Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про знесення самочинного будівництва й звільнення земельної ділянки, за касаційними скаргами Вінницької міської ради та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Вінницька міська рада звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що за результатами проведення перевірки департаментом архітектури містобудування та кадастру Вінницької міської ради встановлено проведення ОСОБА_3 будівельних робіт щодо будівництва господарської споруди з габаритними розмірами 3,85Ч10,4 м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації. 21 серпня 2013 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області винесено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, за змістом якого ОСОБА_3 зобов'язано негайно припинити роботи з будівництва спірної господарської споруди, а також привести зазначений об'єкт будівництва у відповідність до вимог чинного законодавства. Також ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ним норм чинного законодавства. 01 листопада 2013 року відповідачу направлено повторне письмове попередження з вимогою про знесення самочинно збудованої споруди у строк до 06 листопада 2013 року. Проте, вимоги виконані не були. Ураховуючи викладене, Вінницька міська рада просила задовольнити їх позовні вимоги та, з урахуванням уточнених позовних вимог, зобов'язати ОСОБА_3 за власний рахунок знести самочинно збудовану частину господарської споруди прямокутної форми з габаритними розмірами 3,85Ч10,4 м (побудованої на місці сараю під літ. "Б", "б" вбиральні під літ. "Г", металевого паркану довжиною 3,51 м з боку АДРЕСА_1, паркану з дерев'яних дощок довжиною 66,46 м, що відділяє двір і город садиби АДРЕСА_1, паркану з дерев'яних дощок довжиною 3,51 м, який розташований між садибами АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, зазначених у додатку № 1 до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 28 березня 2014 року, шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 182 кв. м для відновлення проїзду загального користування до садиби АДРЕСА_2.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 15 липня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову Вінницької міської ради.

У касаційних скаргах Вінницька міська рада та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційні скарги заявників підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вирішуючи спір, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, виходили з того, що спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 17 березня 1983 року й від 13 травня 2013 року ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням Вінницької міської ради від 31 березня 1990 року ОСОБА_3 користується земельною ділянкою загальною площею 1203 кв. м, з яких 600 кв. м передано в постійне користування, 603 кв. м - в тимчасове користування.

Власником сусіднього будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_4

Рішенням виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 10 лютого 1983 року за садибою АДРЕСА_2 закріплено земельну ділянку площею 600 кв. м із земельної ділянки садиби АДРЕСА_1.

На підставі рішення Вінницької міської ради від 31 березня 1990 року за садибою АДРЕСА_2 закріплено земельну ділянку площею 600 кв. м, яка передана в постійне користування, а також земельну ділянку площею 17 кв. м передану в тимчасове користування.

За рахунок земельної ділянки садиби АДРЕСА_1 утворено проїзд з АДРЕСА_2 (рішення виконкому Вінницької міської ради народних депутатів від 10 лютого 1983 року).

Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області від 21 серпня 2013 року визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, яке передбачено частиною п'ятою статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема встановлено, що останній самовільно без затвердженої проектної документації виконує будівельні роботи з будівництва господарської споруди за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30).

Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду із вимогою про знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суду першої інстанції, перш за все треба було з'ясувати юрисдикційність спору суду загальної юрисдикції.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 3 ЦПК України.

Вирішуючи спори про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, де позов заявлений суб'єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення контролю, у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва (частина сьома статті 376 ЦК України), судам слід перевіряти, чи не є відносини між сторонами публічно-правовими та чи підлягає зазначений спір вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року № 6-137цс14, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Проте, розглянувши спір у порядку цивільного судочинства, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що позивач - міська рада - звернувся до суду як суб'єкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення контролю у сфері містобудування у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва та містобудування.

Адже статтею 7 Закону України «Про основи містобудування» визначено, що державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Таким чином, суди не врахували, що відносини між сторонами є публічно-правовими, а тому зазначений спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи те, що порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, допустили як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ч. 1 ст. 340, п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Керуючись статтями 333, 336, 340, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Вінницької міської ради та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 15 липня 2014 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про знесення самочинного будівництва й звільнення земельної ділянки, закрити.

Роз'яснити Вінницькій міській раді, що вона має право в порядку, визначеному ч. 3 ст. 6 КАС України, звернутися із позовною заявою до адміністративного суду, якщо вважає, що діями ОСОБА_3 порушено її права чи інтереси.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська