Ухвала

іменем україни

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10 березня 2012 року між ними та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передала відповідачу кошти у розмірі 4 000 доларів США та 3600 грн, а ОСОБА_4 - 3000 доларів США, які ОСОБА_5 зобов'язався повернути до 01 червня 2012 року, про що написав розписку. Станом на день надання позики 4 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) становило 31 952 грн, 3 000 доларів США за офіційним курсом НБУ - 23 964 грн. Посилаючись на те, що у встановлений договором строк позичальник суму позики не повернув, позивачі просили стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 37 353 грн, з яких: 35 665 грн - основна сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 1 688 грн - 3 % річних від простроченої суми, на користь ОСОБА_4 - 25 173 грн, з яких: 24 035 грн - основна сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 1 138 грн - 3 % річних від простроченої суми. Також просили стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн на користь ОСОБА_3, та 5 000 грн на користь ОСОБА_4

У березні 2014 року ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позов, у якому просив визнати договір позики від 10 березня 2012 року недійсним, мотивуючи вимоги тим, що первісний позов є безпідставним. Зазначений договір позики оформлено з порушенням ст. 203 ЦК України, оскільки розписки він не підписував і, відповідно, прийняття ним зобов'язань за цим договором не відповідає його внутрішній волі.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 08 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2014 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики на користь ОСОБА_3 у розмірі 37 353 грн, з яких: 35 665 грн - основна сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 1 688 грн - 3 % річних від простроченої суми; на користь ОСОБА_4 - 25 173 грн, з яких: 24 035 грн - основна сума боргу з урахуванням індексу інфляції, 1 138 грн - 3 % річних від простроченої суми. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що 10 березня 2012 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передала відповідачу кошти у розмірі 3 600 грн та 4 000 доларів США, що станом на день укладення договору позики за курсом НБУ еквівалентно 31 952 грн, а ОСОБА_4 - 3 000 доларів США, що станом на день укладення договору позики за курсом НБУ еквівалентно 23 964 грн, з кінцевим терміном повернення до 01 червня 2012 року. За домовленістю сторін позика є безвідсотковою.

На підтвердження передачі коштів ОСОБА_5 написав розписку.

Взяті на себе зобов'язання за договором позики ОСОБА_5 належним чином не виконав.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що зобов'язання за договором позики ОСОБА_5 не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 При цьому суд стягнув з позичальника на користь позикодавців суму боргу за курсом, встановленим на час укладення оскаржуваного договору, а також з урахуванням інфляційних втрат.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не перевірив розрахунок заборгованості відповідача та не встановив розмір його заборгованості станом на день ухвалення судового рішення з урахуванням офіційного курсу долара США.

Крім того, ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується зростанням цін на товари і послуги.

Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним.

Застосування до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за своєю правовою природою є відшкодуванням збитків, завданих кредитору внаслідок знецінювання його грошових коштів у зв'язку зі зростанням загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що предметом договору позики, укладеного між сторонами даного спору, були також грошові кошти в іноземній валюті, отже стягнення боргу в іноземній валюті з урахуванням індексу інфляції національної грошової одиниці - гривні - не відповідає вимогам закону.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не спростував, обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не з'ясував, зокрема, не навів розрахунок заборгованості з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення, а не на день укладення спірного договору позики, та не перевірив розрахунок санкцій за порушення грошового зобов'язання, які підлягають застосуванню у даному випадку, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

С.П. Штелик