Провадження № 22-ц/780/2607/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 52 11.06.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

11 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів Даценко Л.М., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановила:

У грудні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Позовні вимоги мотивувала тим, що згідно наказу № 896-к від 12.09.2014 року ОСОБА_2, була прийнята на роботу в ПАТ «КБ «Південкомбанк» на посаду керівника служби по роботі з персоналом.

За наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію № 390 від 26.09.2014 року всі працівники Банку були попереджені про наступне звільнення з роботи 26.11.2014 року за пунктом 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із запровадженням процедури ліквідації банку та у зв'язку зі скороченням штату чисельності працівників.

Згідно наказу від 25.11.2014 року № 968-к позивач була звільнена з роботи 26.11.2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників.

Позивач вважала своє звільнення таким, що було здійснено з порушенням її прав та вимог чинного законодавства України, оскільки за період з 26.09.2014 року по 26.11.2014 року позивачу не було запропоновано будь-якої іншої роботи, натомість в штатному розкладі банку за вказаний період було відкрито дев'ять нових посад.

Незаконним на думку позивача є також рішення Уповноваженої особи Фонду щодо відкриття посади заступника керівника Служби по роботі з персоналом та прийняття на вакантну посаду нового працівника.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просила визнати наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Південкомбанк» № 968-к від 25.11.2014 року про звільнення позивача 26.11.2014 р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити позивача на попередній посаді з часу незаконного звільнення; стягнути з ПАТ «КБ «Південкомбанк» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 53 319,42 грн. за період з 27.11.2014 року по 25.02.2015 року; стягнути з відповідача на користь позивач 6 802,80 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ № 968-к від 25.11.2014 р. про звільнення ОСОБА_2 26 листопада 2014 року у зв'язку зі скороченням штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді керівника служби по роботі з персоналом ПАТ «КБ «Південкомбанк» з моменту звільнення.

Стягнуто з ПАТ «КБ «Південкомбанк» на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 38 389,68 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Південкомбанк» подали апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу та в частині розміру стягненого заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалити в цих частинах нове рішення про повне задоволення вказаних позовних вимог.

ПАТ «КБ «Південкомбанк» у апеляційній скарзі просять скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають про законність звільнення позивачки у зв»язку з ліквідацією банку та неможливістю її поновлення у зв»язку із закінченням 31.12.2014 року дії строкового трудового договір, укладеного з позивачем. Крім того, судом при поновленні позивача визначенні розміру стягненого заробітку за час вимушеного прогулу не було враховано, що при звільненні їй виплати 15519 грн. 75 коп. вихідної допомоги, яка повинна відніматися від суми заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення, що переглядається, не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

За пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина 1 статті 42 КЗпП України).

Судом встановлено, що 12 вересня 2014 року позивач була прийнята на роботу в ПАТ «КБ «Південкомбанк» на посаду керівника служби по роботі з персоналом на період до 31 грудня 2014 року.

За наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію № 390 від 26.09.2014 року всі працівники Банку були попереджені про наступне звільнення з роботи 26.11.2014 року за пунктом 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із запровадженням процедури ліквідації банку та у зв'язку зі скороченням штату чисельності працівників.

Згідно наказу від 25.11.2014 року № 968-к позивач була звільнена з роботи 26.11.2014 року у зв'язку із скороченням штату працівників.

Частково задовольняючи позовні вимоги та поновлюючи позивача на роботі, суд першої інстанції вірно виходив з того, що звільнення позивача у зв'язку із скороченням штату працівників відбулось у порушення ч.2 ст. 40 КЗпП України, оскільки було встановлено, що 17 жовтня 2014 року, 4 та 14 листопада 2014 року у штат банку були введені посади провідного та головного юрисконсультів та заступника керівника служби по роботі з персоналом, прийнято на ці посади інших осіб, однак цієї роботи позивачеві не було запропоновано, хоча освіта, професійний стаж та знання дозволяли позивачеві претендувати на ці посади.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «КБ «Південкомбанк» про законність звільнення позивачки у зв»язку з ліквідацією банку колегія суддів вважає безпідставними, оскільки із наказу від 25.11.2014 року № 968-к вбачається, що позивача звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників, а не у зв»язку з ліквідацією підприємства.

Крім того, матеріали справи містять дані про те, що після початку процедури ліквідації банку, не було звільнено увесь персонал банку, а навпаки, приймались на роботі ніші особи, і доказів завершення процедури ліквідації банку - затвердження ліквідаційного балансу та звіту ліквідатора, як це передбачено ч.ч.6,7 Закону України «Про банки і Банківську діяльність», ст. 55 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - матеріали справи не містять.

Також суд першої інстанції вірно виходив із факту порушення трудових прав позивача в період дії строкового трудового договору, та необхідності їх захисту шляхом поновлення позивача на займаній посаді, тому в цій частині доводи апеляційної скарги ПАТ «КБ «Південкомбанк» не заслуговують на увагу.

Отже, звільнення позивача з порушенням установленого ч.2 ст. 40 КЗпП УКраїни законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до положень ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до положень ч.1,2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який рахується на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення заробітної плати».

Згідно п.8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідач надав суду першої інстанції дві довідки щодо середньоденного заробітку позивача, де зазначені різні його розміри ( а.с.53, 63).

Судом першої інстанції при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу безпідставно покладено в основу розрахунку довідку про розмір середньоденного заробітку позивача у розмірі 609, 36 грн. ( а.с.63), оскільки всупереч зазначеному Порядку, середньоденний заробіток позивача визначених шляхом ділення на календарні, а не на робочі дні.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг про невірність розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заслуговують на увагу, оскільки виходячи із середньоденного заробітку позивача у розмірі 846, 34 грн., вирахуваного шляхом поділу на кількість робочих днів, та 63 робочих днів з часу звільнення позивача по день ухвалення судового рішення, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 53319 грн. 42 коп. ( 846, 34 х 63).

Разом з тим, оскільки позивач підлягає поновленню на роботі, із цієї суми підлягає вирахуванню вихідна допомога, виплачена позивачеві у розмірі 15519 грн. 75 коп., оскільки виплата вихідної допомоги має враховуватись судом при винесенні рішення про сплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ПАТ «КБ «Південкомбанк» в цій частині є обгрунтованими, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, загальна сума до сплати складатиме 37799 грн. 67 коп. (53319 , 42 -15519, 75) .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про безпідставну відмову у відшкодування витрат на правову допомогу колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2014 року, актів приймання-передачі наданих послуг та квитанцій до видаткового касового ордера від 26 січня 2015 року, позивачем фахівцю у галузі права Бойкінічу Р.С. за участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи, підготовку позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог та іншу правову допомогу було сплачено 6802 грн. 80 коп. (а. с. 24, 26,30,45-46,66-67,70-71).

Відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, суд на зазначене уваги не звернув, належної оцінки вказаним квитанціям та актам приймання-передачі наданих послуг не дав, тому в цій частині судове рішення слід скасувати та ухвалити нове про часткове відшкодування витрат на правову допомогу.

Визначаючи розмір витрат на правову допомогу, що підлягає компенсації, колегія суддів керується положеннями ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" , згідно з якою розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача брав участь у трьох судових засіданнях - 26 січня 2015 року, 12 та 25 лютого 2015 року, які згідно з журналами судових засідань тривали у сукупності 2 год. 31 хв., та 18 лютого 2015 року знайомився з матеріалами справи, отже, доведено 3,31 години участі Бойкініча Р.С. у судових засіданнях та ознайомленні з матеріалами справи ( а.с.35,55-57,59,81). З урахуванням встановленого ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розміру компенсації витрат на правову допомогу, загального часу роботи представника позивача ( 3 год. 31 хв.), і мінімального заробітку за цей період, визначений ст. 8 закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» у розмірі 1218 грн., розмір компенсації має становити 1612 грн. 63 коп. ( 40% від 1218 х 3,31).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про незаконність звільнення позивача, необхідність його поновлення на роботі, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди з відповідача у розмірі 500 грн., враховуючи характер правопорушення та вимоги розумності і справедливості.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року змінити у частині стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 37 799 гривень 67 копійок.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року скасувати у частині відмови у стягненні витрат на оплату правової допомоги та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» на користь ОСОБА_2 1612 гривень 63 копійки у якості компенсації витрат на правову допомогу.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: