УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Євтушенко О.В., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5, до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7. Після смерті матері відкрилася спадщина, до якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті матері в установленому законом порядку. Проте за життя ОСОБА_7 склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г. 16 грудня 2013 року, за яким вона все своє майно заповідала лише відповідачу ОСОБА_6

Позивач посилається на те, що ОСОБА_7 за життя тяжко хворіла, потребувала постійного догляду та сторонньої допомоги і за станом свого здоров'я не могла відповідати за свої дії, волевиявлення останньої під час складання заповіту не відповідало її волі, а тому просила суд визнати заповіт недійсним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2015 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що матеріали справи не містять доказів того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. процедура підписання оскаржуваного заповіту відбулася відповідно до вимог чинного законодавства та зміст оскаржуваного заповіту не суперечить положенням закону.

Крім того, згідно з висновком судової-психіатричної експертизи від 02 липня 2015 року № 339 ОСОБА_7 на момент складання заповіту 16 грудня 2013 року не страждала психологічним захворюванням чи слабоумством, за своїм психічним станом могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судами попередніх інстанцій не встановлено факту неспроможності ОСОБА_7 в момент складення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14.

Доводи касаційної скарги щодо порушення норм процесуального права (не залучення органу опіки та піклування до участі в справі, не витребування доказів) не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко О.В. Євтушенко І.М. Завгородня