Номер провадження: 22-ц/785/2100/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Оверіної О.В., Фальчук В.П.,

з участю секретаря судового засідання - Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрссиббанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору поруки, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.12.2013 року,-

встановила :

В квітні 2008 року представник Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10.08.2007 року та уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості у загальному розмірі 150 065,75 доларів США, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10.08.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 0, згідно з умовами якого банк надав відповідачу на придбання автомобіля кредит у розмірі 92000,00 долларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5% річних, з кінцевим терміном повернення 10.08.2014 року. Проте відповідач ОСОБА_3 порушив встановлені кредитним договором терміни повернення наданого кредиту та терміни сплати відсотків за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання умов за зазначеним вище кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_2 було укладено договори поруки №133098, згідно з якими відповідачі несуть солідарну відповідальність перед банком за виконання договору.

Не визнавши позовні вимоги, ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки №133098 від 10.08.2007 року. Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що на момент укладання договору поруки, станом на 10.08.2007року вона перебувала у відпустці по догляду за двома малолітніми дітьми, не працювала, знаходилась на повному утриманні свого чоловіка, ОСОБА_3, особистого майна не мала, будь яких доходів не отримувала. На прохання чоловіка, з пропозиції працівника банку, вона власноруч написала заяву про надання своєї згоди на отримання ОСОБА_3 споживчого кредиту на придбання легкового автомобіля. Проте будучі юридично необізнаною особою, а також не ознайомленою працівниками банку з невідомою їй процедурою оформлення документів на отримання банківського кредиту, ОСОБА_2 було здійснено підписання договору поруки, запропонованого її співробітниками банку, як додатку до написаної заяви. При цьому ані зміст доданих до заяви документів, ані наслідки їх підписання, ОСОБА_2 розяснено не було. Крім того, примірники підписаних нею документів також працівниками банку ОСОБА_2 вручені не були. З причин відновлення свого порушеного права, ОСОБА_2 була змушена звернутися до суду з вказаними вимогами, які просить задовольнити та визнати недійсним договір поруки №133098 від 10.08.2007 року, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 на виконання зобовязання за кредитним договором №0 від 10.08.2007року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Ухвалою Малиновського районного суду міста ОСОБА_1 від 31.03.2013 року було відмовлено у задоволені заяви представника ТОВ «Кредекс Фінанс» про заміну позивача ПАТ «УкрСиббанк» правонаступником, належним позивачем - ТОВ «Кредекс Фінанс».

Ухвалою Малиновського районного суду міста ОСОБА_1 від 24.12.2013 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту було залишено без розгляду.

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста ОСОБА_1 від 24.12.2013 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ « УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки задоволено. Визнано недійсним договір поруки №133098 від 10.08.2007 року, укладений між ОСОБА_2 і ПАТ «УкрСиббанк», на виконання зобовязання за Договором про надання споживчого кредиту № від 10.08.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Не погоджуючись з заочним рішенням, апеляційну скаргу подала особа, яка не приймала участь у справі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», в якій з посиланням на порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10.08.2007 року, у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки відмовити. При цьому посилався на те, що районним судом безпідставно було відмовлено в задоволені заяви ТОВ «Кредекс Фінанс» про заміну позивача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника згідно договору факторингу - ТОВ «Кредекс Фінанс», в звязку з чим останнього не було залучено до участі у справі та не було сповіщено про дату та час судових засідань по справі і, відповідно, він не мав можливості надати всі необхідні пояснення та докази по справі. Також вказав, що жодних доказів факту обману при підписанні договору поруки не наведено позивачем за зустрічним позовом, останньою було власноручно підписано договір поруки. Також апелянт просив застосувати строк позовної давності.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 10.08.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №0, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_3 на придбання автомобіля кредит у розмірі 92000,00 долларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5% річних, з кінцевим терміном повернення 10.08.2014 року. Проте відповідач ОСОБА_3 порушив встановлені кредитним договором терміни повернення наданого кредиту та терміни сплати відсотків за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання умов за кредитним договором №0 від 10.08.2007 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_2 було укладено договори поруки №133098, згідно з якими відповідачі несуть солідарну відповідальність перед банком за виконання договору.

20.04.2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір факторингу №05/12, копія якого була надана до суду, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором, що був укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Позивач по справі - ПАТ «Укрсиббанк» 29.10.2012 року звертався до суду з заявою про заміну позивача на підставі ст. 37 ЦПК України у звязку відступленням права вимоги (т.2, а.с.127-130).

Крім того, в матеріалах справи містяться копії документів, які були витребувані у ТОВ «Кредекс Фінанс», та надані останнім до суду 26.03.2013 року, а саме акт приймання-передачі за договором факторингу та копія кредитної справи за кредитним договором що був укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 (т.2, а.с. 154-188).

Також в матеріалах справи міститься заява ТОВ «Кредекс Фінанс» від 19.09.2013 року про процесуальне правонаступництво та додані до неї докази прийняття права вимоги за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 (т.2, а.с. 279-298).

Відповідно до ст. 37 ЦПК України у разі заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив.

Таким чином, відступлення права вимоги відбулося у відповідності до чинного законодавства України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у залученні до участі у справі правонаступника ПАТ «Укрсиббанк» - ТОВ «Кредекс Фінанс» стороною в цивільному процесі, чим порушив права останнього на захист своїх прав та інтересів як позивача по первісному позову та відповідача по зустрічному.

За таких обставин, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є окремою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Крім того, задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення ОСОБА_2 при укладанні оскаржуємого договору поруки не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, оскільки укладено під впливом помилки та застосував ст. 229 ЦК України.

Крім того, суд зробив припущення, що ПАТ «УкрСиббанк», укладаючи договір поруки з ОСОБА_2, ввів останню в оману та застосував ст. 230 ЦК України.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Суд помилково поряд зі ст. 229 ЦК України застосував ст. 230 ЦК України, оскільки вони є взаємовиключними.

Крім того, відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до п.19 та п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Таким чином, та обставина, що на момент укладання договору поруки, станом на 10.08.2007 року ОСОБА_2 перебувала у відпустці по догляду за двома малолітніми дітьми, не працювала, знаходилась на повному утриманні свого чоловіка ОСОБА_3, особистого майна не мала, будь яких доходів не отримувала та не була юридично обізнаною не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Саме невручення примірника договору поруки ОСОБА_2, підписаного нею 10.08.2007 року не може свідчити про обман з боку ПАТ «УкрСиббанк».

Колегія суддів також не погоджується з висновком районного суду про те, що відповідачем не було представлено суду документи, які свідчили б про те, що ОСОБА_2 прибула 10.08.2007 року в ПАТ «УкрСиббанк» саме в якості поручителя, адже в матеріалах справи міститься договір поруки від 10.08.2007 року, який власноруч підписаний (Мунтян) О.І., про що не заперечувалось сторонами по справі.

Жодних належних та допустимих доказів факту обману з боку працівників ПАТ «УкрСиббанку» при підписанні договору поруки не наведено ОСОБА_2 та не встановлено судом.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що позов (Мунтян) О.І. про визнання договору поруки недійсним не підлягає задоволенню, оскільки нею не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні ст. 60 ЦПК України щодо вчинення нею правочину під впливом помилки або обману.

Щодо заперечень на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та його вимоги про визнання поруки припиненою, колегія зауважує на наступне.

Відповідно до п. 9.5 договору про надання споживчого кредиту №0 від 10.08.2007 року встановлено строк дії договору з дня його укладання і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та пені у разі її нарахування, при цьому відповідно до п. 1.2.2. зазначеного договору позичальник у будь якому випадку зобовязаний повернути банку кредит у повному обсязі не пізніше 10.08.2014 року.

Однак 12.02.2008 року ПАТ «УкрСиббанк» надіслав ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 листи, копії яких містяться в матеріалах справи, в яких у звязку з невиконанням боржником ОСОБА_3, своїх зобовязань за кредитним договором, вимагав дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та комісій згідно з кредитним договором, тим самим змінивши умови кредитного договору, встановивши ОСОБА_3 і поручителям новий строк виконання основного зобовязання до 25.03.2008 року.

Відповідно до п.11.1. Договору про надання споживчого кредиту зазначено, що сторони погодили порядок дострокового повернення кредиту, а саме: у випадку настання обставин, передбачених у п.п.2.3, 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. цього договору та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищезазначеного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, при цьому у випадку неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни Позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення Банку чи у разі неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 41 календарний день з дати направлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку.

Зазначена у п.11.1. Договору повідомлення (вимога) Банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється курєром на адресу Позичальника, що вказана у розділі 12 цього Договору.

Таким чином, Договором встановлена процедура встановлення нового строку повернення кредиту за умовами договору.

Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного договору про надання споживчого кредиту та договору поруки сторони були ознайомлені та згодні, про що свідчать їх підписи на кожній сторінці договору.

Відповідно до п.2.1 договорів поруки кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставлення підпису повноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільним повідомленням та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.

Крім цього, у договорі поруки відсутні будь-які обмеження стосовно випадків, на які не застосовується пункт 2.1 договору поруки. Відповідно, будь-які зміни умов договору поруки, у тому числі встановлення нового строку виконання основного зобовязання, які збільшують обсяг відповідальності поручителя, призводять до порушення п. 2.1 договору поруки, і мають правові наслідки, передбачені ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Таким чином, встановлюючи новий строк виконання зобовязання і, відповідно, збільшуючи обсяг відповідальності поручителів, банк порушив умови п. 2.1 договорів поруки.

Більш того, слід зазначити, що умови договору поруки про зобов'язання поручителя відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому, а також умови кредитного договору про можливість зміни банком строку виконання основного зобовязання не звільняють сторін основного зобов'язання від узгодження цих дій із поручителем, оскільки договором поруки не передбачено, що такі дії проводяться без їх узгодження з поручителем.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 553, ч.1 ст. 554 ЦК України, поручитель хоча і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, проте він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст.555 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, встановлення нового строку виконання основного зобовязання навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Вказана правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду України від 19.12.2011року по справі № 6-67цс11, від 18.06.2012 року по справі № 6-73цс12, а також у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2012 року.

У Постанові Верховного Суду України від 25.09.2013 року по справі № 6-97цс13 також зазначено, що висновок судів про достатність попередньої згоди поручителя на зміну умов основного договору є безпідставним, якщо договором поруки чітко визначена необхідність узгодження з поручителем змін та доповнень до кредитного договору, унаслідок яких збільшується відповідальність останнього. Порушення цих умов відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України тягне припинення поруки.

Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Отже, колегія суддів доходить до висновку, що порука ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 10.08.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 є припиненою відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України, однак оскільки вимога щодо припинення поруки не є предметом позову, то у даній справі не може бути ухвалено рішення про визнання поруки припиненою.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору рішення районного на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задовленні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.12.2013 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрссиббанк», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору поруки відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.В.Оверіна

ОСОБА_5