Справа №480/463/15-ц 04.06.2015 04.06.2015 04.06.2015
Провадження №22-ц/784/1406/15
провадження № 22ц-784/1406/2015 Головуючий у першій інстанції: Стрєльніков Д.В.
категорія 58 Доповідач апеляційного суду: Лівінський І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання Орельській Н.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

державного виконавця Сложинського В.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 7 травня 2015 року

за позовом

ОСОБА_3 до Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Заводський ВДВС), Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Центральний ВДВС) про зняття арешту з майна,

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до Заводського ВДВС та Центрального ВДВС про зняття арешту з майна.

Позивачка зазначала, що на виконанні Заводського ВДВС перебував виконавчий лист № 2-783, виданий 31 серпня 2007 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з неї на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» 22807 грн. 78 коп. боргу. При цьому, державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження від 3 грудня 2007 року накладено арешт на все належне їй майно.

В подальшому, зазначений виконавчий лист направлено на виконання до Центрального ВДВС та 14 серпня 2008 року державним виконавцем ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з погашенням заборгованості.

Посилаючись на те, що державним виконавцем не скасовано арешт, накладений зазначеною постановою Заводського ВДВС на все належне їй майно, позивачка просила скасувати такий арешт та звільнити це майно з-під арешту.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 7 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з наступних підстав.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачкою заявлено вимоги до неналежного відповідача.

Однак з такими висновками в повній мірі погодитись не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні Заводського ВДВС перебував виконавчий лист № 2-783, виданий 31 серпня 2007 року Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» 22807 грн. 78 коп. боргу. 3 грудня 2007 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно, належне боржнику.

В подальшому зазначений виконавчий лист направлено на виконання до Центрального ВДВС. 14 серпня 2008 року державним виконавцем ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з погашенням заборгованості.

Згідно ст. 50 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV) у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Разом з тим, в постанові від 14 серпня 2008 року державним виконавцем не виконано вимоги ст. 50 Закону № 606-XIV щодо зняття арешту з майна боржника.

Як вбачається з листів начальника Центрального ВДВС, позивачці відмовлено у знятті арешту з майна.

Отже позивачка фактично не погоджується з відмовою начальника Центрального ВДВС зняти арешт.

Такі вимоги сторони виконавчого провадження розглядаються не у позовному проваджені, а як оскарження рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки це рішення є процесуальною дією державного виконавця, а відносини, які виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем є виконавчо-процесуальними.

Між тим, вона звернулась з позовом до органів ДВС про зняття арешту з майна.

Відповідно до положень Закону № 606-XIV, вимога про зняття арешту з майна може бути заявлена заставодержателем, в разі звернення стягнення державним виконавцем на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями (ст. 54), або особою, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт державним виконавцем, належить їй, а не боржникові (ст. 60).

Отже, зазначені норми закону не регулюють спірних правовідносин сторін по даній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що по даній справі належним способом захисту, є оскарження відповідної бездіяльності державного виконавця.

Обраний же позивачкою спосіб захисту - зняття арешту з майна, не відповідає змісту порушеного права позивачки, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову з інших підстав, рішення підлягає зміні відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, в частині підстав відмови в позові, якими слід вважати - неналежний спосіб захисту порушеного права.

Доводи апелянта про те, що право позивачки має бути захищено за правилами ст. 391 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки дана норма цивільного права є загальною, а тому вона не може застосовуватись до спірних правовідносини сторін, пов'язаних з неправомірними діями органів ДВС, порядок вирішення яких врегульовано спеціальними нормами, передбаченими розділом VII ЦПК України.

Зазначене не перешкоджає позивачці звернутись до суду за захистом свого порушеного права у інший спосіб.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 7 травня 2015 року в частині підстав відмови у позові змінити.

Вважати підставою відмови у позові - неналежний спосіб захисту.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: