АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Головачова Я.В., Шахової О.В.,

при секретарі Охневській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2014 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції, Деснянський районний відділ міграційної служби України у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Леся Василівна, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А

Справа 7754/14131/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3022/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Смирнова Є.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
У серпні 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, 1998 року народження, та ОСОБА_3, в якому просить в рахунок погашення заборгованості у розмірі 2700593,12 грн. за Кредитним договором № 65-06-И/09 від 20.07.2006, в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1606696, 50 грн. за Договором про відкриття кредитної лінії № 145-08-Ил/09 від 24.04.2008 укладеними між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,80 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м., шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Крім того, позивач просить виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 1998 року народження, в інтересах якого діє ОСОБА_2, з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2014 в задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції, Деснянський районний відділ міграційної служби України у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Леся Василівна, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу з підстав невірного з'ясування судом обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. А саме позивачем зазначається, що судом першої інстанції не враховано, що Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" іпотека не припиняється, а лише встановлено тимчасову заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна. Крім того, позивач вказує на те, що дія вказаного Закону не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами до набрання ним чинності і не має зворотної дії у часі на договори укладені 20.07.2006 та 24.04.2008. А тому відмову у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки вважає необґрунтованою. Також позивач зазначає, що судом першої інстанції не взяті до уваги пояснення представника позивача про направлення Банком письмової вимоги про добровільне виселення відповідачів із іпотечної квартири, оскільки вимога була направлена в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку», але в добровільному порядку виконана відповідачами не була, а тому суд мав ухвалити рішення про їх примусове виселення із вказаної квартири. На думку позивача, судом першої інстанції безпідставно застосовано положення законодавства щодо зменшення неустойки нарахованої внаслідок порушення виконання зобов'язання.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, представник позивача просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте, за відомою суду адресою поштова кореспонденція не була ними отримана, повернута поштовим відділенням з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Не вручена була і направлена відповідачам телеграма - повідомлення. За даними поштового відділення «квартира зачинена, по повідомленню не з'являються». З матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.88,89). Інших даних матеріали справи не місять. Виходячи з положень ст.ст. 76,77 ЦПК України судові повістки направлені на останню відому адресу вважаються доставленими.

Інші особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи наведені обставини, а також встановлені законодавством строки розгляду справи, колегія суддів вважає за доцільне розглянути справу у відсутність відповідачів та третіх осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що предмет іпотеки, на який позивач просить звернути стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не може бути примусово стягнутий (відчужений) без згоди власника, а згоди власника на звернення стягнення надано не було.

Що стосується зменшення розміру пені за вказаними вище кредитними договорами, то суд першої інстанції виходив з того, що розмір пені за несвоєчасне виконання ОСОБА_2 зобов'язання за кредитними договорами значно перевищує розмір збитків завданих позивачу, а тому відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України дійшов висновку про її зменшення.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Судом встановлено, що відповідно до Кредитного договору № 65-06-И/09 від 20.07.2006 відповідачу ОСОБА_2 було надано кредитні ресурси в розмірі 61000,00 доларів США, з терміном погашення до 19.07.2021, зі сплатою за користування кредитними коштами 11,6 % річних.

Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору, позичальник зобов'язався щомісячно в строк до 10 числа кожного місяця здійснювати в складі щомісячного ануїтентого платежу по кредиту погашення заборгованості по кредитним ресурсам в розмірі 725,43 дол. США, згідно графіку погашення, який є невід'ємним додатком до даного договору.

Згідно п. 4.7 Кредитного договору, позичальник щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання Кредитних ресурсів у розмірі 585, 30 грн.

Пунктом 6.1 Кредитного договору, передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. А вимогами п. 3.8. договору визначено право Банку на дострокове повернення кредиту /т.1 а.с. 12-18/.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 65-06-И/09, 20.07.2006 між нею, ОСОБА_3 та банком був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № Д-1331. Відповідно до умов Іпотечного договору, ОСОБА_2 було передано в заставу нерухоме майно - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 /т.1.а.с. 23,24/

Також, в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 65-06-И/09, 20.07.2006 між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 65-06-П/09, згідно якого останній, як поручитель ОСОБА_2 взяв на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника, що випливають з кредитного договору. При цьому, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, відповідно до п. 3.1 кредитного договору, на підставі письмової заяви позичальника, за погодженням з Банком, здійснив видачу грошових коштів в сумі 61000,00 доларів США.

В той же час, ОСОБА_2, скориставшись кредитними ресурсами, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, не сплачувала кредит та відсотки, у зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість за кредитним договором, в зв'язку з чим Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2012 стягнуто, солідарно, із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за Кредитним договором № 65-06-И/09 від 20.07.2006 в сумі 947135, 86 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120,00 грн., всього - 948955,86 грн. /т. 1 а.с.31-33/.

Рішення суду до цього часу боржниками не виконано.

Також, між Банком «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено Договір про відкриття Кредитної лінії № 145-08-Ил/09 від 24.04.2008, за яким Банк надав позичальнику кредит у сумі 25000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США зі строком остаточного повернення кредитних ресурсів до 21.04.2023, сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних /т.1 а.с.19-24/.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між Банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір від 24.04.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. /т.1 а.с.25-27/.

Відповідно до Іпотечного договору квартира під АДРЕСА_1 передана Банку в наступну іпотеку, хоча вищезазначена квартира вже знаходиться в іпотеці у Іпотекодержателя - Банк «Фінанси та Кредит» відповідно до Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко JI.B. 20.07.2006 за реєстровим № д-1331 .

