УХВАЛА

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 3 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 4 грудня 2014 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 4 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 26 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредобанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк»), та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник, ОСОБА_4, отримав кредитні кошти у розмірі 890 тис. Євро з кінцевим строком повернення до 25 липня 2022 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між банком, ОСОБА_4 та ним було укладено договір поруки. Зазначав, що у березні 2013 року банк звернувся до суду із позовом, у тому числі і до нього, як поручителя, з вимогами про дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. З вказаної позовної заяви він дізнався, що у травні 2008 року ОСОБА_4 отримав від банку повідомлення від 16 травня 2008 року про зміну процентної ставки й необхідність у зв'язку з цим з'явитись протягом 10 днів до банку для укладення додаткового договору. Оскільки ОСОБА_4 не уклав додатковий договір, то, відповідно до цього повідомлення, він був зобов'язаний у 10-денний строк з часу надіслання банком цього повідомлення достроково повністю повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення. Вважав, що у такому випадку строк виконання зобов'язання за кредитним договором настав у травні-червня 2008 року. Оскільки банком протягом 4 років не заявлено до суду позову про стягнення з нього, як з поручителя (такий позов заявлено лише 15 березня 2013 року), то, згідно умов передбачених п. 4.6. договору поруки від 26 липня 2007 року, такий договір припинено.

Позивач просив, з урахуванням уточнених вимог, визнати договір поруки, укладений 26 липня 2007 року між ним, банком та ОСОБА_4, припиненим.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 3 квітня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано зобов'язання за договором поруки від 26 липня 2007 року, укладеним між ВАТ «Кредобанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_3, припиненими. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа в апеляційному порядку розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Рівненської області від 4 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права: ОСОБА_4 просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити; ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що право вимоги банку за кредитним договором настало в травні 2008 року в зв'язку з тим, що боржник не прийняв умови банку щодо зміни умов кредитного договору, а відтак, настав строк виконання основного зобов'язання, так як він зобов'язаний був повернути кредит достроково. Проте, скористався своїм правом вимоги лише в березні 2013 року шляхом звернення до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя за кредитом, тобто більше ніж через 3 роки з моменту настання строку виконання основного зобов'язання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що направлення банком позичальнику повідомлення про зміну процентної ставки від 16 травня 2008 року не може вважатись вимогою про дострокове повернення кредиту, оскільки банк фактично не підвищив процентну ставку і надалі не вимагав дострокового повернення кредиту.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна, оскільки їх суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 26 липня 2007 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 890 тис. Євро зі сплатою 27 % річних з кінцевим строком повернення до 25 липня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 26 липня 2007 року між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Також судами встановлено, що 16 травня 2008 року ВАТ «Кредобанк» направило ОСОБА_4 повідомлення про зміну процентної ставки та відповідно до п. 3.8 кредитного договору обов'язок з'явитись до банку для укладення додаткового договору протягом 10 днів. Також у повідомленні зазначено, що у випадку невиконання ОСОБА_4 вказаного положення та/або при відсутності його згоди з пропозицією банку на зміну процентної ставки, він зобов'язаний протягом 10 днів з часу надіслання банком цього повідомлення повністю повернути суму кредиту та проценти, комісії за користування кредитом на день повернення. Також банк у вказаному повідомленні зазначив, що у разі невиконання цих вимог у банку виникнуть правові підстави для примусового стягнення заборгованості аж до звернення стягнення на предмет застави (іпотеки).

Після направлення ОСОБА_4 цього повідомлення додаткові договори між ним та банком не укладались.

Відповідно до п. 4.10 кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом 30 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором.

Тобто, оскільки ОСОБА_4 не з'явився у десятиденний строк з дня отримання повідомлення-вимоги до банку для укладення додаткових договорів та не висловив свою згоду з пропозицією банку на зміну процентної ставки, то відповідно до умов кредитного договору 27 травня 2008 року у банку виникло право вимоги дострокового погашення боргу за кредитним договором.

У п. 4.6 договору поруки зазначено, що договір поруки припиняється за спливом трьохрічного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З вказаного випливає, що у зв'язку з отриманням 16 травня 2008 року ОСОБА_4 вказаної вимоги, строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором змінено згідно умов цього договору.

Проте апеляційний суд вважав, що направлення позичальнику вказаного повідомлення не може бути вимогою про дострокове повернення кредиту, оскільки позичальник до липня 2011 року не порушував графіку погашення кредиту, а, відтак, у банку не виникало право вимоги дострокового повернення заборгованості.

При цьому апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не врахував, що позичальник не виконав умови п. 3.9 кредитного договору і у цьому разі за умовами кредитного договору у банку виникло право вимоги дострокового повернення кредиту та саме з цього моменту почав спливати визначений договором поруки трьохрічний строк виконання зобов'язання, протягом якого банк має право звернутись з вимогою до поручителя, а у разі, якщо банк не скористається таким правом, зобов'язання за договором поруки припиняються після спливу такого строку.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 8 жовтня 2014 року № 6 - 128 цс 14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України зазначене не врахував, не з'ясував, чи не змінився строк виконання зобов'язання за кредитним договором у зв'язку з направленням банком вимоги про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, чи припинилась порука відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Про вказані порушення закону зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму судовому рішенні від 22 жовтня 2014 року при скасуванні попереднього судового рішення апеляційного суду, однак апеляційний суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України вказівки суду касаційної інстанції, які є обов'язковими, не виконав.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий апеляційний розгляд, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону. Також суду слід з'ясувати, чи вирішена справа за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості з метою дотримання вимог ч. 2 ст. 223 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 4 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта