АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Лопатюк Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Борисової О.В., Гаращенко Д.Р.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, стягнення грошових коштів.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовувала свої вимоги тим, що з 2003 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, який зник при загадкових обставинах. У зв'язку з чим 05.02.2013 року СВ Подільського РУГУ МВС України в м. Києві було порушено кримінальну справу за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України.

Наприкінці листопада 2013 року їй стало відомо про те, що між її чоловіком, ОСОБА_8 та ОСОБА_4, 14.07.2010 року було укладено правочин, оформлений як розписка. Відповідно до умов якої, ОСОБА_4 (продавець) отримав від ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (покупці) 11 850 000 гривень, що в обмінному еквіваленті дорівнює 500 000 доларів США, від кожного 50% суми. Вказана сума отримана в якості попередньої оплати за купівлю майнових прав, що дорівнює 100% участі Обслуговуючого кооперативу «ЖК «Житлобудівельник». Кінцевий розрахунок між сторонами мав би відбутися на протязі 150 календарних днів з дати підписання даної розписки. Відповідачем взяті зобов'язання за розпискою виконані не були, як і не були повернуті отримані ним грошові кошти, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

А відтак, із урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог позивач просила суд задовольнити її вимоги та стягнути з ОСОБА_4 на її користь 15 428 025 гривень, виходячи з того, що угода укладена її чоловіком це не просто угода про придбання майна, а угода яка була укладена з урахуванням коштів половина з яких є їх спільною сумісною власністю як подружжя.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 7 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 було задоволено частково.

Визнано недійсним правочин попередньої оплати за купівлю майнових прав, укладеного між ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_6, згідно розписки від 14 липня 2010 року, в частині попередньої купівлі-продажу майнових прав Обслуговуючого кооперативу «Житловий кооператив «Житлобудівельник», ОСОБА_7.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 7714 012, 50 гривень.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та постановлення нового про відмову у задоволенні позову. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначаючи, що судом залишено поза увагою те, що на момент пред'явлення даного позову сплив строк позовної давності, оскільки оспорювана розписка датована 14.07.2010 року у той час, як позивач звернулась до суду із даним позовом 11.12.2013 року. Суд безпідставно не застосував до вимог позивача строків позовної давності, чим порушив норми матеріального права, а саме ч. 3 та ч.4 ст. 267 ЦК України.

Також суд зазначав про те, що розписка від 14.07.2010 року є договором попередньої оплати за купівлю майнових прав. Хоча, розписка підписана тільки ОСОБА_4 Відсутність в ній підписів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вказує на відсутність між сторонами правочину згоди щодо всіх істотних умов, зокрема ціни, а відтак він є неукладеним.

Таким чином суд визнавши недійсним правочин попередньої оплати за купівлю майнових прав та застосувавши наслідки недійсності правочину порушив норми матеріального права, а саме ч. 1 ст. 638 ЦК України.

Апелянт у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Позивач та її представник починаючи з вересня 2015 року неодноразово повідомлялися судом про розгляд справи за адресами визначеними в матеріалах справи.

Згідно акту про вручення повістки складеного працівниками ЖЕД «Липкижитлосервіс» вбачається, що квартира АДРЕСА_1 винаймається орендарями, а відтак місце перебування ОСОБА_5 невідомо ( а.с. 223).

З урахуванням вищевикладеного та беручи до уваги необхідність дотримання судом розумних строків розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та її представника, які в порушення вимог ст. 77 ЦПК України не повідомили суд про зміну місця свого перебування. А в разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка направляється на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб що з'явилися до суду, перевіривши матеріали справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції зазначав, що правочин який було укладено сторонами не є договором позики, а є договором попередньої оплати за купівлю майнових прав, як зазначено у вказаній розписці. З урахуванням положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванні шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» а також ст. 65 СК та ст. 369 ЦУ України, суд дійшов висновку, що позивач правомірно звернулась до суду з вищевказаним позовом. Оскільки вона як дружина ОСОБА_7, має право на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя. Крім того останній повинен був запросити її згоди на укладення вищевказаного правочину попередньої плати за купівлю майнових прав.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 кошти, суд першої інстанції виходив з того, що вона має право на пред'явлення вимог за розпискою від 14.07.2010 року у відповідності до якої ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_7 та ОСОБА_6 11 850 000 гривень що в обмінному еквіваленті дорівнює 1 500 000 доларів США, від кожного по 50% суми. Вказана сума отримана в якості попередньої оплати за купівлю майнових прав, що дорівнює 100% участі Обслуговуючого кооперативу «Житловий кооператив «Житло будівельник» ( 4 учасника). Кінцевий розрахунок між сторонами відбудеться на протязі 150 календарних днів з дати підписання даної розписки виключно при виконанні зазначених умов розписки. При невиконанні вищевказаних умов сума попередньої оплати підлягає поверненню в повному обсязі відповідно до існуючого на момент повернення курсу гривні до долара США.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не є стороною( учасником) визначеною в розписці від 14.07.2010 року. За змістом розписки також не передбачено обов'язку щодо повернення зазначених у ній коштів на користь позивача.

Посилання позивача в позовній заяві на те, що кошти внесені ОСОБА_7 є спільною сумісною власністю подружжя, і чоловік без її згоди розпорядився ними не в інтересах сімї, а відтак вони підлягають поверненню їй не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Правовідносини, які виникли між сторонами не регулюються нормами Сімейного Кодексу України. А відтак за цивільно - правовою угодою право на їх повернення може ставити лише сторона цієї угоди, якою позивач не є.

Питання про поділ майна ( коштів) не може також вирішуватися в межах договірних відносин сторін за розпискою від 14.07.2010 року.

Також слід відзначити, що позивачем при подачі позову не було залучено до участі у справі всіх учасників визначених умовами розписки від 14.07.2010 року, яка і стала підставою для звернення позивача до суду за захистом порушених прав. А відтак судом вирішувалися питання щодо прав та обов'язків осіб, які не були залучені до участі у справі, що вказує на порушення норм процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду не можна визнати таким що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а відтак воно підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про відмову позивачу у задоволенні заявлених вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 липня 2015 року скасувати та постановити нове, за яким;

ОСОБА_5 відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: