22-ц/775/534/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Матвєєва Ю.О.
Категорія 55 Доповідач Супрун М.Ю.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Супрун М.Ю

суддів Баркова В.М., Миро ненко І.П..,

при секретарі Меркуловій Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и в :

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2014 року був частково задоволений його позов та з відповідача на його користь була стягнута індексація заробітної плати за період з 01 березня 2003 року по липень 2006 року та компенсація, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, в загальній сумі 1070,60 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 1600,00 грн. з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів.

Посилаючись на те, що присуджена йому рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2014 року заборгованість з заробітної плати перерахована відповідачем на його рахунок лише 16 січня 2015 року, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2014 року по 16 січня 2015 року в сумі 9696,96 грн. та на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, - 5 000 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 березня 2015 року вищезазначений позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі: ПАТ "ММК ім. Ілліча") на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1000,00 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті, у відшкодування моральної шкоди - 100 грн., розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду змінити та задовольнити його позов в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 послався на те, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив стягнутий на його користь середній заробіток з огляду на наявність спору щодо суми, яка підлягала виплаті йому при звільненні, оскільки такого спору між сторонами не існувало. Крім того, вважає, що суд не в повній мірі врахував його моральні страждання, пов'язані з порушенням трудових прав, в результаті чого зменшив суму відшкодування моральної шкоди.

Також не погодилось з рішенням суду ПАТ "ММК ім. Ілліча", яке в апеляційній скарзі просило рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 При цьому відповідач зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню по день ухвалення судового рішення, а не по день фактичного розрахунку. Отже, вважає, що підстав у суду для стягнення середнього заробітку після ухвалення судового рішення від 02 жовтня 2014 року не було. Крім того, суд не врахував, що після ухвалення попереднього рішення у відповідача не було змоги його виконати відразу з огляду на відсутність реквізитів позивача для перерахунку коштів, тому вини відповідача у виконанні із затримкою рішення суду про стягнення індексації та компенсації, середнього заробітку не було.

Представник позивача ОСОБА_2, діючий на підставі довіреності, в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу позивача, просив її задовольнити, скаргу відповідача відхилити.

Представник відповідача Новгородська В.В., діюча за довіреністю, в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги ПАТ «ММК ім. Ілліча», просила її задовольнити, апеляційну скаргу позивача відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача - відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач з 27 червня 1994 року по 04 травня 2011 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "ММК ім. Ілліча" (а.с. 5-7).

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 02 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 до ПАТ "ММК ім. Ілліча" про стягнення заборгованої суми індексації заробітної плати з компенсацією задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "ММК ім. Ілліча" на користь ОСОБА_1 індексацію заробітної плати з компенсацією за період з 01 березня 2003 року по липень 2006 року в сумі 1070,60 грн., середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні в розмірі 1600,00 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено, розподілено судові витрати (а. с. 5-7).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (стаття 116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

При цьому, стягуючи на користь позивача середній заробіток, суд визначив його розмір виходячи з наявності спору щодо суми, яка підлягала виплаті позивачу при звільненні.

З таким висновком суду першої інстанції в повній мірі погодитися не можливо з таких підстав.

Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Також згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 29 січня 2014 року (справа № 6-144ц13), непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначені правові висновки Верховного Суду України відповідно до ст. 3607 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що за рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2014 року з відповідача на користь звільненого позивача стягнуто недонараховану й невиплачену заробітну плату, дійшов обґрунтованого висновку, про те, що відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток і після ухвалення цього рішення по день фактичного розрахунку, проте не врахував таке.

Згідно правових позицій, які викладені Верховним Судом України в постановах від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13, від 27 березня 2013 року у справі № 6-15цс13, від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39цс11, від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Можливість зменшення судом таких сум може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника та часткового задоволенням вимог працівника про стягнення заборгованості із заробітної плати. Зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком позивача не ґрунтується на вимогах закону.

Сума невиплаченої позивачу заробітної плати була визначена судом при ухваленні судового рішення від 02 жовтня 2014 року, а тому підстав вважати, що між сторонами і подалі існував спір щодо розміру належних звільненому працівнику сум при звільненні немає, отже середній заробіток за затримку розрахунку відповідач повинен виплатити ОСОБА_1 за весь час затримки, а саме з часу ухвалення попереднього судового рішення по день фактичного розрахунку.

Згідно довідки Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, 29 грудня 2014 року на депозитний рахунок виконавчої служби від ПАТ "ММК ім. Ілліча" надійшли кошти в розмірі 2148, 23 грн. на виконання вищезазначеного рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 02 жовтня 2014 року. 05 січня 2015 року до управління державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області було направлено платіжне доручення № 4 для перерахування вказаної суми стягувану ОСОБА_1, а 16 січня 2015 року, згідно відмітки УДКСУ у м. Маріуполі Донецької області, сума в розмірі 2148, 23 грн. була сплачена на реквізити вказані стягувачем.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, закон покладає на підприємство, установу, організацію. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідачем не надано суду доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу за період з 03 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року стягнутої на його користь індексації заробітної плати та компенсації втрати цієї частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, а тому доводи апеляційної скарги відповідача апеляційний суд не приймає до уваги.

Виходячи з 62 робочих днів затримки розрахунку при звільненні та середньоденного заробітку позивача 131,04 грн., середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року складає 8 124,48 грн. (131,04 х 62).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції припустився помилки щодо визначення періоду затримки розрахунку при звільненні та не врахував, що відповідач перерахував кошти на рахунок виконавчої служби для позивача 29 грудня 2014 грудня і вини у підприємства в тому, що позивач отримав розрахунок тільки 16 січня 2015 року немає.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно абзацу 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Встановлено, що при звільненні позивача відповідачем порушено право позивача на своєчасний розрахунок при звільненні в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, що завдавало йому моральних страждань, оскільки на протязі тривалого часу він не міг на свій розсуд розпорядитися належною йому заробітною платою, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі і звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань позивача, їх тривалість, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано оцінив моральні страждання позивача в 100 грн.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутого на користь позивача середнього заробітку.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. 314, ст. 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 березня 2015 року в частині розміру середнього заробітку змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 8 124 (вісім тисяч сто двадцять чотири) гривні 48 коп., з утриманням з цієї суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: