Номер провадження: 22-ц/785/4259/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 березня 2015р. по справі за поданням відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржниці ОСОБА_2, -

встановила:

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 березня 2015р. було відмовлено у задоволені подання державного виконавця державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржниці ОСОБА_2 (а.с.62-63).

Не погодившись з ухвалою суду, представник виконавчої служби подала апеляційну скаргу про скасування ухвали суду, посилаючись на те, що суд в порушені вимог матеріального та процесуального права, без урахування усіх обставин по справі безпідставно відмовив у задоволені подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржниці ОСОБА_2 (а.с.64).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, представника виконавчої служби, ОСОБА_2, ОСОБА_3, допитав у якості свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 липня 2014р. було зобовязано ОСОБА_2 не перешкоджати батькові ОСОБА_6, бабусі ОСОБА_3 в спілкуванні з дитиною ОСОБА_7, 27 квітня 2010року народження та участі у вихованні дитини.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що до грудня 2014р. ОСОБА_2 не перешкоджала спілкуватися з дитиною, а з грудня 2014р. вона стала ухилятися від зустрічі і телефонних розмов. Тому було подано до виконавчої служби заяву про примусове виконання рішення суду.

Постановою від 03 лютого 2015р. було відкрито виконавче провадження про примусове виконання рішення Іллічівського міського суду від 03 липня 2014р.

23 березня 2015р. головний державний виконавець Захарова Б.Ю. за погодженням начальника ВДВС Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області звернулася до Овідіопольського районного суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржниці ОСОБА_2

В обґрунтування подання виконавець вказала, що боржник ОСОБА_2 ухиляється від виконання рішення суду, та надала відповідні доказі на підтвердження вказаного подання.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 березня 2015р. було відмовлено у задоволені подання державного виконавця державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржниці ОСОБА_2 (а.с.62-63).

Відмовивши у задоволенні подання про тимчасове обмеження відповідача ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції вказав, що погоджується з висновками державного виконавця, що боржниця ОСОБА_2 умисно ухиляється від покладених на неї зобовязань рішенням суду, щодо її зобовязання не перешкоджати батькові ОСОБА_6 та бабусі ОСОБА_3 в спілкуванні з дитиною ОСОБА_7, 27.04.2010р.н., участі у його вихованні, та погоджується з наданими виконавцем документальними доказами на підтвердження подання.

Разом з тим, суд першої інстанції вказав, що докази умисного невиконання вищевказаного рішення суду боржницею ОСОБА_2 не можуть давати підстави обмежувати право матері дитини ОСОБА_2 у тимчасовому обмеженні у праві виїзду, що державний виконавець не довела суду, що боржниця ОСОБА_2 має намір перетнути Державний кордон України сама або разом із малолітньою дитиною сином ОСОБА_8, суду вказав, що задоволення вказаного подання, на думку суду, є прямим тиском на матір дитини у її праві на виховання своєї дитини і суттєво обмежує її права матері згідно норм Конституції України та норм Сімейного Кодексу України, при тому, що боржниця ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав по відношенню до свого малолітнього сина ОСОБА_8, 27.04.2010р.н., та відсутні документальні відомості щодо належного повідомлення державним виконавцем боржницу ОСОБА_2, щодо направлення до суду подання про тимчасове обмеження її у праві виїзду за кордон.

Судова колегія не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та вважає, що суд першої інстанції встановивши факт умисного невиконання рішення суду боржницею ОСОБА_2, безпідставно відмовив у задоволені подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржниці ОСОБА_2

Питання тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано ст. 377-1 ЦПК України та може мати місце за поданням державного виконавця на стадії виконання рішення суду.

Статтею 377-1 ЦПК України передбачено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Зазначена стаття є спеціальною нормою, яка застосовується на стадії виконання судових рішень.

На підставі п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України від 21 січня 1994 року Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян Українирегулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України.

Стаття 6 цього закону передбачає, що при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про тимчасове обмеження відповідача ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, не врахував, що для задоволення подання необхідне лише встановлення факту ухилення боржником ОСОБА_2 від виконання рішення суду, що саме і було встановлено судом першої інстанції.

Обставини ухилення боржником ОСОБА_2 від виконання рішення суду знайшли своє підтвердження не лише в суді першої інстанції, а й в суді апеляційної інстанції. Допитаний у якості свідка ОСОБА_4 підтвердив, що ОСОБА_3 саме у визначені судом дні не мала змогу спілкуватися з дитиною. Свідки ОСОБА_4 і завідуюча дитячим садком ОСОБА_5 також підтвердили, що ОСОБА_2 саме у визначений судом день у вівторок 10 березня 2015р. не надала можливості ОСОБА_3 спілкуватися з дитиною. Крім того, ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_2 попередила усіх робітників дитячого садку не давати можливості спілкуватися ОСОБА_3 з дитиною.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_2 фактично визнала, що вона не виконує рішення суду, та вона вважала, що слід виконувати укладений нотаріально договір між нею, батьком та бабусею про спілкування з дитиною. Також ОСОБА_2 пояснила, що вона дійсно заборонила спілкування з дитиною в дитячому садку, так вважає, що це ні місто де слід спілкуватися з дитиною, та дитина відвідує садок ні для цієї мети. ОСОБА_2 стверджувала, що вона з поважних причин не надавала можливості спілкуватися з дитиною, оскільки дитина була хвора, але на підтвердження вказаного твердження було надано лише довідку від 31 січня 2015р., з якої вбачається, що було проведено консультацію лікаря-педіатра з огляду дитини ОСОБА_2 ОСОБА_8, 4р., встановлено діагноз гострий простий бронхіт, рекомендовано здати аналізи, вживати деякі ліки. Вказану довідку від 31 січня 2015р. було надано представником ОСОБА_2 лише 21лютого 2015р., саме під час виконання рішення суду, та інших документів на підтвердження хвороби дитини не було надано взагалі (а.с.11-14, 15).

При цьому слід зазначити, що ОСОБА_2 не оскаржила ухвалу суду першої інстанції в частині встановлення факту умисного невиконання нею рішення суду.

Не відповідає вимогам закону і обставинам справи ухвала суду першої інстанції відносно того, що державний виконавець не надав суду докази, що боржниця ОСОБА_2 має намір перетнути Державний кордон України сама або разом із малолітньою дитиною сином ОСОБА_8, та на думку суду, задоволення вказаного подання є прямим тиском на матір дитини у її праві на виховання своєї дитини і суттєво обмежує її права матері згідно норм Конституції України та норм Сімейного Кодексу України, оскільки в даному випадку при встановлені факту ухилення від виконання рішення суду, не має значення не лише намір перетнути кордон, а і взагалі наявність або відсутність закордонного паспорту. Та судом не враховано, що невиконання рішення суду в частині зобовязання не перешкоджати батькові і бабусі в спілкуванні з дитиною, і участі у вихованні дитини, саме і є порушенням прав батька і бабусі з боку боржника ОСОБА_2 на таке спілкування, яке вона не надає.

Відповідно до ст..124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Примусове виконання рішень судів в Україні покладається саме на державну виконавчу службу.

Встановлення факту ухилення ОСОБА_2 від виконання зобовязання за судовим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 липня 2014р., є підставою для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до вимог ч.1 п.2 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційній суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права або при правильному вирішенні було помилково сформульовано суть процесуальної дії чи підстави її застосування.

Виходячи з вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність постановлення нової ухвали про задоволення подання відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржниці ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 304, 312, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області задовольнити.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 березня 2015р. скасувати.

Задовольнити подання відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржниці ОСОБА_2.

Тимчасово обмежити громадянку України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вулиця Набережна, 4г/35, у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 липня 2014р. про зобовязання не перешкоджати батькові ОСОБА_6, бабусі ОСОБА_3 в спілкуванні з дитиною ОСОБА_7, 27 квітня 2010року народження та участі у вихованні дитини.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: С.О.Погорєлова

ОСОБА_9