Малиновський районний суд м.Одеси
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

Справа № 2-3517/2010

21 серпня 2010 року Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І.,

при секретарі судового засідання Алманової І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління житлово-комунального господарства та паливно- енергетичного комплексу, Житлово-будівельного кооперативу «Малиновський - 13», треті особи - Третя Одеська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, про визнання права власності на частину квартири, -

встановив:

До Іллічівського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - ВГІРФО Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстраційного обліку (т.1,а.с.4-5). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідачі будучи зареєстрованими в квартирі №153 будинку №26 корпус 2 по вул.Бреуса в м.Одесі, яку позивачка отримала в дар від матері - ОСОБА_3 згідно договору дарування від 13.05.2006 року, перешкоджають її у здійсненні права власності в повному обємі.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 16.06.2006 року (головуючий суддя Вербицька Н.В.) було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа- ВГІРФО Малиновського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстраційного обліку (т.1, а.с.22-23).

08.09.2006 року відповідачами було подано заяву про перегляд заочного рішення (т.1, а.с.26- 28). Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 10.10.2006 року (головуючий суддя Вербицька Н.В.) було скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від

16.06.2006року (т.1, а.с.44).

06.06.2007 року в зв'язку з закінченням повноважень судді Вербицької Н.В. справу було передану судді Малиновського районного суду м.Одеси Дрішлюку А.І. (т.1, а.с.70).

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 14.12.2007 року (головуючий суддя Дрішлюк А.І.) було обєднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа ВГІРФО Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про усунення перешкод в користуванні власністю та цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_2, третя особа „Житлово будівельний кооператив „Малиновський - 13 про визнання права власності на частину квартири. Обєднаній справі був присвоєний єдиний номер № 2-2133/07 (т.1, а.с.91-92).

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 25.01.2008 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа ВГІРФО Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про усунення перешкод в користуванні власністю були залишені без розгляду по заяві позивачки (т.1, а.с.194). Відповідно зустрічний позов набув статус первинного.

16.04.2008 року ОСОБА_4 було подано позов до ОСОБА_2. ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_1.

ОСОБА_11, ОСОБА_9 про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення (т.1, а.с.209), який було прийнято до спільного провадження, а ОСОБА_4 був визнаний третьою особою з самостійними вимогами на предмет спору.

Позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 неодноразово уточнювали позовні вимоги (т.1, а.с.196, 200, 203, 216). Відповідно до уточненої позовної заяви від 16.04.2008 року просили суд визнати недійсним договір .довічного утримання укладений між ОСОБА_12, ОСОБА_13 Пил ипівною з одного боку та ОСОБА_3 з другого боку, зареєстрований вотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори 13.01.2000 року та зареєстрованого у жєстрі за №1-62. Визнати недійсним договір дарування квартири, за адресою: м.Одеса, вул.Бреуса, буд.№26, корпус №2, кв.№153, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого приватним вотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 13.05.2006 року, зареєстрованого у ;хєстрі за № 1653; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 11.12.2006 року, зареєстрованого у реєстрі за №18830. Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 право власності на квартиру №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі, за кожним на 1/5 частину квартири; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/10 частину квартири №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі в порядку спадкування після смерті ОСОБА_14. Визнати право на проживання та вселити ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до квартири №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 26.05.2008 року по справі була призначена судово-психіатрична експертиза (т.1, а.с.227-228), провадження по справі було зупинено на час проведення експертизи. 04.08.2008 року справу було повернуто в звязку з необхідністю направлення експертам додаткових матеріалів. Ухвалою від 30.12.2008 року по справі знов була призначена судово-психіатрична експертиза (т.2, а.с.26-27), 13.04.2009 року справу було повернуто, за клопотанням експертів було зроблено роздруківку технічної фіксації судових засідань. Ухвалою від 22.07.2009 року по справі знов була призначена судово-психіатрична експертиза (т.2, а.с.69-70).

03.11.2009року справу разом з експертним висновком було повернуто до суду. Як вбачається з акту № 878 від 1 1.09.2010 року, експерти не змогли верифіціровать нозологічні психологічні особливості актуального психологічного стану ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент підписання нею договору довічного утримання від 13 січня 2000 року відповідно до формули медичного критерію „дісздатність-недієздатність (т.2, а.с. 83).

