АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого судді - Слободянюк С.В.

суддів - Лапчевської О.Ф., Корчевного Г.В.,

при секретарі - Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з наведеним позовом, в якому просить суд визнати недійсним кредитний договір № 28.3/І 005.05 від 05 квітня 2005 року, укладений між ним та ПАТ «Родовід Банк» (діла БАНК) з моменту його укладання, посилаючись на те, що судовим рішенням було встановлено деякі положення кредитного договору та внесені зміни до нього були несправедливими, оскільки встановлюють непропорційно велику суму компенсації за невиконання взятих зобов*язань.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового - про задоволення позову.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено та надано оцінки доказам, наданих позивачем, що призвело до неправильного на його думку вирішення справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, представник БАНК - Пономаренко О.В. скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що 05 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Родовід Банк» було укладено договір №28.3/1-005.05.1 за яким ОСОБА_1, отримав у кредит в сумі 36 000 дол. США строком до 05 квітня 2015 року із сплатою 15.7% річних за його використання. Пунктом 4.7 цього договору було визначено, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язується сплачувати Банку за кожний день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.4 цього Договору, від суми простроченого платежу (а.с.37-40).

21 травня 2007 року між сторонами вказаного договору була укладена додаткова угода, за якою кредитний договір був викладений в новій редакції, зокрема п.4.5 нової редакції кредитного договору визначено, що за порушення строків повернення кредитів та/або сплати процентів за користування кредитами, позичальник мав сплачувати банку пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної процентної ставки, яка вказана в п.1.3 цього договору.(а.с.41-44)

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 у жовтні 2013 року звертався до суду з позовом до ПАТ «Родовід Банк» про визнання недійсними п.4.7 кредитного договору №28.3/1-005.05.1 та п.4.5 договору № 2 про внесення змін до кредитного договору від 05 квітня року №28.3/1-005.05.1 від 21 травня 2007 року і виключити їх з умов цього кредитного договору.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 квітня 2014 року у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 03 червня 2014 року рішення суду першої інстанції було скасовано та постановлено нове, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк» в порядку захисту прав споживача та визнання окремих положень кредитного договору недійсними та виключення їх з умов кредитного договору з підстав пропуску строку позовної давності.

Позивач зазначає, що даним рішенням апеляційної інстанції було встановлено, що умови п.4.7 кредитного договору № 28.3/1-005.05.1 від 05 квітня 2005 року та п.4.5 договору № 2 від 21 травня .2007 року про внесення змін до кредитного договору від 05 квітня 2005 року №28.3/1-005.05.1 є несправедливими, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, що порушує принцип добросовісності

В резолютивній частині рішенням Апеляційного суду м.Києва від 03 червня 2014 року зазначено про відмову у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Судами не виносилось рішення щодо визнання недійсним, не справедливим окремих положень кредитного договору.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 03 червня 2014 року надана відповідна оцінка обставинам.

Преюдиціальне значення мають саме ті обставинам, які встановлені рішенням суду, а не правова оцінка таким обставинам.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним кредитний договір №28.3/1-005.05.1 від 05 квітня 2005 року та змін до нього, позивач просив суд визнати їх недійсним з моменту укладання саме з тих підстав, що у наведеному вище рішенні було встановлено несправедливими деякі положення кредитного договору та зміни до нього.

Доводи апеляційної скарги щодо триваючого порушення банком його права, як споживача, оскільки поширюється дія несправедливих умов кредитного договору, як то було встановлено судовим рішенням є безпідставними.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 08 липня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за вказаним кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 13 березня 2014 року рішення Оболонського районного суду м.Києва від 08 липня 2013 року змінено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» зменшену суми заборгованості за вказаним кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 203 ЦК України встановлено вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-7цс14 висловлена позиція, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові із застосуванням строку позовної давності, як про це було заявлено відповідачем. Доводи апеляційної скарги правильність висновку суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,307,308, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: