АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Борисової О.В., Болотова Є.В.

при секретарі: Горбачової І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача БелінськогоВ.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним договору, укладеного внаслідок обману споживача, та договорів, що забезпечували виконання основного зобов'язання, відшкодування збитків та моральної шкоди споживача.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у травні 2014 року до суду з вищевказаним позовом обґрунтовував свої вимоги тим, що 02.04.2006 року між ним та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір, відповідно до якого ним було в борг кошти у розмірі 81 567,00 доларів США під 9,5 % річних, комісія (щомісячна) 0,35%, зі строком дії договору 240 місяців, кінцевий термін повернення кредиту - 01.10.2026 року, мінімальний платіж - 1 211 доларів США щомісячно, строк сплати - 10 число кожного місяця. Під час укладання договору йому не було надано підписаний банком графік погашення кредиту, що унеможливило перевірку правильності умов кредитування. На виконання основного зобов'язання за кредитним договором було укладено іпотечний договір від 02.10.2006 року і договір поруки від 02.10.2006 року. У 2012 році працівники відповідача проінформували його про наявність у нього заборгованості з погашення кредиту. На початку 2013 року він звернувся до банку щодо графіку погашення кредиту та можливості реструктуризації його заборгованості, якщо така є. Працівник банку провів розрахунок, який показав, що ним (позивачем) неправильно сплачується мінімальний платіж - мінімальний платіж за його умов кредитування (на 20 років) має бути значно меншим від 1211 доларів США. Ним було проведено приблизний розрахунок по мінімальному платежу 1 211 доларів США в місяць, та з'ясовано, що за таких умов погашення його кредиту відбуватиметься не протягом 20 років, на які він брав кредит, а протягом 10 років. Після звернення до відповідача і у січні 2013 року йому було надано розрахунок, відповідно до якого кінцевим терміном погашення кредиту ним є не 01.10.2026 року, а 10.11.2017 року. Таким чином, відповідач на стадії укладання кредитного договору не надав йому достовірної інформації, створив передумови для безпідставного отримання з нього подвійної суми за кредитними зобов'язанням. Відтак вважав, що при укладенні кредитного договору його було введено в оману щодо істотних умов договору - а саме строку погашення кредиту та щомісячного мінімального платежу. На його звернення щодо внесення змін до умов договору та проведення перерахунку всіх проведених платежів станом на 2013 рік банк не відреагував.

А відтак, з урахуванням поданих уточнень позивач ставив питання про визнання недійсним, як такого, що укладено внаслідок обману кредитного договору № 65/П//27/2006-840 від 02.10.2006 року, іпотечного договору від 02.10.2006 року, договору поруки від 02.10.2006 року, що укладалися для забезпечення зобов'язань за недійсним кредитним договором.

А також, стягнення із відповідача на його користь 50 000 гривень, в якості відшкодування моральної шкоди, 2 816 455,26 гривень в якості відшкодування збитків, та 137 616,30 гривень в порядку, встановленому для повернення майна, що утримується без достатніх правових підстав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та постановлення нового щодо задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного встановлено обставин справи, що призвело до неправильного вирішення судом справи.

Апелянт та представник апелянта у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.

Представник відповідача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Судом при розгляді справи встановлено, що 02.10.2006 року між ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є відповідач ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 65/11/27/2006-840, відповідно до якого банком було надано ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 81 567 доларів США.

На виконання основного зобов'язання за кредитним договором між сторонами було укладено іпотечний договір від 02.10.2006 і договір поруки від 02.10.2006 року.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що при укладенні договору сторонами було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами так і прийняті ними як обов'язкові умови договору. Відповідно до ч. 2 ст.212, ч.2 ст.632 ЦК України, договір укладений сторонами, має умови, згідно яких банк має право в односторонньому порядку підвищувати розмір процентної ставки. Позивач, зі свого боку погодився з такими умовами договору, підписавши кредитний договір особисто.

Та вважав, що вказані позивачем підстави позовної заяви свідчать про необхідність внесення змін до кредитного договору, а саме: до п.3.3.2, та про необхідність здійснення перерахунку сплачених сум, виходячи з нового, вірного розміру щомісячного платежу, а не про наявність підстав для визнання кредитного договору та договорів забезпечення недійсними в цілому.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач вказував на те, що судом не було взято до уваги, що відповідач при укладенні кредитного договору свідомо приховав інформацію яка визнана, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЦК України (ст.ст. 1046-1057) необхідною для укладення кредитних договорів (в частині невідповідності встановленого ним мінімального щомісячного платежу фактичним умовам кредитування та обов'язковому достроковому погашенню кредиту при такому мінімальному платежу не за 20 років, а фактично за 10 років) та не бажає виправлення явної невідповідності у оспорюваному договорі між мінімальним платежем та строком погашення кредиту. Продовжує зловживати своїми правами (зокрема - вчиняючи незаконні « виконавчі написи» та відкриваючи виконавчі провадження), продовжує нараховування пені за «несвоєчасну сплату мінімального платежу» вже після встановлення факту його неправильного нарахування. Що свідчить про доведеність його вимог щодо визнання такого договору недійсним, як такого, що укладено внаслідок обману споживача на підставі вищевказаної ст. 230 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

За положеннями ст.ст. 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови ( пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При розгляді справи було встановлено, що договір споживчого кредиту було укладено у письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору ( а.с.9)

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ставить питання щодо визнання недійсним укладених договорів відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку( із застосуванням наслідків недійсності правочину - стягнення збитків у розмірі визначеному ч. 2 ст. 230 ЦК) та положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак, при цьому ним не береться до уваги те, що зазначені вище норми права є самостійними підставами для визнання договорів недійсними.

Так як у відповідності до положень ст. 230 ЦПК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі позивачем не надано доказів щодо наявності ознак обману у діях відповідача на час укладення кредитного договору. Враховуючи те, що договір містив у собі визначення всіх необхідних домовленостей сторін визначених ними при підписанні кредитного договору ( щодо розміру коштів, строки їх повернення, розмір щомісячного платежу, можливість застосування штрафних санкцій в разі неналежного виконання умов договору та їх розмір та інші положення відображені в розділах договору « предмет договору», « забезпечення повернення кредиту», « порядок надання кредиту та сплату заборгованості», « права та обов'язки сторін», « відповідальність сторін», « звільнення від відповідальності», « врегулювання спорів», «заключні положення».

Отже обставини на які посилається позивач не свідчать про укладення договору внаслідок обманних дій відповідача в розумінні положень ст. 230 ЦК.

У той же час Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживчої інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Спірний кредит підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови на протязі майже п'яти років. Відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги і в частині того, що договір слід визнати недійсним з підстав того, що банком не було надано позичальнику графіка погашення кредиту, з урахуванням того, що за умовами самого договору такий графік не передбачений та не складався. п.п. 4.3 - 4.3.4 договору вказують на обов'язок позичальника щодо здійснення оплати платежів саме у відповідності до положень Договору, а не графіка.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: