УХВАЛА

іменем україни

20 травня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Штелик С.П.,

Черненко В.А., Журавель В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою дільничного лікаря-психіатра Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька Мосур Світлани Мефодіївни про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 7 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року дільничний лікар-психіатр Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька (далі - ВОПЛ №1) Мосур С.М. звернулася до суду з указаною вище заявою, в якій посилалась на те, що вона отримала відомості від комунального лікувально-профілактичного закладу «Міська клінічна стоматологічна поліклініка», які давали їй достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_4 тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона може завдати шкоди своєму здоров'ю. Дане припущення вона обґрунтовувала також інформацією про численні звернення Луцького міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про направлення її до психіатричної лікарні і медичною документацією комунального лікувально-профілактичного закладу «Міська клінічна стоматологічна поліклініка».

З урахуванням наведеного лікар-психіатр просила суд провести у примусовому порядку психіатричний огляд ОСОБА_4

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 7 жовтня 2014 року, заяву дільничного лікаря-психіатра задоволено. Ухвалено провести психіатричний огляд ОСОБА_4 у примусовому порядку.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення й ухвалити нове, яким у задоволенні заяви дільничного лікаря-психіатра відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи заяву дільничного лікаря-психіатра районний суд виходив із того, що додані до заяви докази, висновок лікаря-психіатра свідчать про те, що ОСОБА_4 страждає на тяжкий психічний розлад та не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан, поведінку, унаслідок чого може завдати значної шкоди своєму здоров'ю.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, пославшись також на те, що ОСОБА_4 не дала згоду на проведення психіатричного огляду, а те, що дільничний лікар-психіатр вже неодноразово зверталася до суду з такою заявою, не вплинуло на правильне вирішення цієї заяви.

Проте повністю погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно із ч. 1 ст. 279 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

У чч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України передбачено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Судом встановлено, що 2 вересня 2004 року ОСОБА_4, яка є вчителем біології вищої кваліфікаційної категорії, вперше звернулася до лікаря поліклінічного відділу ВОПЛ № 1 і у неї було діагностовано помірну виражену депресивну реакцію з соматичними симптомами, після цього вона проходила курс лікування на денному стаціонарі цієї лікарні.

У 2008 - 2009 роках Луцький міський відділ управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області неодноразово звертався до поліклінічного відділу ВОПЛ № 1 про обстеження та надання психіатричної допомоги ОСОБА_4 через безпідставні звернення до відділу міліції про її переслідування, отруєння, які не знаходили свого підтвердження. Такі ж звернення надходили до поліклінічного відділу ВОПЛ № 1 від головного лікаря санепідемстанції м. Луцька та Луцького району, а у червні 2014 року - від комунального лікувально-профілактичного закладу «Міська клінічна стоматологічна поліклініка».

Урахувавши ці доводи заявника та додані відповідні докази, а також висновок дільничного лікаря-психіатра від 8 липня 2014 року № 2830/2-23.14 та пославшись на ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд задовольнив заяву.

Разом із тим апеляційний суд не звернув увагу на те, що наведені вище докази, крім звернення комунального лікувально-профілактичного закладу «Міська клінічна стоматологічна поліклініка», уже були предметом судового розгляду та оцінки і рішеннями Луцького міськрайонного суду Волинської області від: 14 червня 2006 року, 12 березня 2009 року, 19 березня 2010 року, 27 грудня 2010 року, що набрали законної сили (а.с. 52-55), у задоволенні аналогічної заяви дільничного лікаря-психіатра Мосур С.М. було відмовлено.

У порушення вимог ч. 3 ст. 61, ч. 2 ст. 223 ЦПК України апеляційний суд обґрунтував задоволення заяви лікаря-психіатра тими же доказами та обставинами, які вже були відхилені.

Саме по собі посилання на звернення комунального лікувально-профілактичного закладу «Міська клінічна стоматологічна поліклініка» про примусову госпіталізацію ОСОБА_4 у зв'язку із її поведінкою у поліклініці без перевірки цієї інформації, аналізу та оцінки (ст. 212 ЦПК України) на предмет наявності підстав для припущення про наявність у неї психічного розладу є недостатнім.

У зв'язку із цим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що застосування ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», тобто про примусовий огляд особи, можливе лише у виняткових випадках та при доведеності такого критерію як серйозна небезпека для здоров'я пацієнта у разі не надання такої психіатричної допомоги.

Крім того, згідно зі ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров'я, тобто кожна особа важаться такою, яка не має психічного розладу, доки, наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Судове рішення апеляційного суду не містить належних, допустимих, достовірних доказів, які б у своїй достатності та взаємному зв'язку давали достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_4 психічного розладу, як і доказів щодо її розладу психічної діяльності.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим судове рішення не містить обґрунтовані підстави для надання ОСОБА_4 психіатричної допомоги у примусовому порядку, що встановлені законом (ст. 280 ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, апеляційним судом не встановлені, його судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 7 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

С.П. Штелик

В.А. Черненко

В.І. Журавель