Справа № 500/5745/15-ц
Провадження № 2/500/2784/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді Адамова А.С.
при секретарі Хачатрян А.Т.,
за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3, до приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа ОСОБА_4, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, пені, трьох процентів річних, -
Представник ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, тому суд відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у звязку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача.
Від представника третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності третьої особи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача, суд дійшов наступного.
Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Позивачка вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача її сину були завдані тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: закритої внутрішньочерепної травми у вигляді тяжкого забиття головного мозку в області зорового бугра правої півкулі з порушенням зору геміанопсії (двостороння сліпота в половині поля зору), осередкового підшкірного крововиливу тімяна - потиличної області; травма правої ноги у вигляді закритого перелому стегнової кістки у середній третині. Відомості про те, що даний вирок суду оскаржувався сторонами суду надано не було.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина 2 цієї статті визначає, що під збитками розуміється, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода заподіяна майну фізичної особи неправомірними діями відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою.

Як розяснено судам в п. п. 2, 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. з наступними змінами „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про страхування», серед обов'язків страховика визначено, що при настанні страхового випадку він має здійснити страхову виплату або страхове відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже судом встановлено, що з вини ОСОБА_4 сталася ДТП, в результаті якої малолітній ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно ст. 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Як вбачається з полісу обовязкового страхування цивільноправової відповідальності №АС 7073607 від 21 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» укладений договір (поліс) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. (а.с. 52)

За таких обставин, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин необхідно застосовувати положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки він є спеціальним законом.

З 27.02.2014 року по 20.03.2014 року позивачка з сином знаходилися на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні КУ «Ізмаїльської міська лікарня №1» з діагнозом: тяжка поєднана краніо- скелетна травма закритий перелом правої стегнової кістки у с/3 та в/3 зі зміщенням, забиття головного мозку, травматичний шок 1-2 ступені.

Згідно наданих позивачкою копій квитанцій, товарних чеків вона витратила на лікування суму у розмірі 7095,70грн. (а.с. 17-21).

При цьому інші витрати, на яких наголошує позивач, не підтверджуються ним відповідними доказами.

Як вбачається з квитанції №9/08 реєстраційний № 373 на суму 30 грн. вона є благодійним внеском, отже дана сума не підлягає відшкодуванню.

Також, у позові позивач зазначає, що за час лікування дитина консультувалась у окуліста, що коштувало 300грн., та невролога, консультація якого також коштувала 300грн.; та здійснювалося придбання тутора для іммобілізації суглоба за 600грн. та пластина для лікування переломів вартістю 1000грн. Однак жодних доказів проведення вказаним трат суду не надано.

Вимога позивача про відшкодування затрат на санаторно-курортне лікування не підтверджена документально, тому не підлягає задоволенню. Не надано суду доказів, що такі витрати здійснювались, крім того, відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, стягнення додаткових витрат потерпілого може бути проведено й на майбутній час у межах строків, зазначених у висновках МСЕК або судово-медичної експертизи. Однак, як вбачається з матеріалів справи, висновки МСЕК або судово-медичної експертизи про потребу санаторно-курортного лікування потерпілого відсутні, є тільки довідка про потребу санаторно-курортного лікування, на підставі якої неможливо стягнути вказані витрати.

Вимога позивача про стягнення з відповідача шкоди, завданої одягу, а саме стягнення вартості дублянки та рюкзаку в сумі 2800,00 грн., позивачем не обґрунтована, оскільки рахунок наданий позивачем не є встановленням вартості матеріального збитку, цей документ є лише розцінками окремо-взятого іноземного субєкту господарювання, та не надано доказів того, що ці речі були пошкоджені внаслідок ДТП, у зв'язку з чим не підлягає задоволенню. Крім того, згідно ст. 31 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір шкоди, пов'язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, а саме: при настанні страхового випадку страховик (ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія») відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, а оскільки дана сума не виходить за межі ліміту вона підлягає стягненню саме з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Згідно ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоровю потерпілих, не застосовується.

Як розяснено судам в п. 19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року з урахуванням змісту ст. 979 ЦК та ст. 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої ст. 989 ЦК, пункт 5 ч.1 ст. 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. В даному випадку несвоєчасне подання ОСОБА_1 заяви про ДТП не позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 із відповідною заявою про ДТП звернувся до ПАТ 28.02.2014р.

Позивачка 22.01.2015 року звернулася до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», із заявою про виплату страхового відшкодування та надала усі необхідні документи, що підтверджується квитанцією «Укрпошти» (а.с. 53), однак відповіді на її заяву чи виплату не отримала. Отримано відповідачем вказану заяву було 26.01.2015р. (а.с.70).

Отже несвоєчасне звернення позивача до страхової компанії жодним чином не позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, а отже позивач має право на відшкодування завданої шкоди.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на її користь суми пені в розмірі 4507, грн., суд приходить до наступного висновку. що вони частково підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно п.п. 36.2, 36.5 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Отже, виходячи з того, що всі необхідні документи для виплати страхового відшкодування були надані до страхової компанії 22.01.2015 року (отримано 26.01.2015р.), позивачем подано до страхової компанії заяву про виплату страхового відшкодування, суд приходить до висновку, що страхове відшкодування повинно було бути виплачене не пізніш як 26.04.2015 року, тому з 26.04.2015 року по 11.09.2015 року, як є правомірним стягнення пені у звязку з невиплатою страхового відшкодування.

При цьому позивач помилково розраховує вказаний термін із дати подання заяви, а не із дати отримання її страховиком.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума пені в розмірі 1603,83 грн., виходячи з суми матеріального збитку в розмірі 7095,70 грн.; подвійної ставки у розмірі 30% за період з 26.04.2015р.-27.08.2015р., та 27% - за період з 28.08.2015р. 11.09.2015р., який підлягає стягненню з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Що стосується вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача в розмірі 837,16 грн., суд вважає, що вони також частково підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди в наслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю і стражданнях які особа отримала в наслідок ушкодження здоров'я, у душевних стражданнях яких зазнала фізична особа в зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, у душевних стражданнях які особа зазнала в зв'язку з приниженням її честі гідності та ділової репутації.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (зі змінами до пункту 9 внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), розяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру - немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, а також враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно п.п. 16,17,19,21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. За статтею 3 Закону N 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону N 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку. З урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України "Про страхування" у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. Правовідносини сторін за договором страхування є зобов'язальними. У випадку порушення зобов'язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (стаття 611 ЦК). Зокрема, можливість відшкодування моральної шкоди передбачена у відносинах у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (статті 9, 22 Закону N 1961-IV). Страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії.

Оскільки судом встановлено, що діями ОСОБА_4 позивачці було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що в результаті ДТП малолітній син позивачки та позивачка пережили душевні хвилювання, був порушений звичний хід її життя та життя сина, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню.

При цьому, відповідно до приписів ст.26-1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Враховуючи викладене, стягненню підлягає моральна шкода у розмірі 354,79грн. (7095,70*5%).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже також підлягають задоволенню вимоги про стягнення матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції. Так, сукупний індекс інфляції за період з 26.04.2015р.-11.09.2015р. склав 1.008, а отже сума з урахуванням індексу інфляції складає 7152,57грн., а інфляційний приріст 56,77грн.

Сума процентів, що підлягають стягненню з відповідача за прострочку виконання зобовязання склала 81,07грн. (7095,70грн. (сума боргу) * 139днів прострочки (26.04.2015р.-11.09.2015р.)*3% річних).

Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, повязаних з розглядом справи, суд виходить з положень п.2 ч.2 ст.79, ст.ст.82, 88 ЦПК України, відповідно до яких, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог тощо.

Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» за №4191-VІ від 20.12.2011 року передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не можуть перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави для висновку про те, що витрати на юридичну допомогу в сумі 2000грн., підлягають задоволенню не у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача був у судових засіданнях протягом 30хв. за час розгляду справи в суді. Розмір мінімальної заробітної плати згідно Закону України про державний бюджет на 2015рікстановить 1378грн. Отже сума правової допомоги, що підлягає відшкодуванню складає 275,60грн. (1378*40%*30хв.)

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивачка у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд стягує судовий збір на користь держави з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 84, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3, до приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», третя особа ОСОБА_4, про стягнення матеріальної та моральної шкоди, пені, трьох процентів річних задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду з урахуванням індексу інфляції, пеню та три процентирічних у загальному розмірі в сумі 8837, 37(вісім тисяч вісімсот тридцять сім гривень тридцять сім копійок) грн., моральну шкоду в сумі 354,79 (триста пятдесят чотири гривні сімдесят девять копійок) грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 275,60 (двісті сімдесят пять гривень шістдесят копійок) грн.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь держави судовий збір в сумі 461,38 (чотириста шістдесят одна гривня тридцять вісім копійок) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 17.12.2015р.

Суддя: ОСОБА_5