АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1622/4526/12 Номер провадження 22-ц/786/941/15Головуючий у 1-й інстанції Троцька А. І. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Одринської Т.В., Гальонкіна С.А.

при секретарі Верещаці М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 22 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Полтавського музичного училища імені М.В. Лисенка про застосування наслідків недійсності правочину і відшкодування збитків.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, просила визнати недійсним додаток від 01 вересня 2008 року до договору про навчання від 28 серпня 2007 року, стягнути з відповідача на її користь збитки у подвійному розмірі - 17 580 грн., а також моральну шкоду у сумі 10 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що оспорюваний правочин є укладеним внаслідок обману з боку відповідача, у зв'язку з чим позивачка протизаконно сплатила кошти за навчання своєї дитини у більшому розмірі.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 22 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд безпідставно залишив поза увагою та не дав належної оцінки висновку судової почеркознавчої експертизи, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Окрім того, суд проігнорував і не дослідив вимогу про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦК України,

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав:

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення та ухвалити нове по суті заявлених вимог у разі порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 28 серпня 2007 року між Полтавським музичним училищем імені М.В. Лисенка і ОСОБА_2 укладений договір про навчання, згідно умов якого Полтавське музичне училище імені М.В. Лисенка зобов'язалося забезпечити повний курс навчання (денна форма, три роки) ОСОБА_4 (доньки позивачки) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «молодший спеціаліст», а ОСОБА_2 зобов'язалася оплатити вартість навчання. Згідно розділу IV укладеного договору плата за навчання встановлена у таких розмірах: другий курс - 4 969 грн., третій курс - 6 861 грн., четвертий курс - 8 571 грн.

01 вересня 2008 року між сторонами підписаний додаток до договору про навчання, згідно умов якого плата за навчання на третьому курсі збільшена з 6 861 грн. до 8 790 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 07 лютого 2012 року задоволений позов ОСОБА_2, зокрема визнані недійсними додатки від 01 вересня 2008 року і від 15 липня 2009 року до договору про навчання, визнане порушеним право ОСОБА_2 на сплату за навчання неповнолітньої доньки - студентки ОСОБА_4 згідно вимог ст.64 ЗУ «Про освіту» - без зміни розміру плати за навчання впродовж всього періоду навчання; стягнуто з Полтавського музичного училища імені М.В. Лисенка на користь ОСОБА_2 переплату за навчання згідно додатків від 01 вересня 2008 року і від 15 липня 2009 року до договору про навчання у сумі 3 046 грн.

Висновком судової почеркознавчої експертизи № 10226 від 31 жовтня 2014 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у додатку від 01 вересня 2008 року до договору про навчання, розташований у графі «Замовник», виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою; рукописні записи у додатку від 01 вересня 2008 року до договору про навчання, розташовані у графі «Замовник», виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, оспорюваний правочин вже визнаний недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Загальні правила недійсності (нікчемності) правочинів та правових наслідків таких правочинів визначені нормами параграфу 2 глави 16 ЦК України. Наведеними нормами закону встановлені як загальні види недійсних (оспорюваних) правочинів, так і окремі їх види, при цьому закон не містить заборони щодо визнання у судовому порядку недійсним правочину з різних правових підстав.

Як вбачається зі змісту рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 07 лютого 2012 року (т.1 а.с.191 - 192), додаток від 01 вересня 2008 року до договору про навчання визнаний судом недійсним з тих підстав, що він суперечить приписам ч.6 ст.64 ЗУ «Про освіту», яка забороняє змінювати вартість освітніх послуг протягом строку навчання. Отже, оспорюваний правочин визнаний судом недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України як такий, що суперечить іншим актам цивільного законодавства.

Зі змісту пред'явленого ОСОБА_2 позову слідує, що вона просить визнати додаток від 01 вересня 2008 року до договору про навчання недійсним з тих підстав, що вона його не підписувала, проте вимушена була сплатити додаткові кошти, щоб забезпечити навчання дитини. Отже, ОСОБА_2 заявлені інші підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним і, відповідно, наведені інші фактичні обставини в обґрунтування заявленої вимоги.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та спір по суті не розглянув.

Як на правову підставу для задоволення заявлених вимог ОСОБА_2 посилається на приписи ст.230 ЦК України і стверджує, що при укладенні оспорюваного правочину мав місце обман зі сторони відповідача, при цьому обманом, на переконання позивачки, є заповнення і підписання оспорюваного додатку від її імені іншою особою, яка не мала на те повноважень.

За змістом ст.230 ЦК України правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Відмінною ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних істотних обставин (ч.1 ст.229 ЦК України) і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила би у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Саме позивач як сторона, що діяла під впливом обману, має довести наявність умислу зі сторони відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману і сам факт обману. Якщо все інше крім умислу доведено, вважається, що сталася помилка.

В обґрунтування недійсності додатку від 01 вересня 2008 року до договору навчання ОСОБА_2 наданий належний і допустимий доказ - висновок судової почеркознавчої експертизи № 10226 від 31 жовтня 2014 року (т.2 а.с.29 - 38), яким підтверджено, що оспюрюваний правочин підписаний не ОСОБА_2, а іншою особою. Інших належних і допустимих доказів на підтвердження складу правопорушення, передбаченого ст.230 ЦК України, ОСОБА_2 суду не надала.

У зв'язку із зазначеним слід виходити з недоведеності обставин, з якими закон (ст.230 ЦК України) пов'язує недійсність укладеного додатку від 01 вересня 2008 року до договору про навчання.

Разом з тим, належними і допустимими доказами підтверджено, що оспорюваний правочин, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, не підписаний однією із сторін - ОСОБА_2 Ця обставина може бути підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених ч.3 ст.203, ст.215 ЦК України - підписання договору особою, яка не має на це повноважень та відсутність волевиявлення учасника правочину, у разі якщо інша сторона (яка його не підписала) у подальшому не схвалила такого правочину.

Як у позові, так і у своїх поясненнях у судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердила, що їй стало відомо про оспорюваний додаток до договору про навчання і вона його фактично виконала, тобто сплатила кошти за навчання своєї доньки на третьому курсі у сумі 8 790 грн. Факт виконання ОСОБА_2 оспорюваного правочину підтверджується також і рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 07 лютого 2012 року.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 своїми діями схвалила і виконала оспорюваний додаток до договору, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити з вищенаведених мотивів.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 22 січня 2015 року по справі скасувати, ухваливши нове рішення.

ОСОБА_2 відмовити у задоволенні позову до Полтавського музичного училища імені М.В. Лисенка за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О. А. Лобов

Судді: Т.В. Одринська

С.А. Гальонкін

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов