Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/5452/14-ц
Провадження №: 2/332/46/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд міста Запоріжжя у складі:

Головуючого судді: Федоренка О.І.;

при секретарі: Євдокимової М.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси і кредит» в особі Філії Запорізького регіонального управління до ОСОБА_1, яка діє за себе та в інтересах малолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про примусове виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суд з позовом в уточненому варіанті якого зазначив, що 14.2.2008 року між позивачем та третьою особою (надалі позичальник) укладений кредитний договір № 5-393-028И за яким позивач надав позичальникові кредит в розмірі 247900 грн. під 17% річних за умовами повернення згідно договору. В забезпечення виконання умов кредитного договору того же дня, між тими же ж сторонами укладений іпотечний договір № 5-393-028028І за яким позичальник передав в іпотеку позивачеві квартиру АДРЕСА_1, в якості забезпечення виконання умов кредитного договору.

У звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4 з заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким вчинений виконавчий напис від 1.7.2009 року за реєстровим № 3232, за яким звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 5-393-028И від 14.2.2008 року на квартиру АДРЕСА_1 належній ОСОБА_3

22.7.2014 року позивачем була направлена відповідачці, яка проживає у вищевказаній квартирі, вимога про виселення її та дитини за змістом ч.3 ст.109 ЖК України, але відповідачка вимогу проігнорувала, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом в якому просить винести рішення про виселення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_2, та стягнення сплаченого судового збору в розмірі 243,60 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та, з посиланням на викладені в позові доводи та обґрунтування просить позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просить відмовити в їх задоволення з підстав того, що спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, іншого житла у відповідачів немає.

Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району позовні вимоги не визнав, просить відмовити в задоволення позову вважаючи, що задоволення позовних вимог порушить право неповнолітньої особи, якою є ОСОБА_2

Третя особа ОСОБА_3 до суду не зявився, причини неявки не повідомив, своєї думки з приводу позовних вимог не висловив.

Вислухавши пояснення, перевіривши докази по справі, суд встановив певні юридичні факти та відповідні до них правовідносини.

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні й проти чого не заперечують сторони 14.2.2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» на той час ВАТ «Банк «Фінанси і кредит» і ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 5-393-028И за яким останній отримав кредит в розмірі 247900 грн. під 17% річних за умовами повернення, згідно договору. В забезпечення виконання умов кредитного договору того же дня, між тими же ж сторонами укладений іпотечний договір № 5-393-028028І за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку позивачеві належну йому квартиру № 2 по в будинку № 1 вул. Посадочній в м. Запоріжжі, в якості забезпечення виконання умов кредитного договору.

У звязку зі зверненням позивача з заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, вчинений виконавчий напис від 1.7.2009 року за реєстровим № 3232, за яким звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 5-393-028И від 14.2.2008 року на квартиру АДРЕСА_1 належну ОСОБА_3

Згідно довідки № 204 від 13.5.2014 року, в квартирі АДРЕСА_2, з 28.2.2008 року й по теперішній час зареєстровані відповідачка ОСОБА_1 та її донька неповнолітня ОСОБА_2 (а.с.25), тобто, між укладенням кредитного і іпотечного договорів 14.2.2008 року й датою реєстрації відповідачів в спірній квартирі пройшов невеликий протяг часу, з чого суд робить висновок, що відповідачка та її малолітня дитина теж проживали у спірній квартирі, ще до укладення іпотечного договору.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

На час укладання спірного іпотечного договору ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 не досягла десятирічного віку.

Оскільки спірна квартира на час укладення договору іпотеки була єдиним постійним місцем проживання ОСОБА_1, яка являється одинокою матір'ю, вказана квартира відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України являється також і місцем проживання її малолітньої доньки ОСОБА_2

Неповідомлення приватному нотаріусу при посвідченні спірного іпотечного договору відомостей, що в іпотечній квартирі проживає неповнолітня особа не свідчить про те, що дитина не мала майнових прав на квартиру на момент передачі її в іпотеку.

За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.405 ЦК України діти членів сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

У відповідності до ч.2 ст.2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.2.1990 року і ратифікованою 27.2.1991р., держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сімї.

За ч.1 ст.3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та не можуть тлумачитися звужено. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст.8 ЦПК України та ст. 3 Конвенції «Про права дитини» повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, власники нерухомого майна, в якому майновими права належать дитині, мають право розпоряджатися таким майном з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини, зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку та піклування (з дозволу органу опіки та піклування), а тому отримання власником майна дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, є необхідним не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини, але й тоді, коли вони стосуються її майнових прав, зокрема, права на користування жилим приміщенням. Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідного правочину.

Наведене тлумачення цілком узгоджується з правовими позиціями, викладеними Міністерством праці та соціальної політики України в листі від 22.05.2006 року за №3411/0/14-06/042 та Міністерством юстиції України від 25.07.2006 року за №19-50-556 «Щодо отримання згоди органів опіки та піклування».

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що на момент укладення договору іпотеки між позивачем та ОСОБА_3 малолітня ОСОБА_2 мала право на житло та проживала у квартирі, яка була переданий в іпотеку, але передача нерухомості в іпотеку всупереч вимогам ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» відбувалася без попередньої згоди органів опіки та піклування.

Надання іпотекодавцем ОСОБА_3 при передачі майна в іпотеку неправдивої інформації щодо відсутності майнових прав на іпотечне майно у будь-яких неповнолітніх або недієздатних осіб не являється підставою для відмови у захисті житлових прав малолітньої ОСОБА_2

За таких обставин суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог призведе до порушення прав і інтересів малолітньої ОСОБА_5, що є для суду підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» ст.29,405 ЦК України, ст.ст. 8,10,11,14,57-60,88,169,208-209,212-215,218,294 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.І. Федоренко