Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів - Кеміня М.П., Джуги С.Д.

при секретарі - Чейпеш С.І.

з участю - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 02 грудня 2014 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Грушівської сільської ради Тячівського району, третя особа: управління держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області, про визнання недійсним та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку в частині та усунення перешкод у користуванні дорогою загального користування, -

у с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Грушівської сільської ради Тячівського району, в якому на підставі ст.ст. 91, 103, 211, 212 Земельного кодексу України просив:

-визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку в частині накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на дорогу загального користування (АДРЕСА_1), розміром 7 м на 10 м, площею 0,007 га;

-зобов'язати ОСОБА_2, шляхом демонтажу встановлених ним бетонних стовпчиків, усунути перешкоди у користуванні позивачем зазначеною частиною земельної ділянки;

-стягнути з відповідача на свою користь 243,60 грн. судових витрат та 800,00 грн. витрат за надані йому юридичні послуги.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 03 лютого 2010 року він є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій ним побудовано житловий будинок.

Між його земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 знаходиться проїзна дорога, шириною 10 м, яка згідно з Генеральним планом забудови 2001 року, відноситься до земель загального користування.

У жовтні 2013 року відповідачем, шляхом встановлення трьох бетонних стовпців, була перегороджена АДРЕСА_1 по всій її ширині, що спричинило йому перешкоди у вільному користуванні частиною дороги загального користування.

Судом першої інстанції до участі у справі було залучено управління держземагенства у Тячівському районі (а.с. 32).

Рішенням Тячівського районного суду від 02 грудня 2014 року у задоволенні позову було відмовлено, у зв'язку із спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити рішення про задоволення позову.

Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про підставність його позовних вимог, однак безпідставно відмовив у задоволенні позову, у зв'язку із спливом позовної давності, зазначаючи при цьому, що про відсутність відображення у технічних матеріалах дороги загального користування позивач довідався ще у 2007 році, під час погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 та, повторно, у 2009 році під час виготовлення технічної документації із землеустрою на свою земельну ділянку.

Вважає, що такий висновок суду є необґрунтованим, оскільки його право на користування частиною дороги по АДРЕСА_1, було порушено лише у жовтні 2013 року, коли ОСОБА_2 встановив бетонні стовпчики, чим позбавив його можливості вільно користуватися дорогою загального користування.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору, є земельна ділянка розміром 7 м на 10 м, площею відповідно 0,007 га по АДРЕСА_1 Тячівського району, розташована між земельними ділянками позивача та відповідача ОСОБА_2

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 457187, зареєстрованим 04 грудня 2008 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № -057 (а.с. 73), ОСОБА_2 на підставі рішення Грушівської сільської ради від 04 вересня 2008 року № 85 була передана у власність земельна ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2500 га, розташована у АДРЕСА_1.

Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯК № 738049, зареєстрованим 29 грудня 2009 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 13 (а.с. 7), ОСОБА_3 на підставі рішення Грушівської сільської ради № 230 від 28 грудня 2009 року була передана у власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2498 га, розташована у АДРЕСА_1.

Визнаючи підставною позовну вимогу про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_2 в частині накладення його земельної ділянки на землі загального користування (дорогу), суд першої інстанції виходив з того, що при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 та державного акту на неї не було дотримано вимог ст.39 ЗК України. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні частиною АДРЕСА_1, шляхом демонтажу ОСОБА_2, встановлених ним стовпчиків та стягнення з останнього на користь позивача судових витрат є похідними від основної вимоги, то вони також є підставними.

Однак з таким висновком погодитися не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України, в редакції, яка була чинною на момент отримання ОСОБА_2 оскаржуваного державного акту, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Проте, зазначаючи, що вимога позивача про часткове скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції не врахував, що такий державний акт не є актом, який встановлює, змінює чи припиняє права та обов'язки, а є похідним від рішення Грушівської сільської ради від 04 вересня 2008 року № 85, яке є чинним та у визначеному ст. 155 ЗК України порядку не визнано недійсним. Крім того, чинним земельним законодавством такий спосіб захисту як часткове скасування державного акта на право власності на земельну ділянку не передбачено.

У висновках Верховного суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, зазначено, що ст.ст.116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-92цс13; від 23 жовтня 2013 р. у справі № 6-93цс13).

Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 31 жовтня 2012 року по справі № 6-53цс12, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку ( ст. 116 ЗК України).

За змістом ст. 152 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено зазначеною нормою.

Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним.

У зв'язку з наведеним не підлягають до задоволення і інші вимоги позивача, які є похідними.

Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Така заява була зроблена відповідачем (а.с. 120).

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Рішення Тячівського районного суду від 02 грудня 2014 року в частині правового обґрунтування щодо підстав відмови у позові змінити. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Грушівської сільської ради Тячівського району, третя особа: управління держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області, про визнання недійсним та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку в частині та усунення перешкод у користуванні дорогою загального користування відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Враховуючи наведене, у задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку з безпідставністю позовних вимог, а не у зв'язку із спливом позовної давності.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 02 грудня 2014 року в частині правового обґрунтування щодо підстав відмови у позові змінити.

Резолютивну частину рішення Тячівського районного суду від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В.Джуга С.Д.