У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Нива» про зобов'язання повернути земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Нива» (далі - ПСП «Нива») про зобов'язання повернути земельну ділянку.

Позивачка посилалася на те, що вона є власницею земельної ділянки площею 3,120 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Великововнянської сільської ради Таращанського району Київської області, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 07 липня 2011 року НОМЕР_1, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею.

Позивачка вказувала, що 12 жовтня 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 15 років. З метою встановлення орієнтовного часу збору врожаю 20 червня 2014 року вона звернулася до відповідача із заявою щодо надання відомостей якою сільськогосподарською культурою засіяно орендовану земельну ділянку та повідомленням про розірвання договору оренди в односторонньому порядку і повернення належної їй земельної ділянки, оскільки вона бажає здійснювати обробіток землі самостійно. У своєму листі-відповіді відповідач повідомив, що належна їй земельна ділянка засіяна озимою пшеницею, орієнтовний збір врожаю -кінець серпня 2014 року, про виконання підприємством умов договору та відсутністю наміру достроково розривати договір оренди земельної ділянки. Позивачка вважає, що відповідачем проігноровано умови пунктів 2.4 та 4.4 договору оренди землі, вимоги ст. ст. 525, 651, 785 ЦК України та ч. 4 ст. 31 та ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі» щодо односторонньої відмови від договору, розірвання договору та повернення орендареві земельної ділянки. На підставі вищевказаного позивачка просила зобов'язати відповідача повернути належну їй спірну земельну ділянку.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 вересня 2015 року, відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами цій встановлено, що 12 жовтня 2012 року між сторонами був укладений договір оренди земельної ділянки. Предметом договору є земельна ділянка площею 3,120 га, яка розташована на території Великововнянської сільської ради Таращанського району Київської області.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно із ч. ч. 4-5 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Згідно з п. 2.2 договору оренди земельної ділянки від 12 жовтня

2012 року договір укладено терміном на 15 років.

Відповідно до п. 4.2. договір втрачає чинність у разі його припинення або розірвання.

Пунктом 4.4 договору передбачено, що орендодавець повинен повідомити орендаря про розірвання договору за місяць до закінчення збору врожаю поточного року.

Тобто в розділі 4 вказаного договору чітко не передбачено можливості розірвання вищезазначеного договору в односторонньому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 20 червня 2014 року повідомила ПСП «Нива» про розірвання договору оренди земельної ділянки від 12 жовтня 2012 року в односторонньому порядку на підставі п. 4.4 договору оренди земельної ділянки від 12 жовтня 2012 року.

Згідно з листом ПСП «Нива» повідомило ОСОБА_4 про те, що належна їй земельна ділянка засіяна озимою пшеницею, орієнтовний збір врожаю - кінець серпня 2014 року, про виконання підприємством умов договору та відсутність наміру достроково розривати договір оренди земельної ділянки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що договір оренди земельної ділянки не припинив свою дію, так як був укладений на 15 років, та не був розірваний за згодою сторін, як того вимагає ст. 31 Закону України «Про оренду землі», тому відсутні правові підстави для повернення земельної ділянки позивачці.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами попередніх інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 вересня

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ЛеванчукА.О. Нагорняк В.А. ПисанаТ.О.