Провадження №2/760/8433/15
У Х В А Л А

/про повернення позовної заяви/

17 грудня 2015 року Суддя Солом'янського районного суду м. Києва Усатова І.А., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, тертя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 20.10.2015 року позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий термін у 5 днів з моменту отримання копії ухвали для виправлення недоліків позовної заяви.

Однак, вимоги вищезазначеної ухвали були не виконані та проігноровані, а саме:

-в порушення вимог ч.2 ст. 119 ЦПК України та п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК України не визначено дійсну вартість нерухомого майна, і як наслідок не було подано належних доказів сплати судового збору в належному розмірі;

- не обґрунтовано:

- в чому саме полягає порушення прав позивача відповідачем,

- якими нормами чинного законодавства обґрунтовується порушення такого права, якщо воно є,

- якими діями відповідача порушено його право, якщо такі є;

- не зазначено доказів в підтвердження обґрунтування заявлених вимог або наявність підстав для звільнення від доказування так і не надано самі докази;

- позивач як підставу звернення з позовом у даній справі зазначає ту обставину, що він є сином ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, але не зазначає доказів на підтвердження цього;

- позивач в позовній заяві зазначає, що ? частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 була власністю ОСОБА_2, але не зазначає доказів на підтвердження цього, а саме: коли, на підставі чого вона стала власником спірного майна;

- позивач в позовній заяві зазначає, що після смерті своєї матері він звернувся до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак йому було відмовлено, але не зазначає доказів на підтвердження цього;

- якими діями третя особа, Головне управління юстиції у м. Києві порушує права позивача, як і не зазначено доказів, що підтверджують такі порушення.

Так, в ухвалі від 20.10.2015 року, суддя акцентував увагу позивача на те, що йому необхідно визначити дійсну вартість майна і надати на підтвердження цього належні докази.

Проте, не зважаючи на дану обставину, позивач, подаючи позовну заяву в новій редакції, вкотре, зазначає, що вартість ? частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, становить 200000,00 грн. яку він визначив самостіно, тобто на власний розсуд.

Разом з тим, така позиція позивача не може заслуговувати на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити ціну позову щодо вимог майнового характеру.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності визначається дійсною вартістю нерухомого майна.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» № 20 від 22.12.1995р. зі змінами та доповненнями від 25.05.1998р. визначено, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору.

Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначає, що проведення незалежної оцінки майна є обов'язковим у випадках застави державного та комунального майна, відчуження державного та комунального майна способами, що не передбачають конкуренцію покупців у процесі продажу, або у разі продажу одному покупцю, визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках, визначених законодавством або за згодою сторін.

Оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

Таким чином, з метою усунення недоліків поданої позовної заяви і можливості вирішення питання про відкриття провадження у справі, позивачці в розумінні вимог ст. 57, 58, 59, 60, 64 ЦПК України необхідно надати належні докази вартості об'єктів нерухомого.

В п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що пунктами 1 і 2 частини першої статті 80 ЦПК України передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошових коштів та про визнання права власності на майно або витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».

При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК України такий обов'язок покладається на позивача (у тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у виді повернення майна застосовуються за ініціативою суду, наприклад, при визнанні договору недійсним згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України).

Проте, якщо визначена позивачем ціна позову ВОЧЕВИДЬ не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга статті 80 ЦПК України).

Згідно, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, квартира за адресою: АДРЕСА_1, складається з трьох кімнат.

Так, з аналізу вартості нерухомого майна, здійсненого через мережу Інтернет (http://100realty.ua/realty_search/apartment/sale/s_200002744/nr_3/ro_2/cur_4?extended=0), суддею встановлено, що середня вартість ? частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, становить 750000,00 грн.

Таким чином, різниця між визначеною вартістю спірного майна на власний розсуд позивачем та судом (з відповідним підтвердженням) становить 550000,00 грн.

Пунктом 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Законом "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено на 2015 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1218 гривні.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір", який діє на дату звернення з позовною заявою, встановлені ставки судового збору в таких розмірах: за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Враховуючи вище викладені обставини, позивачем не сплачений судовій збір в належному розмірі.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

Суддя акцентує увагу позивачки на тому, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд, в тому числі представлення оригіналу квитанції про сплату судового збору (ч.5 ст.119 ЦПК України), а й сплата його в належному розмірі, виходячи із визначеної дійсної вартості майна є імперативним правилом в тому числі і для суду.

Суддя звертає увагу позивача на те, що повторне не виконання вимог ухвали (щодо визначення дійсної вартості спірного нерухомого майна та сплати судового збору в належному розмірі) та не усунення недоліків суперечить, зокрема, вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, та розцінюється судом, як зловживання процесуальними правами.

Оскільки, позивачем відповідно до ухвали судді не виконано всі вимоги, які є передумовою відкриття провадження у справі, то позовна заява вважається неподаною і має бути повернута позивачу.

Керуючись ст. 119-121 ЦПК України, суддя -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Київської міської ради, тертя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно - вважати неподаною та повернути позивачу.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя: І. А. Усатова