Після отримання акту експертизи відповідачка ОСОБА_1 знов уточнила позовні вимоги, відповідно до яких вона просила поновити її строк на звернення до суду, визнати недійсною довідку про виплату паю №31 від 30.10.1996 року, яка була видана Житлово -- будівельним кооперативом «Малиновський - 13» на імя ОСОБА_16. Визнати недійсним Свідоцтво №1018 про право власності на квартиру, за адресою: м.Одеса, вул.Бреуса. буд.№26, корпус №2, кв.№153, видане на імя ОСОБА_16Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради 05.11.1996 року. Визнати недійсним договір довічного утримання укладений між ОСОБА_16, ОСОБА_13 з одного боку та ОСОБА_3 з другого боку, зареєстрований нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори 13.01.2000 року та зареєстрованого у реєстрі за №1-62. Визнати недійсним договір дарування квартири, за адресою: м.Одеса, вул.Бреуса, буд.№26, корпус №2, кв.№153, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 13.05.2006 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1653. Визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 11.12.2006 року, зареєстрованого у реєстрі за №18830. Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на /г частину квартири за адресою: м.Одеса, вул.Бреуса, буд.№26, корпус №2, кв.№153, після смерті ОСОБА_13 ОТІ. (т.2, а.с.160-163).

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 09.07.2010 року позовні вимоги ОСОБА_9, ОСОБА_8 були залишені без розгляду (т.2,а.с.235). Таким чином предметом судового розгляду залишились виключно позовні вимоги ОСОБА_1 в зміненої редакції (т.2, а.с.160-163).

2

За клопотанням сторони позивача, за відсутності заперечень сторони відповідача, ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 21 серпня 2010 року позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - ОСОБА_4 до ОСОБА_2. ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення були залишені без розгляду.

В судовому засіданні сторона позивача підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Відповідачі та їх представник позов не визнали.

Представник Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу та КП «Міське агентство з приватизації житла» у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Надав письмові заперечення на позов та просив розглядати справу за його відсутності (а.с.203).

Представник Житлово-будівельного кооперативу «Малиновський - 13» у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Надав письмові заперечення на позов та просив розглядати справу за його відсутності (а.с.176).

Представник Третьої Одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (т.2,а.с.216).

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, повідомлялася належним чином, надала письмові пояснення та просила розглядати справу за її відсутності (а.с.178).

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Надав письмові заперечення на позов та просив розглядати справу за його відсутності (а.с.177),

ОСОБА_7 у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, свою процесуальну позицію суду не повідомив.

Мотиви та додаткові доводи сторін, інших учасників процесу зафіксовано технічними засобами фіксації процесу.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши зібрані по справі докази суд дійшов висновку, що пред'явлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі довідки №ЖБК «Малиновський - 13», Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 05.1 1.1996 року за№1018 було видано Свідоцтва про право власності на квартиру, яке було зареєстровано у КП «ОМБТ1 та РОН» у книзі №24к; на сторінки 89; під реєстровим №539. Згідно якого ОСОБА_16 на праві приватної власності належала квартира №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі (т.2,а.с. 165).

Визначаючи норми матеріального права, що підлягають застосуванню та надаючи правову кваліфікацію фактично існуючим між сторонами по справі правовідносинам суд виходить з п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з яким він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, оцінка дійсності кожного правочину та документу, який оспорюється позивачем повинна проводитися за правилами законодавства, яке було чинним на момент вчинення правочину (видачі документу). При цьому необхідно враховувати, що незалежності від виду законодавства, визнати недійсним правоустановчий документ за підставами встановленими для правочинів неможливим.

Як зазначив Верховний суд України в Узагальненнях практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, щодо таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек).

З врахуванням викладеного, порушення перед судом питання про визнання довідки про виплату паю №31 від 30.10.1996 року, яка була видана Житлово - будівельним кооперативом «Малиновський - 13» на імя ОСОБА_16, та Свідоцтва №1018 про право власності на квартиру, за адресою: м.Одеса, вул.Бреуса, буд.№26, корпус №2, кв.№153, видане на ім'я ОСОБА_16Г1.

З

40

І УЖКГ виконкому Одеської міської ради 05.11.1996 року недійсними не відповідає сутності спірних правовідносин та свідчить про обрання способу захисту, який їм не відповідає. Так, за переліком правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, що міститься у Тимчасовому положенні про порядок реєстрації прав зласності на нерухоме майно, що затверджений Наказом Міністерства Юстиції України від [ 07.02.2002 р., із змінами, внесеними згідно з Наказом Мін'юсту N 36/5 від 17.05.2004 р., довідка про виплату паю не є правовстановлюючим документом для визнання права власності особи.

З копії ордера на жиле приміщення №234 від 22.01.1994 року вбачається, що ордер на квартиру №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі був виданий ОСОБА_16 та членам його родини: дружині ОСОБА_13, доньки ОСОБА_1, зятю - ОСОБА_8, онуку - ОСОБА_9, сину - ОСОБА_7 (т.1, а.с.35).

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 28.11.1996 року ОСОБА_7 було визнано втратившим право користування квартирою №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі (т.2,а.с.142). Зазначене рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» - пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Згідно Закону України «Про власність» N 697-ХІІ від 07.02.1991 року член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу І будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до ст. 22 КпШС України, ст.ст. 60-61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки майно було набуто під час шлюбу, між ОСОБА_16 і ОСОБА_13, то відповідно до ст. 22 Кодекс про шлюб та сімю України, який був чинний на момент набуття права власності майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. При цьому до 6-1 Постанови Пленуму Верховного суду України ..Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю. В матеріалах справи відсутні докази участі позивачки в виплаті паю, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині, а підстав для анулювання свідоцтва не встановлено.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору довічного утримання за заявленими правовими підставами то суд виходить з наступного.

Згідно договору довічного утримання від 13.01.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_16 та ОСОБА_16 Г алина Пилипівна передали у власність ОСОБА_3 квартиру №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі (т.1, а.с.10).

16.07.2000 року ОСОБА_13 померла, про що в Книзі реєстрації актів про смерть 16.07.2000 року було зроблено відповідний актовий запис за №6811, та Першим відділом актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси було видано Свідоцтво про смерть (т.1, а.с.32).

02.02.2006року ОСОБА_16 помер, про що в Книзі реєстрації актів про смерть 02.02.2006 року було зроблено відповідний актовий запис за №1213, та Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси було видано Свідоцтво про смерть (т.1, а.с.6).

Відповідно до глави 37 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений. В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем

4

майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. Відчуження будинку набувачем за життя відчуджувача не допускається. Будь-яких обмежень щодо субєктного складу за ознакою родинних відносин закон не передбачав, тобто посилання позивачки в цій не обгрунтовані. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» N 3 від 28.04.1978 року за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45- 47, 49-58 ЦК). Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. В заявленому уточненому позові є посилання на моральні засади та порушення обов'язків встановлених законом (ст. 81 КпШС України, т.2, а.с. 161), які суд не приймає до уваги, оскільки укладення такого договору не заборонено законом, більш того, предметом такого договору виступає порядок реалізації такого обовязку в залежності від домовленості сторін. Будь-яких інших норм матеріального права, порушення яких є підставою для застосування ст. 48 ЦК УРСР в позові не наведено.

Оцінюючи вимоги позивачки в частині визнання договору дарування недійсним та відмовляючи в його задоволенні суд виходиться з того, що як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 вчинила дарування на користь своєї доньці - ОСОБА_2 квартири №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 від 13.05.2006 року (т.1, а.с.1 1).

Відповідно до ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Дарувальник на момент вчинення договору була власником спірного майна, а тому відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319 ЦК України мало право на укладання такого договору. Остання у свою чергу продає спірну квартиру ОСОБА_17, договір купівлі -продажу від 11.12.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (т.1, а.с.88). На момент укладання цього договору заочне рішення від 16.06.2006 року (головуючий суддя Вербицька Н.В.) було скасовано (т.1,а.с.44), відчуджувач був власником та мав право на відчудження свого майна.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно суд приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування квартири, за адресою: м.Одеса, вул.Бреуса, буд.№26, корпус №2, кв.№153, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 13.05.2006 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1653, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири №153 корпус 2 у будинку №26 по вул.Бреуса в м.Одесі, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 11.12.2006 року, зареєстрованого у реєстрі за №18830, визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на Уг частину квартири за адресою: м.Одеса, вул.Бреуса, буд.№26, корпус №2, кв.№153, після смерті ОСОБА_16, виходить з того, що оскільки договір довічного утримання, за яким ОСОБА_3 було набуто майно у власність не визнаний судом недійсним, то відповідно решта позовних вимог також не може бути задоволена.

При цьому відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності (ст. 74 ЦК УРСР). Згідно зі ст. 75 ЦК УРСР позовна давність

5

застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін, а її перебіг починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізн&зася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про знаходження в суді цивільної справи та про наявність спору, що об'єктивно підтверджується її заявою від 01.09.2006 року (т.1,а.с.24), заявою про перегляд заочного рішення (т.1,а.с.26-28), позовною заявою від

21.07.2006року (т.1,а.с.99), а будь-яких доказів, що підтверджують поважність причин пропуску строку позовної давності суду надано не було, підстав для його поновлення суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 48, 71-75 ЦК УРСР, ст.ст. 317, 319 ЦК України, ст. 22 КпШС України, ст.ст. 60-61 СК України, ст.ст. 10, 60, 61, 130, 208, 209, 212-215 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» N 3 від 28.04.1978 р., Постановою Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи, СУД-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу, Житлово-будівельного кооперативу «Малиновський - 13», треті особи - Третя Одеська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, про визнання права власності на частину квартири

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення

6