Справа № 2-68/10
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
13 грудня 2010 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого судді Гуревського В.К.
За секретаря Кузнецовій Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4, про визнання недійсними договору довічного утримання, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи ОСОБА_4, про визнання договору довічного утримання від 22 вересня 2006 року недійсним, посилаючись на таке. 22 вересня 2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка діяла також від імені свого чоловіка - ОСОБА_2, уклали договір вічного утримання згідно якого ОСОБА_5 провід відчуження будинку з надвірними спорудами та будівлями, який розташований в м. Одесі по вул. Степна 7, будинок № 43. Договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є синами ОСОБА_6. Спірний житловий будинок належить ОСОБА_5 та його дружині ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 1963 року, договору купівлі-продажу від 07 грудня 1973 року, договору купівлі-продажу від 19 вересня 1975 року. Позивач ОСОБА_1 дізнався про укладення цього договору, та його батько пояснив, що вони дійсно були у нотаріуса та оформили правочин, але який правочин він не зрозумів. ОСОБА_1 роз'яснив батькові, що у відповідності із цим правочином він провів відчуження будинку № 43 по вул. Степна 7 в м. Одесі. ОСОБА_5 пояснив, що не мав такого наміру і розповів, що мав намір разом із дружиною заповідати цей будинок синам у рівних частках. Пізніше, 08 серпня 2007 року, ОСОБА_5 склав відповідний заповіт. Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Тому позивач вимушений звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів. У наступному судовому засіданні позивач надав до суду уточнену позовну заяву, в якій посилався на ст. 229 ЦК України та просив суд визнати договір довічного утримання недійсним, а також скасувати рішення про реєстрацію права власності на зазначений будинок, посилаючись на те, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Зазначені обставини щодо помилки відносно природи прав та обов'язків сторін правочину підтверджують заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_5, в яких зазначено, що вони дійсно помилялися відносно правової природи вчинюваного правочину, а саме: вони не бажали укладати договір довічного утримання, а їх справжня воля на розпорядження майном була виражена у заповіті.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнала, просили у позові ОСОБА_1 відмовити та надали до суду заперечення на позов, посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_9 а також ОСОБА_5, зробили свідомий вибір, а саме так, що нотаріальне посвідчення договору довічного утримання, було зроблено приватнім нотаріусом ОСОБА_4 Позивач, ОСОБА_1, стверджує, що його батько не зрозумів який правочин він уклав, але ж це не відповідає дійсності, нотаріус згідно положень Закону України „Про нотаріат, крім того що надала можливість прочитати текст договору, розтлумачила його правові наслідки. Необхідно також визначити, що після укладення договору довічного утримання між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перший з них доброзичливо виконує отримані ним обов'язки, тобто був укладений договір № 271-ЛД від 14.08.2007 року на медичне обслуговування ОСОБА_5. До нього регулярно приїжджав лікар та медична сестра для надання медичної допомоги. Коли ОСОБА_2, чоловік ОСОБА_3, знаходиться у рейсі ОСОБА_10 доглядала за батьками: надавала продукти харчування, купувала ліки, слідкувала за станом їхнього здоров'я, за тим як їм надається медична допомога та інше. Усі умови договору довічного утримання відповідачами повністю виконуються. Позивач зловживаючи своїми родинними стосунками із батьками має намір позбавити їх спокійного життя та добрих стосунків зі своїм сином ОСОБА_2 заради тільки того, щоб отримати частку домоволодіння батьків.
В подальшому відповідачі в судові засідання не зявлялись, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового засідання, поважних причин неявки в судове засідання суду не представили.
Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце судового засідання, але надала до суду лист, за яким просила розглядати справу за її відсутністю.
Суд у звязку з неявкою відповідачів в судове засідання та неповідомленням про поважні причини такої неявки в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача та представника позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів, що не зявилися, у порядку заочного розгляду справи.
Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом установлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторони, свідків, представлених стороною письмових доказів.
08 серпня 2007 року ОСОБА_5 заповів на випадок смерті житловий будинок з господарськими спорудами та земельної ділянки на якій вони розташовані та знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Кострова (колишня-7а Степна), будинок 43 в рівних частках кожний ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідно до заповіту від 08.08.2007 року, зареєстрованого за № 4450, що підтверджує його бажання заповідати будинок із надвірними спорудами своїм синам в рівних частках.
В судовому засіданні встановлено і це не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними братами, батьками яких є: ОСОБА_5 та ОСОБА_8. ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_2.
