У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5, в інтересах якого діє Головне управління юстиції в Житомирській області до ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та піклування Житомирської міської ради, прокурор м. Житомира в інтересах ОСОБА_9, про забезпечення повернення дитини до Італійської Республіки, за касаційною скаргою Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_5 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 5 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_5, в інтересах якого діє Головне управління юстиції в Житомирській області, звернувся до суду з позовом про забезпечення повернення дитини до Італійської Республіки.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 5 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, Міністерство юстиції України в інтересах ОСОБА_5 звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, в інтересах якого діє Головне управління юстиції в Житомирській області, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що повернення до України було здійснено відповідачкою в інтересах дитини, у зв'язку із відсутністю у матері дитини легального місця проживання у Італійській Республіці та відсутності джерел для існування, наявністю між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 конфліктних ситуацій, які не могли забезпечити дитину психологічною стабільністю та створювали для неї нетерпиму обстановку (пункт b статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року).

Зазначені висновки судів відповідають вимогам матеріального та процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Судами встановлено, що 27 вересня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладено шлюб в м. Карманьйола (провінція Турин Італійська Республіка) (т. 1 а. с. 28).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в Куорн'є (провінція Турин Італійська Республіка) у подружжя народився син ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про його народження (т. 1 а. с.26),

ОСОБА_9 зареєстрований як громадянин України (т.1 а. с. 246, 249).

Об'єднаним свідоцтвом про склад сім'ї, місце проживання та громадянство, виданим 4 червня 2012 року, підтверджується, що сім"я ОСОБА_9 проживала в АДРЕСА_2 в складі: голова сім"ї - ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11 (т. 1 а. с. 36).

12 травня 2012 року ОСОБА_8 разом із дитиною без усної або письмової згоди позивача виїхала до України, де проживає із сином у квартирі своєї матері за адресою: квартира АДРЕСА_1, яка нотаріально посвідченою заявою надала згоду на проживання відповідачки разом із сином у цій квартирі протягом необмеженого часу (т. 1 а. с. 207).

4 червня 2012 року батько дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та Італійською Республікою - 1 березня 2007 року, звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про повернення дитини.

23 жовтня 2014 року позивач, в інтересах якого діє Головне управління юстиції в Житомирській області, звернувся до Богунського районного суду із позовною заявою про забезпечення повернення дитини до Італійської Республіки.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до статті 12 Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Разом із тим статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч. 1 ст. 13);

заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13);

існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч. 1 ст. 13);

дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Рішення суду повинно містити встановлені юридичні факти, передбачені статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Конвенції, а саме: порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність чи відсутність обов'язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність чи відсутність відмови в такому поверненні.

Судами встановлено, що в період до переміщення відповідачки з дитиною до України між подружжям існували конфліктні стосунки, які переходили у гучні скандали в присутності малолітньої дитини, що стверджується рішенням Консорціуму соціальних служб від 27 вересня 2011року щодо термінових заходів для забезпечення захисту малолітнього ОСОБА_9, яким вирішено влаштувати дитину разом з матір'ю до родини опікунів у кризовій установі (т. 2 а. с. 41).

Із Протоколу від 21 вересня 2011 року керівництву відділення Карабінерів м. Івреа вбачається, що ОСОБА_8 страждає від насильства чоловіка, який систематично її б'є, забирає гроші для забезпечення щоденної життєдіяльності (т. 2 а. с. 53). Зазначені обставини також підтверджуються протоколом надання швидкої допомоги від 17 вересня 2011року та довідкою для правоохоронних органів (т. 2 а. с. 69-71)

Звітом для Консорціуму Соціальних служб м. Івреа кризової установи (притулку) в м. Ківассо підтверджується, що ОСОБА_8, її мати та син втекли з дому, користуючись вікном, поки чоловік спав з берушами у вухах після чергової сварки. Зазначено потребу суворої конфіденційності щодо підопічних, оскільки існує ризик, що чоловік зможе їх вистежити та «створити навіть дуже серйозні проблеми» (мова оригіналу) (т.2 а.с.75). У цьому ж звіті зазначено, що по приїзді у притулок 24 вересня 2011 року мати, син та бабуся були виснажені та налякані, але задоволені своєю новою домівкою.

У зазначеному притулку відповідачка, її син та мати перебували до 11 травня 2012 року (т.2 а.с.75).

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відносно позивача порушено кримінальну справу щодо насильства в сім'ї, нанесення тілесних ушкоджень, невиконання обов'язку щодо матеріального утримання дружини та дитини (т.3 а. с. 31, 36, 37).

В межах розслідування карної справи прокуратура Італійської Республіки у м. Івреа направила на ім'я голови міського суду м. Івреа пояснення, в якому зазначила, що 4 грудня 2011року позивач влаштував дебош у присутності дитини, привіз дитину матері ввечері наступного дня, дитина була дуже збентежена та з охриплим, ймовірно від довгого плачу, голосом.

У цьому ж поясненні зазначено, що ОСОБА_5 страждає на тривожно-депресивний синдром від робочого стресу та його взято на облік у Департаменті Психічного Здоров»я м. Івреа (т. 2 а. с. 6).

Рішенням суду м. Івреа від 12 квітня 2012 року ухвалено рішення про окреме проживання подружжя, син ОСОБА_9 перебуває під спільною опікою батьків, за місцем проживання матері. Батько може бачити сина два дні на тиждень по середах та п'ятницях з 11.00 год. до 18.00 год. через тиждень та в неділю за тим же графіком. Чоловік має сплачувати на утримання дружини суму 350 євро на місяць, яка підлягає щорічному перегляду, а також аліменти на утримання сина в сумі 250 євро на місяць (т.1 а.с.32-34).

Сторони по справі не заперечували, що аліменти позивачем сплачені лише за два місяці.

Встановивши зазначені обставини, а також врахувавши положення, передбачені пунктом d статті 13 Конвенції суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_5, в інтересах якого діє Головне управління юстиції в Житомирській області не підлягають задоволенню.

Крім того, згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

Судами встановлено, що з 7 серпня 2012 року ОСОБА_9 відвідує Житомирський навчальний заклад №37 (т.1 а.с.198).

Психологічною характеристикою від 04 червня 2014 року виданою Житомирським навчальним закладом №37 підтверджується, що процес адаптації дитини до умов групи проходив легко і безболісно. Хлопчик життєрадісний, легко вступав в контакт з дорослими та дітьми, спілкувався без труднощів українською та російськими мовами (т.1 а. с. 200).

Крім того, з 1 квітня 2014 року ОСОБА_9 відвідує художню студію «Школа живопису» у м. Житомирі, а також з 1 жовтня 2014 року відвідує заняття з танцю у «Клубі спортивного і бального танцю «Ритм» у м. Житомирі (т. 1 а. с. 203, 204).

ОСОБА_9 перебуває під наглядом центральної дитячої міської лікарні, з виписки якої вбачається, що дитина обстежена лабораторно, оглянута спеціалістами та відноситься до групи здоров'я № І (т. 1 а. с. 201-202).

Житомирським міським центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді встановлено, що у дитини відсутні ознаки психологічної травми після зміни місця проживання та окремого проживання від батька, адже ідеалом сім'ї дитина вважає родину, в якій він проживає зараз разом із матір'ю, бабусею та дідом. Зі всіма членами родини у дитини встановлений тісний емоційний зв'язок, і, якщо цей зв'язок порушити, у хлопчика може виникнути серйозна психологічна і психічна травми, наслідки яких можуть суттєво погіршити фізичне та психічне здоров'я дитини (т.1 а.с.212-214).

Також судами встановлено, що після зустрічі дитини з батьком, зі слів дитини, з'ясовано, що бажання спілкуватися із батьком у нього немає, і він дуже боїться втратити матір (т.1а.с.218).

Актами обстеження умов проживання ОСОБА_8 разом із сином за адресою: квартира АДРЕСА_1 підтверджується, що в зазначеній квартирі є всі зручності, газ, світло, опалення, водопостачання, для виховання та розвитку дитини створено відповідні умови: дитина має окрему кімнату, є місце для сну, занять, відпочинку, дитина має іграшки, одяг, книги (т.1 а. с. 242-245, т. 2 а. с.7).

Висновком виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради 31 жовтня 2014 року №480, визначено за доцільне місце проживання ОСОБА_9 разом із матір'ю (т.2 а.с.8).

Судами встановлено, що відповідачка має постійну роботу та стабільну заробітну плату (т.1 а.с.230-239).

Отже, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, в інтересах якого діє Головне управління юстиції в Житомирській області, суди правильно виходили із того, що відповідачка забезпечила дитину належними умовами проживання, належним піклуванням із свого боку, забезпечила відвідування дитиною виховних установ з метою розвитку її здібностей, створила умови для здорового способу життя, а тому дійшли правильного висновку, що дитина прижилася у своєму новому середовищі на території України і повністю адаптувалась.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Установивши, що оскаржувані рішення відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України в інтересах ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 5 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак