АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Борисової О.В., Гаращенка Д.Р.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: департамент будівництва житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про визнання недійсними приватизації і свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права на користування жилим приміщенням,

встановила:

у березні 2015р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними приватизації квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на квартиру, визнання за нею права на користування вказаною квартирою.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що вказана квартира була отримана нею на підставі ордера від 26 травня 2004р. на сім'ю із чотирьох чоловік: вона, її син ОСОБА_3, невістка ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 15 лютого 2005р. для вирішення певних особистих питань вона за погодженням з відповідачами тимчасово виписалася із квартири, хоча продовжувала робити у квартирі ремонт та облаштовувати її меблями.

Позивач стверджувала, що з відповідачами було погоджено про її прописку у квартирі у майбутньому та прийняття участі у приватизації квартири. Проте, у квітні 2014р. їй стало відомо, що у вересні 2006р. ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності на квартиру тільки на себе та дочку ОСОБА_6, вмовивши її сина ОСОБА_3 відмовитися від участі у приватизації квартири.

Позивач вважала, що вказані дії відповідача ОСОБА_7 є неправомірними та порушують її право на приватизацію вказаної квартири.

Рішенням суду від 28 травня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права, так як вона не була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, суд розглянув її позов у її відсутність, чим позбавив її можливості надати докази у підтвердження позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_2, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/10891/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сухомлінов С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
- 2 -

вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі рішення спільного засідання адміністрації і профспілкового комітету Секретаріату Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004р. ОСОБА_1 видано ордер на зайняття трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на сім'ю із чотирьох осіб: вона, син - ОСОБА_3, невістка ОСОБА_4, онука ОСОБА_5

23 вересня 2004р. позивач була зареєстрована у вищезазначеній квартирі.

3 лютого 2005р. позивача знято з реєстрації у спірній квартири та 15 лютого 2005р. зареєстровано у квартирі АДРЕСА_3

11 вересня 2006р. Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації ОСОБА_4 та ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_2 у рівних частинах відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на момент приватизації квартири позивач в ній не проживала, тому не мала правових підстав приймати участь у її приватизації.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

З наданих суду документів встановлено, що позивач вселилася до спірної квартири на підставі ордера № 0025, виданого у тому числі і на її ім'я, та була зареєстрована у квартирі, однак, 3 лютого 2005р. самостійно та добровільно знялася з реєстрації у квартирі та зареєструвалася 15 лютого 2005р. у квартирі АДРЕСА_3, яка належить їй на праві спільної часткової власності, де постійно проживає до даного часу.

Вказані обставини були визнані позивачем під час розгляду справи апеляційним судом. Також позивач визнала, що з 2005р. і по день пред'явлення даного позову до суду вона у спірній квартирі не проживала, тому відповідно до ст. 107 ЖК України втратила право на користування нею.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові 6-125цс12 від 30 січня 2013р.

Отже, позивач, яка не проживала у спірній квартирі з лютого 2005р., має інше постійне місце проживання, у спірній квартирі за нею не зберігалося право на користування цим приміщенням, тому відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вона не має правових підстав для приватизації спірної квартири, а відтак і на пред'явлення позовних вимог про визнання приватизації недійсною.

Також позивачем при зверненні до суду не було викладено фактичних обставин, з яких на її думку, вона має право на користування спірною квартирою.

Посилання позивача на те, що вказана квартира була отримана на підставі ордеру, виданого на її ім'я і вона певний час була зареєстрована у кварти рі, не може бути підставою для визнання права на користування житловим приміщенням, оскільки під час судового розгляду позивач підтвердила, що у квартирі не проживає з 2005р., виселилася з квартири у

- 3 -

добровільному порядку та має інше постійне місце проживання.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права при розгляді справи у відсутність позивача, колегія суддів вважає правомірними.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки без поважних причин належним чином повідомленого позивача в судове засідання або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою судді від 8 квітня 2015р. відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 26 травня 2015р.

Матеріали справи не містять даних про повідомлення позивача відповідно до вимог ст.ст. 74, 76 ЦПК України про судове засідання, призначене на 26 травня 2015р., хоча позивач і знайомилася з матеріалами справи 24 квітня 2015р.

Позивач у судове засідання 26 травня 2015р. не з'явилася, причини своєї неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не подала, тому відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України суд не мав законних підстав розглядати справу у відсутність позивача.

Однак, у порушення вказаної норми суд першої інстанції провів судове засідання у відсутність позивача, оголосив перерву у судовому засіданні до 28 травня 2015р., про оголошення перерви у порушення вимог ст.ст. 74, 76, 169 ЦПК України позивача не повідомив, а 28 травня 2015р. ухвалив рішення у справі у відсутність позивача.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що прийняттям апеляційної скарги до судового розгляду, були відновлені порушені права позивача та надана можливість надати суду докази у підтвердження своїх позовних вимог, однак, позивачем до апеляційного суду таких доказів надано не було.

Вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції та повернення справи до суду першої інстанції на новий розгляд у зв'язку із порушенням судом норм процесуального права, не ґрунтуються на нормах ст. 309 ЦПК України, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, є безпідставними та задоволенню не підлягають, а допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий:

Судді: