають із договору поруки, щодо забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 09.01.2014 року, а відтак, і передбачені законом підстави для його солідарної відповідальності, як боржника.

Також суд вважає, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відсутні правовідносини, що виникають із договору гарантії.

Так, відповідно до ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку.

З викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_3, будучи фізичною особою, не може гарантувати перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку.

Згідно п. 31 Постанови ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі - частина перша статті 82 ЦПК), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору при ухваленні судового рішення.

Враховуючи, що ухвалою від 27.04.2015 року позивачу ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, який до цього часу позивачем не сплачено, суд, у відповідності до ст. 88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1053 грн. 50 коп.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 09.01.2014 року в розмірі 105 350 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог до ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1053 грн. 50 коп.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Іващенко Ю. А.