В судовому засіданні ОСОБА_8 вказала, що ОСОБА_5 бажав залишити домоволодіння синам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і будучі у нотаріуса був впевнений в тому, що заповідає своє майно синам в рівних частках. Будь-якої домовленості щодо надання допомоги окремо між сторонами не було, батьки сприймали поміч з боку ОСОБА_2 та їх невістки ОСОБА_3 як звичайну допомогу.
Відповідно до заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на адресу державного нотаріуса ОСОБА_4 від 08 липня 2007 року вони просять розірвати договір довічного утримання (догляду).
Згідно заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на адресу суду від 21 травня 2008 року вони просять суд розірвати договір довічного утримання (догляду) між ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_2, з іншої сторони, оскільки власник помилявся щодо наслідків цього договору, під психологічним тиском з боку ОСОБА_3, не розуміючи зміст договору. На неодноразові вимоги розірвати означений договір вони отримували відмову.
Відповідно до заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на адресу суду від 21 травня 2008 року вони повторно просять суд розірвати означений договір, тому що власник уклав його по нерозумінню та під тиском ОСОБА_3.
Відповідно до заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на адресу суду від 29 березня 2009 року вони просять суд розірвати договір довічного утримання (догляду) між ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_2, з іншої сторони, оскільки власник не розумів змісту договору, що підписав, ОСОБА_3 після укладення договору у нотаріуса забрала їх екземпляр договору, забрала всі правовстановлюючі документи на будинок, на їх вимоги не реагує, просили суд зобовязати ОСОБА_3 повернути відповідні документи.
Відповідачами було поставлено під сумнів підписи ОСОБА_5 не заявах від 08.07.2007 року, 21 травня 2008 року, від 29 березня 2009 року, у звязку з чим ними було заявлено клопотання про призначення судової експертизи.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01 березня 2010 року зазначена експертиза була призначена, витрати по проведенню експертизи були покладені на відповідачів по справі. Сторонам розяснялися положення ст. 146 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі.
Згідно листа заступника директора Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 01.06.2010 року № 2039 18.03.2010 року до суду було надіслано клопотання експерта про надання оригіналу 2-го примірника заповіту від 08.08.2007, Реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса ОСОБА_11 за 2007 рік, у якому цей заповіт зареєстровано; вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_5 у оригіналах документів різного характеру, які відносяться до періоду, що передував 08.08.2007 р., вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_8 у оригіналах документів різного характеру,
які відносяться до періоду, що передував 08.08.2007, для проведення експертизи. 16.04.2010 року приватним нотаріусом ОСОБА_11 були надані 2-й примірник заповіту від 08.08.2007 та Реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 2007 рік, у якому цей заповіт зареєстровано (підписи були вивчені, відскановані та в цей же день повернуті нотаріусу). 27.04.2010 до інституту надійшли запитані зразки почерку та підпису ОСОБА_5 У встановлений законом термін оплату не було зроблено. У зв'язку з викладеним матеріали повернулися до суду без надання висновку експерта.
27 травня 2009 року ОСОБА_5 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1-ЖД № 179643 від 28 травня 2009 року, актовий запис № 3023.
07 грудня 2009 року відповідач ОСОБА_2 на випадок смерті належний йому житловий будинок з надвірними та господарчими будівлями та спорудами за №43 по вулиці Степна 7 у м. Одесі, заповів Вознесіння господня церкви села сухий лиман Овідіопольського району Одеської єпархії української православної церкви, згідно до заповіту від 07.12.2009 року, за реєстровим № 6224.
Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Зазначені обставини щодо помилки відносно природи прав та обов'язків сторін правочину підтверджують заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_5, в яких зазначено, що ОСОБА_5 дійсно помилявся відносно правової природи вчинюваного правочину, а саме: він не бажав укладати договір довічного утримання, а його справжня воля на розпорядження майном виражена у заповіті. Ця помилка має істотне значення, оскільки ОСОБА_5 шляхом укладення цього договору був позбавлений за життя права власності на означений житловий будинок та надвірні споруди, а його дружина права користування жилим приміщенням.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть також бути визнання права та визнання правочину недійсним.
Керуючись ст.ст. ст. 16, 203, 215, 216, 229 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 146, 212- 215, 224 - 226 Цивільного процесуального кодексу України, СУД-
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 22 вересня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4
Скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок № 43 по вул. Степна-7 (Кострова) в м. Одесі від 13.10.2006 року згідно договору довічного утримання від 22.09.2006 року.
Рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача шляхом звернення з заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: Гуревський В.К.