Пунктом 4 Іпотечного договору, передбачено, що предмет іпотеки передається в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за Договором про відкриття кредитної лінії, а також процентів за користування Кредитними ресурсами, а також комісійної винагороди за Кредитним договором, неустойки за цим Договором або за кредитним договором, враховуючи відшкодування збитків, завданих простроченням платежів за основним зобов'язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.04.2010 (справа № 2-234/10) з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто на користь ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за Договором про відкриття Кредитної лінії № 145-08-Ил/09 від 24.04.2008 в сумі 227870,85 грн. у солідарному порядку.

Зазначене судове рішення набрало законної сили, проте виконано не було.

Таким чином, станом на 19.08.2014 загальна сума заборгованості відповідачів перед позивачем становить1176826,71 грн. (948955,86+227870,85=1176826,71), яка встановлена судовими рішеннями.

Разом з тим, ухвалення рішення суду не зупиняє договірних зобов'язань сторін і згідно наданих позивачем розрахунків, зроблених і завірених в установленому законом порядку, на час звернення до суду з даним позовом заборгованість становить :

за Кредитним договором № 65-06-И/09 від 20.07.2006 - 2700593,12 грн., з яких:

§ сума строкової заборгованості за кредитом - 44619,49 дол. США, що еквівалентно - 577937,34 грн.;

§ сума простроченої заборгованості за кредитом - 11836,40 дол. США, що еквівалентно - 153311,87 грн.;

§ сума заборгованості за відсотками - 345,64 дол. США, що еквівалентно - 4476,93 грн.;

§ сума простроченої заборгованості по відсотках - 31 526,32 дол. США, що еквівалентно - 408347,06 грн.;

§ сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії - 38578,72 грн.;

§ сума пені - 1 517 941,20 грн.

за Договором про відкриття Кредитної лінії № 145-08-Ил/09 - 1 606 696,50 грн., з яких:

§ сума строкової заборгованості за кредитом - 14165,96 дол. США, що еквівалентно - 183485,67 грн.;

§ сума простроченої заборгованості за кредитом - 9582,72 дол. США, що еквівалентно - 124120,91 грн.;

§ сума заборгованості за відсотками - 200,54 дол. США, що еквівалентно - 2597,51 грн.;

§ сума простроченої заборгованості по відсотках - 21691,15 дол. США, що еквівалентно - 280956,27 грн.;

§ сума пені - 1 015536,14 грн.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції застосував положення ст. 551 ЦК України та зменшив розмір неустойки, що є не логічним, оскільки суд відмовив у задоволенні позову в цілому. З наведених розрахунків вбачається, що пеня розрахована у відповідності з умовами укладених між сторонами договорів та в межах встановлених законом строків позовної давності. Відповідачами не було виконано рішення суду про стягнення заборгованості, не було вчинено жодних дій направлених на врегулювання спору, ними не були наведені суду і обставини, які зумовили виникнення такої заборгованості. А тому підстав для зменшення неустойки колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 8.4.14 іпотечного договору від 20.07.2006, а також п. 8.4.8. іпотечного договору від 24.04.2008, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки. Умовами п. 11.3.1 обох іпотечних договорів визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання за кредитним договором у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В порядку ст. 589 ЦК України, ст.ст. 12,33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок заставного майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставного майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення мають місце в ст. 33 Закону України «Про іпотеки».

А отже, позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і пред'явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим.

В силу ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Як вже вказано вище, згідно з п.11.3.1 Іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, умови іпотечного договору містять відповідне застереження, що надає позивачу право набуття права власності на предмет іпотеки, які вірно встановив і суд першої інстанції.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 17 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Також Верховним Судом України у постанові від 11.12.2013 по справі №6-124цс13 зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом права власності на предмет іпотеки, згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

07.06.2014 набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон № 1304-VII), відповідно до умов якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно і загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для жилого будинку.

Вказаний Закон був застосований судом першої інстанції в якості підстав для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 27.05.2015 ухвалив постанову у справі № 6-57цс15 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд зробив правовий висновок про те, що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

За наведених обставин помилковими вбачаються висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених позовних про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із дією мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності підлягають задоволенню. При цьому, слід зазначити, що згідно договору іпотеки, квартира є загальною площею 55,8 кв.м., житловою, 29,1 кв.м. , використовується як місце постійного проживання позичальника, поручителя та їх неповнолітньої дитини, що підтверджується довідкою Ф-3 /т.1 а.с.37/, даних про наявність у відповідачів іншого нерухомого житлового майна, чи інших підстав за яких на них дія вказаного Закону не розповсюджується матеріали справи не містять. Таким чином, наявні всі передбачені Законом підстави щодо застосування мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті шляхом зазначення в резолютивній частині рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що воно не підлягає виконанню на час дії мораторію.

Разом з тим, позовні вимоги про виселення відповідачів з АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки задоволенню не підлягають.

Так, положеннями ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення чи житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житлові приміщення чи житловий будинокшляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з у цивільних і кримінальних справ у п. 43 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет и суд має враховувати положення ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку».

З матеріалів справи вбачається, що 22.08.2014 Банком була направлена відповідачам вимога про усунення порушень та виселення /т.1 а.с.34-35/. Проте, дані про отримання відповідача вказаної вимоги в матеріалах справи відсутні.

За наведених обставин позовні вимоги про виселення відповідачів колегія суддів вважає передчасними, оскільки позивачем не виконані вимоги ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України.

В порядку ст. 305 ЦПК України підставами для зміни та скасування рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2014 - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції, Деснянський районний відділ міграційної служби України у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокопенко Леся Василівна, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення- задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за Кредитним договором № 65-06-И/09 від 20.07.2006 у розмірі 2700593,12 грн., та Договором про відкриття кредитної лінії № 145-08-Ил/09 від 24.04.2008 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1606696, 50 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 55,80 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м., яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3, ОСОБА_2, шляхом визнання права власності на зазначене майно за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: