Провадження №22-ц/784/2993/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 481/1492/15-ц Головуючий І інстанції Уманська О.В.
Провадження № 22-ц/784/2993/15 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Кушнірової Т.Б., Маляренко І.Б.,

при секретарі Харитоновій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», в якому посилався на те, що 09.09.2014 року Новобузьким районним судом Миколаївської області прийнято рішення у цивільній справі №481/1206/14-ц за позовною заявою ОСОБА_1, яким його позовні вимоги задоволено та зобовязано ПАТ «Державну продовольчо-зернову корпорацію України» «Новополтавський елеватор» поновити позивача на роботі на посаді директора філії цього товариства та стягнути невиплачену заробітну плату і середній заробіток за час вимушеного прогулу. 16.10.2014 р. постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №45091113 зобов'язано боржника ПАТ «Державну продовольчо-зернову корпорацію України» виконати вищезазначене судове рішення самостійно до 23.10.2014 року. На даний момент ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09.09.2014р. №4811206/14-ц в частині поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді директора філії та виплати усіх коштів не виконано. Також позивач зазначав, що з моменту прийняття вищезазначеного судового рішення пройшов рік. Наказ про поновлення на посаді директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» ОСОБА_1 необхідно було прийняти 09.09.2014 р. та, відповідно, з цього ж моменту нараховувати та виплачувати йому заробітну платню. Окрім цього, судовим рішенням у справі №481/1206/14-ц було встановлено, що розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати є березень-квітень 2014 року (2 календарних місяці, що передували звільненню). У березні 2014 року ОСОБА_1 був виплачений оклад у розмірі 7650 грн., у квітні - у розмірі 7650 грн. Кількість днів затримки виплати заробітної плати складає 254. Середня заробітна плата за 1 день: 373,17 грн. Загальна заборгованість становить 254 дні х373,17 грн. = 94785,18 грн. Отже, вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню 94785,18 грн. в рахунок середнього заробітку за час не виконання рішення суду від 09.09.2014 р., а саме з 09.09.2014 року по 21.09.2015 року. Крім того, через незаконні, винні дії відповідача щодо не поновлення ОСОБА_1 на роботі та не отримання в зв'язку з цим заробітної плати впродовж майже року, позивач перебуває в даний момент в тяжкому фінансовому становищі, що позбавляє його можливості гідного існування та завдає глибоких душевних страждань, які полягають у зневірі в справедливість. Такі порушення відповідачем трудового законодавства відносно позивача примушують останнього докладати додаткових зусиль для організації свого життя та своєї родини. На підставі вищезазначеного позивач просив суд стягнути з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в зв'язку з невиконанням рішення суду на користь ОСОБА_1 у розмірі 94 785,18 гри., а також моральну шкоду у розмірі 5000 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі 1500 грн.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Судом стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання рішення суду за період з 09.09.2014 року по 21.09.2015р. у розмірі 94785 грн. 15 коп., моральну шкоду в сумі 1000 грн. та судові витрати в сумі 1987 грн. 20 коп. Стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь держави судовий збір в сумі 947 грн. 85 коп.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги не визнали, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Представник відповідача до судового засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причина неявки представника відповідача в судове засідання була визнана неповажною і в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи було відмовлено.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі та в частині визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що 30 квітня 2013 року наказом №143-К голови правління Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» ОСОБА_1 з 01 травня 2013 року було призначено на посаду директора філії Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України «Новополтавський елеватор». Відповідно до п.7.2 Положення про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» повноваження директора філії визначаються довіреністю, виданою головою правління товариства. 30.04.2013 р. головою правління ПАТ «ДПЗКУ» позивачеві було видано довіреність № 238, на підставі якої останній діяв, здійснюючи управління поточною діяльністю філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор». 13 березня 2014 року було змінено керівництво ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор», а головою правління ПАТ «ДПЗКУ» став ОСОБА_2. 27.03.2014 року наказом №120-К голови правління ПАТ «ДПЗКУ» позивача з 27 березня 2014 року було відсторонено від роботи у звязку із проведенням перевірки фактів, викладених у анонімному зверненні колективу очолюваної позивачем філії. 27.05.2014 наказом 380-К голови правління ПАТ «ДПЗКУ» позивача було звільнено з посади директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» за одноразове грубе порушення трудових обовязків відповідно до п.1 ст.41 КЗпП України. Рішенням Новобузького районного суду від 09 вересня 2014 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» та стягнуто з ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.05.2014 р. по 20.08.2014 р. у розмірі 22390,20 грн., невиплачену заробітну плату у розмірі 6758,63грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20.11.2014 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09.09.2014 року в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. Рішення в частині стягнення моральної шкоди змінено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04.02.2015 року рішення апеляційного суду від 20.11.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11.03.2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» відхилена, а рішення Новобузького районного суду від 09.09.2015 року залишено без змін.

Також судом було встановлено, що за заявою позивача 16.10.2014 року було відкрито виконавче провадження відділом державної виконавчої служби Печерського РУЮ у м. Києві по виконанню виконавчих листів по справі № 481/1206/14-п. Відповідно до постанови від 30.10.2014 року про закінчення виконавчого провадження, рішення № 481/1206/14-ц в частині стягнення з відповідача на користь позивача 30148,83 грн. було виконано в повному обсязі (а.с.165 справа 481/1206/14-ц). Проте рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі не виконано до цього часу, чого представник відповідач не заперечував. Дані обставини підтверджується наданими представником позивача наступними документами: листом ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.09.2015 року за № 130-1-4022/2-12/4823 (а.с.33), та листом СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві від 16.09.2015 року № 59/246-аз ( а.с.32), з яких вбачається, що рішення від 09.09.2014 року по справі № 481/1206/14-ц станом на 16.09.2015 року виконано не було, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005416 за правовою кваліфікацією ч.1 ст.382 КК України.

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 09.09.2014 року встановлена середня заробітна плата позивача, виходячи з наступного: оскільки позивач був звільнений 27.05.2014, розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати є березень-квітень 2014 року (2 календарних місяці, що передували звільненню). У березні 2014 року позивачеві був виплачений оклад у розмірі 7650 грн., у квітні - у розмірі 7650 грн. (всього за 2 місяці - 15300 грн.), що складає 373 грн. 17 коп. за один робочий день. Тому, суд дійшов висновку про те, що розмір середнього заробітку, який потрібно стягнути з відповідача на користь позивача за затримку виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі в межах заявлених позовних вимог, а саме за період з дня винесення рішення про поновлення на роботі від 09.09.2014 року по 21 вересня 2014р. (254 дня) становить 94785,18грн.

Крім того, оскільки незаконним звільненням та невиплатою належної позивачу заробітної плати, відповідач завдав останньому моральних страждань, втрату нормальних життєвих звязків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя (пошуку заробітку) суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода, яку суд оцінює у розмірі 1000 грн.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що висновки суду щодо стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті рішення. При цьому апеляційний суд враховує також те, що Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обовязок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обовязки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обовязків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Так, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обовязковості з моменту проголошення.Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина пята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків.Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.У випадку невиконання цього обовязку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5.Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Тому, встановившиу справі, яка переглядається, той факт, що після ухвалення судом 09.09.2014 року рішення про поновлення позивача на роботі, відповідач не видав наказ про його поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015р. по справі № 6-435цс15.

З урахуванням викладеного, заперечення відповідача стосовно того, що позивач особисто не звертався до відповідача з питання поновлення його на роботі, не має правового значення. При цьому колегія суддів бере до уваги пояснення позивача про те, що він звертався особисто після рішення до відповідача з приводу поновлення його на роботі, однак йому було відмовлено.

Що стосується рішення в частині стягнення моральної шкоди, то суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1000грн. При цьому апеляційний суд враховує те, що невиконанням рішення суду про поновлення на роботі позивачу була спричинена моральна шкода, повязана з хвилюванням через відсутність коштів для існування та утримання родини, що вимагало додаткових зусиль для відновлення справедливості та організації життя(пошуку заробітку). При цьому апеляційний суд враховує те, що дане порушення трудових прав позивача триває значний час (більше року), а також те, що оскільки позивач не звільнений з роботи у передбаченому нормами КЗпП України порядку, то на нього розповсюджуються норми КЗпП України, а отже і положення ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає, що уразі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власником або уповноваженим ним органом повинна бути відшкодована завдана йому моральна шкода. В звязку з чим доводи апеляційної скарги про відсутність фактів, які свідчать про завдання моральної шкоди позивачу з боку відповідача, є необґрунтованими.

В той же час, судом першої інстанції, приймаючи рішення в цій частині позовних вимог, помилково було зазначено в рішенні суду, що підставою для цього є незаконне звільнення та невиплата належної позивачу заробітної плати, у звязку з чим позивач зазнав моральних страждань, спричинених втратою нормальних життєвих звязків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя (пошуку заробітку). Тому дане мотивування суду підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, не відповідають як матеріалам справи, так і діючому законодавству, так як предметом спору по даній справі є вимоги про стягнення заробітної плати за невиконання рішення суду про поновлення на роботі, яке триває до теперішнього часу. Тому посилання апелянта на те, що оскільки позивач був звільнений з роботи 27 травня 2014р., то граничним строком подачі позовної заяви про захист його трудових прав до суду було 27 серпня 2014року, не відповідає ні матеріалам справи, ні предмету заявленого позову, ні діючому законодавству.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303,307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2015 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення мотивування суду щодо підстав для стягнення моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набуває законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді