Справа №484/2984/14-ц 16.02.2015 16.02.2015 16.02.2015
Провадження №22-ц/784/520/15
Провадження № 22-ц/784/520/15 Головуючий в суді 1 інстанції - Мельничук О.В.
Категорія 27 Доповідач апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

16 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенко П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4,

- представника відповідача Ремешевського Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»,

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2014 року ухвалене за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або Банк) про стягнення депозитних коштів та відшкодування втраченої вигоди,

встановила:

24 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення депозитних коштів за договором банківського вкладу «Стандарт на 12 міс.» та відшкодування втраченої вигоди.

Позивач зазначав, 18 березня 2013 року уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір депозитного вкладу № SAMDN4768 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»).

На виконання його умов передав банку у користування грошові кошти у розмірі 19 000 доларів США строком до 18 березня 2014 року з нарахуванням процентної ставки 9, 75 % річних на суму вкладу.

По закінченню строку дії договору, на його неодноразові звернення, відповідач внесок не повернув, що ж до відсотків, то вони частково були позивачем зняті, залишок складає 225 доларів США.

Крім того, з 18 березня по 18 липня 2014 року, у зв'язку з неповерненням вкладу він втратив вигоду у розмірі 616 доларів США.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 19 000 доларів США банківського вкладу, що еквівалентно 233 430 грн. та 616 доларів США відшкодування втраченої вигоди.

Заперечуючи проти позову представник відповідача посилався, як на необґрунтованість позову, так і те, що Банк є неналежним відповідачем.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2014 року, описку у якому виправлено ухвалою того ж суду від 15 січня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_3 19 000 доларів США, що еквівалентно 233 430 грн. по банківському вкладу та 2 334 грн. 30 коп. судового збору. В задоволенні позовних вимог про стягнення втраченої вигоди відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник Банку - Данильченко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати у задоволеній частині та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

-2-

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та відсутності підстав для стягнення з відповідача вказаних позивачем грошових коштів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача суми банківського вкладу в розмірі 19 000 доларів США, що еквівалентно 233 430 грн., з огляду на те, що позивач у встановленому умовами договору порядку (п.11) скористався своїм правом дострокового розірвання договору Вклад «Стандарт на 12 міс.» від 18 березня 2013 року, повідомивши письмово відповідача про такий намір, а відповідач дій щодо виконання умов договору та повернення позивачу грошового вкладу «на вимогу» не здійснив.

Водночас, відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування втраченої вигоди, суд виходив з їх недоведеності і в цій частині рішення суду не оскаржувалось.

Згідно положень ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Судом встановлено, що 18 березня 2013 року між сторонами укладений договір депозитного вкладу № SAMDN4768 (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), за яким відповідач прийняв від позивача грошовий внесок (вклад) у розмірі 19 000 доларів США на зворотній основі строком до 18 березня 2014 року із сплатою 9,75 % річних від суми внеску. Факт внесення позивачем на особовий рахунок грошового вкладу у розмірі 19 000 доларів США підтверджується квитанцією від 18 березня 2013 року, копію якої долучено до матеріалів справи (а.с.4, 99).

Згідно пунктів 4, 5 договору дія договору припиняється з виплатою всієї суми вкладу разом із процентами, належними у відповідності з умовами договору. За вимогою повернення частини вкладу, зобов'язання обох сторін договору по вкладу припиняються, та вклад повертається. За бажанням на залишок суми можливе оформлення нового договору.

Пунктами 9 - 14 цього ж договору передбачено право сторін достроково розірвати договір, повідомив про це один одного за два банківських дня до дати розірвання договору. Зокрема, якщо вкладник вимагає розірвати договір, а 6 місяців з дати його оформлення ще не пройшли, то йому повертається сума вкладу (п. 11 договору).

05 травня 2014 року позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про повернення вкладу (а.с.7). Проте його вимога банком не була задоволена (а.с.8).

Іншого, відповідач належними і допустимими доказами не довів, хоча то згідно ст. 60 ЦПК України є його обов'язком.

Отже, як встановлено, позивач скористався своїм правом дострокового розірвання вищевказаного договору згідно пункту 11 договору та письмово повідомив відповідача про такий намір, однак відповідач не здійснив наміру щодо виконання умов договору та повернення позивачу суми вкладу «На вимогу», у сумі 19 000 доларів США.

За такого, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, встановив правовідносини між сторонами та, виходячи з положень ст. 1060 ЦК України, які визначають умови повернення вкладу, обґрунтовано вважав правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача суми банківського вкладу. У зв'язку з чим, обґрунтовано ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

-3-

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку про відшкодування втраченої вигоди, то колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати рішення суду в частині відмови у її стягненні.

Доводи апеляційної скарги представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що у зв'язку з окупацією території Автономної Республіки Крим Російською Федерацією діяльність усіх відокремлених підрозділів Банку була припинена, тому відповідач не повинен відповідати за договором банківського вкладу, укладеним на території АР Крим, є безпідставними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Положення частин 1, 2 ст. 1060 ЦК України передбачають, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За умовами п. 9 укладеного між сторонами договору передбачено права обох сторін достроково розірвати даний договір, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору.

За такого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв'язку з письмовою вимогою ОСОБА_3 від 05 травня 2014 року про повернення грошового вкладу, відповідач на підставі умов договору та вимог закону зобов'язаний повернути зазначений вклад.

Посилання в апеляційній скарзі представника Банку про відсутність в матеріалах справи доказів, які підтверджують наявність між сторонами укладеного договору, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в суді апеляційної інстанції позивачем пред'явлено оригінал договору № SAMDN4768 (Вклад «Стандарт на 12 міс.») від 18 березня 2013 року та в матеріалах справи міститься оригінал касового чеку, виданого ОСОБА_3 18 березня 2013 року філією«Кримське РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття депозитного рахунку та зарахування суми в розмірі 19 000 доларів США

Твердження в апеляційній скарзі про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не повинен повертати депозит, оскільки кошти вносились у відділенні банку на території АР Крим, яка на даний період часу окупована, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, з матеріалів справи вбачається, що договір вкладу № SAMDN4768 (Вклад «Стандарт на 12 міс.») від 18 березня 2013 року укладений між позивачем ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпропетровську.

Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

-4-

Відповідно до п. 5 Постанови Правління Національного Банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», банки, в тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів.

Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є громадянином України, його місце проживання з 03 грудня 2013 року зареєстроване у АДРЕСА_1. На даний час позивач проживає за місцем реєстрації.

Оскільки банк за своїми зобов'язаннями не вирішив вимогу позивача, то право позивача як вкладника підлягає захисту за рішенням суду.

Посилання представника відповідача на те, що позивач мав довести, а суд - перевірити факт неотримання ОСОБА_3 від створеного на території АР Крим «Фонду захисту вкладників» коштів за даним договором, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки оригінал квитанції про внесення вкладу знаходиться у позивача.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти зобов'язання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи представника Банку не спростовують наведеного і зроблених в рішенні суду першої інстанції висновків, в зв'язку з чим підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 грудня 2014 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 15 січня 2015 року про виправлення описки, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: