Справа № 2/489/1654 /15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

4 грудня 2015 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, представника органу опіки і піклування ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Позивачка вказує на те, що вона з 29.10.2004 року зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на праві власності належить її матері, відповідачці у справі ОСОБА_3 В зазначеній квартирі вона проживала з часу її придбання до червня 2015 року. З відповідачкою проживає її неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З червня 2015 року відповідачка почала чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, шляхом закриття квартири на внутрішній замок, добровільно впустити її в квартиру відповідачка відмовляється.

Вона має третю групу інвалідності з дитинства, іншого житла не має, існує лише завдяки пенсійним виплатам.

Посилаючись на викладені обставини. Просила суд вселити її в квартиру АДРЕСА_1 та зобовязати відповідачку не чинити їй перешкод у користуванні житлом.

Ухвалою суду від 12.11.2015 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог було залучено орган опіки і піклування Миколаївської міської ради.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Просили про його задоволення.

Відповідачка проти задоволення позову заперечувала. Посилалася на те, що позивачка по досягненню дитиною 8 місяців залишила дитину та квартиру та з цього часу в квартирі не проживає. Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22.09.2010 року позивачку було позбавлено батьківських прав стосовно її неповнолітнього сина ОСОБА_6, 2008 року. Вона відповідачка з 2010 року є опікуном хлопчика. Відповідачка веде аморальний спосіб життя, неодноразово притягувалася до кримінальної та адміністративної відповідальності. Весь цей час позивачка в квартирі не мешкала, проживаючи в різних місцях. Вона неодноразово намагалася її розшукати. Потім дізналася, що позивачку було засуджено до позбавлення волі. Після закінчення терміну відбування покарання з червня 2014 року позивачка періодично один раз на місяць приходить до квартири. На теперішній час в батьківських правах її не поновлено. Коли позивачка приходить до квартири вона поводить себе дуже агресивно по відношенню до неї, вчиняє скандали, бійки, викрадає майно з квартири.

У звязку з цим вона вимушена була звертатися до правоохоронних органів та викликати працівників міліції. Знаходження та проживання позивачки в квартирі може негативно вплинути на психічний стан хлопчика, у якого, при появі позивачки в квартирі, зявляється страх. Посилаючись на ці обставини, відповідачка просила суд в позові ОСОБА_1 відмовити.

Представник органу опіки і піклування в судовому засіданні вказувала на те, що виходячи з інтересів неповнолітньої дитини, та ненадання позивачкою жодних доказів того, що проживання її в квартирі, де проживає і неповнолітній, відносно якого вона позбавлена батьківських прав, не завдасть шкоди його життю, здоровю та моральному вихованню, орган опіки і піклування вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

У відповідності до ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст..ст.29, 310 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачці ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2.

Згідно наявної у справі копії довідки ЖКП ММР «Південь» від 02.09.2015 року в квартирі зареєстровані: відповідачка ОСОБА_3, чоловік відповідачки ОСОБА_7, неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, а також позивачка у справі ОСОБА_1 з 29.10.2004 року.

Як встановлено в судовому засіданні позивачка в квартирі не проживає з 2009 року.

Як слідує з матеріалів даної цивільної справи, рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22.09.2010 року ОСОБА_1 було позбавлено батьківських прав стосовно її неповнолітнього сина ОСОБА_6. Підставою для ухвалення вказаного рішення стало ухилення позивачки від виконання своїх батьківських обовязків по вихованню і утриманню дитини. Крім того, в рішенні суду зазначено також про аморальний спосіб життя позивачки, а саме, що вона характеризується негативно, як особа схильна до скандалів та сварок, притягувалася до кримінальної та адміністративної відповідальності.

На теперішній час в батьківських правах ОСОБА_1 не поновлено. До органу опіки і піклування з приводу вирішення даного питання вона не зверталася.

Як пояснила позивачка в судовому засіданні, на даний час вона не намагається поновитися в батьківських правах, планує це зробити в майбутньому.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

У ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом № 69-V від 3 серпня 2006 року вказано, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності.

Таким чином, беручи до уваги попередню поведінку позивачки, спосіб її життя, відношення до сина, виходячи з інтересів неповнолітньої дитини, суд вважає, що заявлений нею позов про вселення до квартири є передчасним і задоволенню не підлягає, оскільки жодного доказу того, що проживання в квартирі, де проживає і неповнолітній син, відносно якого вона позбавлена батьківських прав, не завдасть шкоди його життю, здоровю та моральному вихованню, позивачка суду не надала.

Керуючись ст.ст. 14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення, зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська