РІШЕННЯ

Іменем України

20 травня 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Яншиній Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В.М., про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця, переведення на неї прав покупця та визнання за нею права власності на квартиру.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалася на те, що її донька ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 25 січня 1997 року по 15 січня 2013 року, від даного шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Їх сім'я проживала у належній їй на підставі договору дарування квартирі АДРЕСА_2.

Протягом тривалого часу позивачка працювала за кордоном, отримувала заробітну плату в іноземній валюті та відкладала гроші для придбання квартири. У 2006 році вона познайомилася із ОСОБА_7 та її донькою ОСОБА_8, які на той час мали намір продати квартиру АДРЕСА_1. Оскільки дана квартира знаходилася неподалік від місця проживання її доньки, тому позивачка разом з чоловіком ОСОБА_9 прийняли рішення про придбання для себе окремого житла у м.Дніпропетровську, оскільки їх сім'я проживала у квартирі АДРЕСА_3, що належала її матері ОСОБА_10.

Перебуваючи в квітні-травні 2006 року у м.Дніпропетровську, позивачка разом з чоловіком оглянули дану квартиру, прийняли рішення про її придбання та напочатку травня вона особисто сплатила продавцю ОСОБА_7 кошти за дану квартиру, однак договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений у зв'язку з тим, що продавцями не були підготовлені усі документи для його укладання.

Оскільки у ОСОБА_1 закінчувалася віза та їй необхідно було повертатися до Греції, тому між нею та продавцями була домовленість про укладання договору купівлі-продажу з її донькою ОСОБА_2, яка за її першою ж вимогою у подальшому проведе відчуження квартири на її користь.

Таким чином, 24 червня 2006 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., згідно з яким ОСОБА_8 та ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка зазначає, що вона сплатила власні кошти за придбання квартири до укладання та посвідчення договору купівлі-продажу, її право власності на дану квартиру ніхто ніколи не оспорював, вони з чоловіком за свої кошти здійснювали ремонт у даній квартирі, сплачували комунальні послуги.

14.05.2013 року після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду про визнання за ним права власності на частину даної квартири, оскільки вважає, що вона придбана його дружиною ОСОБА_2 за спільні кошти та є спільною власністю їх подружжя.

Оскільки відповідачі раніше ніколи не заперечували проти того, що дана квартира є власністю позивачки, не користувалися нею, не сплачували комунальні послуги, не проводили ремонтні роботи та не ставили питання про вселення в дане житлове приміщення чи реєстрацію в ньому, тому позивачка вважає, що з цього часу вона дізналася про порушення її права, у зв'язку з чим просила поновити строк на звернення до суду з даними позовними вимогами.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1, допитана як свідок, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що її донька ОСОБА_2 після укладання шлюбу з ОСОБА_3 проживали у м.Дніпродзержинську, житло для проживання їх сім'ї надавалося батьками як одного, так і другого подружжя.

У 2004 році вони переїхали у квартиру АДРЕСА_2, де проживали протягом усього часу перебування в шлюбі. На той час вони мали двох малолітніх дітей, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Донька позивачки ОСОБА_2 навчалася в медичній академії та закінчила навчання у 2007 році, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а її чоловік ОСОБА_3 навчався до 2006 року включно.

Їх сім'я, яка складалася з 4-х чоловік, не мала достатнього самостійного доходу, тому повністю для проживання, харчування, придбання речей та облаштування побуту кошти надавала своїй дочці мати ОСОБА_1, яка на той час починаючи з 1998 року працювала в Греції, отримувала зарплатню в іноземній валюті та мала можливість як утримувати сім'ю доньки, так і відкладати гроші для придбання окремого житла. ОСОБА_3 по 2006 рік включно навчався в клінічній ординатурі та отримував незначну стипендію. Донька ОСОБА_2 по 2007 рік включно також навчалася в клінічній ординатурі на контрактній основі, стипендії не отримувала. Батьки ОСОБА_3 сім'ї сина матеріально не допомагали.

У 2006 році донька ОСОБА_2 повідомила про те, що її однокурсниця ОСОБА_8 разом з матір'ю продають квартиру АДРЕСА_1, що знаходиться неподалік від місця проживання їх сім'ї, тому позивачка виявила бажання особисто познайомитися з продавцями та оглянути квартиру.

Після досягнення домовленості із продавцем ОСОБА_7, яка приймала усі рішення щодо продажу квартири та умов і терміну укладання договору, вела домовленість стосовно її вартості, позивачка напочатку травня 2006 року особисто передала продавцю ОСОБА_7 42 000 доларів США.

Оскільки строки перебування в Україні закінчувалися та їй необхідно було повертатися до Греції, тому вона повідомила продавців, що договір купівлі-продажу може бути укладено з її донькою ОСОБА_2 після підготовки ними усіх документів, необхідних для нотаріального посвідчення договору. Про укладання даного договору з її чоловіком, як покупцем, ОСОБА_9 мови не йшлося, оскільки шлюб між ними був офіційно розірваний, окрім цього, у нього є донька від першого шлюбу.

Про те, що договір купівлі-продажу був укладений 24.06.2006 року, де покупцем зазначена її донька ОСОБА_2 та продаж вчинено за 19 434,00 гривні, що відповідало інвентаризаційній оцінці квартири, позивачка дізналася пізніше, під час чергового приїзду до м.Дніпропетровська.

Позивачка вказує, що від даної квартири ключі знаходилися тільки у неї та її чоловіка, як власників квартири, оскільки вони проводили ремонтні роботи, наймали працівників та сплачували усі витрати по її утриманню. Деякі роботи здійснював особисто ОСОБА_9 та чоловік його доньки від першого шлюбу. Ні ОСОБА_2, ані ОСОБА_3 ніколи не ставили питання про вселення, реєстрацію та проживання у квартирі. Ремонтні роботи вони ніякі не проводили, комунальні послуги не сплачували, ключів від квартири не мали, питання про те, що дана квартира є власністю їх сім'ї, ніколи не піднімалося. За домовленістю з донькою ОСОБА_2, остання зобов'язалася укласти будь-який договір про відчуження квартири на користь матері, за першою ж її вимогою. Протягом усього часу право власності ОСОБА_1 на дану квартиру ніким не оспорювалося, тому необхідності у її переоформленні не було.

При подачі ОСОБА_3 до суду позову про розірвання шлюбу він зазначив, що спільне майно, яке підлягало б розподілу між подружжям, відсутнє. До розірвання шлюбу подружні стосунки між відповідачами були припинені, ОСОБА_2 винаймав житло, в спірну квартиру не вселявся, не оспорював договору купівлі-продажу та не вважав її спільним майном подружжя, оскільки достовірно знав, що вона куплена за кошти ОСОБА_1 та виключно для її проживання. Оскільки вона до цього часу працює в Греції, тільки на короткий час декілька разів на рік приїжджає до України, а її чоловік ОСОБА_9 помер у 2009 році, тому дана квартира стоїть зачинена, за нею приглядає сусідка, якій вона надає кошти для сплати комунальних послуг. У подальшому вона має намір переїхати та заселитися в належну їй квартиру, яка розташована недалеко від місця проживання єдиної доньки, яка у разі потреби зможе доглянути її у похилому віці, надати медичну чи будь-яку іншу допомогу.

Стосовно пред'явлення нею позову до своєї доньки ОСОБА_2 про стягнення боргу, який було подано до Індустріального районного суду, пояснила, що будь-яких коштів вона доньці ніколи не позичала, а дана позовна заява була нею помилково підписана виключно за рекомендацією юриста, у зв'язку з чим після отримання кваліфікованої юридичної допомоги вона подала заяву про залишення його без розгляду.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_11 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила визнати частково недійсним, в частині покупця, договір купівлі-продажу від 24.06.2006 року, перевести на ОСОБА_1 права покупця та вважати, що за вказаним договором ОСОБА_8 та ОСОБА_7 продали, а позивачка купила спірну квартиру АДРЕСА_1, також визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру, скасувавши право власності за ОСОБА_2

У своїх поясненнях посилалася на те, що спірна квартира була куплена позивачкою за власні кошти та для проживання разом з чоловіком ОСОБА_12 неподалік від доньки ОСОБА_2. Оскільки ОСОБА_1 дотепер працює в Греції, а ОСОБА_12 помер у 2009 році, тому дана квартира пустує, хоча за нею і доглядає сусідка, яка за дорученням позивачки сплачує комунальні послуги. На дану квартиру відповідачі, як сім'я, ніколи не претендували, не заселялися, не реєструвалися в ній, не проводили ремонтні роботи та не сплачували витрати на її утримання. Спору стосовно визначення права власності на квартиру та її розподілу між ними не існувало, оскільки вони знали про придбання даної квартири позивачкою за свої власні кошти, у зв'язку з чим у позовній заяві про розірвання шлюбу ОСОБА_3 зазначив, що спору щодо розподілу спільного майна між подружжям нема.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб у 1997 році, в якому у них народилося двоє дітей: донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, тому після їх народження певний період часу відповідачка ОСОБА_3 перебувала у відпустках по догляду за дітьми.

Після створення сім'ї відповідачі вступили на денну форму навчання до медичного інституту, не працювали, ОСОБА_3 по 2006 рік включно навчався в клінічній ординатурі та отримував незначну стипендію, а ОСОБА_2 по 2007 рік включно також навчалася в клінічній ординатурі на контрактній основі, стипендії не отримувала.

Оскільки їх сім'я не мала достатнього доходу, тому повністю для проживання, харчування, придбання речей та облаштування побуту кошти надавала своїй дочці її мати - позивачка ОСОБА_1, яка на той час починаючи з 1998 року працювала в Греції, отримувала зарплатню в іноземній валюті та мала можливість матеріально допомагати та утримувати сім'ю доньки. Батьки ОСОБА_3 сім'ї сина матеріально не допомагали, коштів не надавали. На той час їх молодший син ОСОБА_13 у 2002 році навіть був за несплату навчання відрахований з інституту, де він навчався на контрактній основі.

Представник зазначила, що позивачка мала достатньо коштів для придбання квартири, про що надана копія ощадної книжки, та за власні кошти придбала спірну квартиру, сплативши ОСОБА_7 42 000 доларів США. Укласти договір купівлі-продажу на своє ім'я ОСОБА_1 не могла, так як у продавців не були готові документи для нотаріального посвідчення, а у неї закінчувався строк дії візи, у зв'язку з чим вона була змушена повернутися до ОСОБА_10, про що свідчать відмітки у її закордонному паспорті.

Починаючи з 2006 року донька позивачки та її чоловік ОСОБА_3 ніколи не оспорювали її право власності на спірну квартиру, оскільки навіть після припинення відповідачами подружніх стосунків ОСОБА_3 винаймав житло, а не ставив питання про вселення в квартиру.

З метою уникнення судового спору, ОСОБА_1 неодноразово пропонувала відповідачам переоформити правовстановлюючі документи на спірну квартиру порівну на обох онучок - їх дітей: ОСОБА_5, яка проживає з батьком, та ОСОБА_6, яка проживає з матір'ю. Відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти закриття справи на даних умовах, ОСОБА_3 за рекомендацією свого представника - брата ОСОБА_13 категорично відмовився від вирішення спору мирним шляхом на запропонованих позивачкою умовах.

Оскільки право позивачки на дану квартиру почало оспорюватися лише у 2013 році, тому представник ОСОБА_11 просила суд поновити ОСОБА_1 строк на звернення з даним позовом до суду.

Відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 визнала та пояснила, що у 2006 році їй від однокурсниці ОСОБА_8 стало відомо, що вони з матір'ю продають квартиру по АДРЕСА_1. Оскільки їй було відомо, що її мати підшукувала собі квартиру недалеко від її місця проживання, тому вона розповіла про це ОСОБА_1.

У подальшому її мати зустрілася з продавцями квартири, оглядала дане житлове приміщення, домовлялася про ціну квартири та особисто сплачувала за неї кошти. Ні відповідачка, ані її чоловік ОСОБА_3 не оглядали квартиру, не зустрічалися з продавцями, не приймали участі у обговоренні умов договору та вартості квартири, не сплачували за неї кошти. Оскільки матері необхідно було повертатися до Греції, тому вона попросила її, свою доньку, аби та уклала на своє ім'я договір купівлі-продажу квартири, а в подальшому, при необхідності та за першою ж її вимогою дана квартира повинна бути переоформлена на ОСОБА_1.

В сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 коштів на придбання особистого житла не було, після одруження вони були студентами, а потім навчалися в клінічній ординатурі, яку її чоловік закінчив у 2006 році, отримуючи незначну стипендію, а вона у 2007 році також закінчила навчання в клінічній ординатурі, де навчалася на контрактній основі. Для проживання їх сім'ї, в якій було також двоє малолітніх дітей, гроші пересилала міжнародними грошовими переказами через систему Western Union мати ОСОБА_1, яка тривалий час працювала за кордоном в Греції, отримувала зарплатню в іноземній валюті та повністю утримувала їх сім'ю.

Відповідачка зазначила, що ремонт в даній квартирі проводили її батьки, які повністю несли витрати по її утриманню. У неї та її чоловіка ОСОБА_3 ніколи не було ключів від квартири, вони ніколи там не проживали, не заселялися та не реєструвалися. Після припинення подружніх стосунків питання про вселення ОСОБА_3 в спірну квартиру не ставилося, він з такою пропозицією до неї не звертався, оскільки знав, що дана квартира куплена її матір'ю за свої власні кошти.

Грошей на придбання даної квартири вона у матері ніколи не позичала, оскільки спірна квартира їх сім'єю ніколи не купувалася.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_14 позов підтримала, просила його задовольнити виходячи із обставин справи, та як зазначає її довірителька, квартира АДРЕСА_1 була куплена за особисті гроші та для свого проживання її матір'ю ОСОБА_1. Оскільки на теперішній час ОСОБА_2 згодна виконати умови усної домовленості між нею та матір'ю щодо переоформлення на позивачку квартири, однак ОСОБА_3 вважає її спільним майном подружжя та оспорює право матері на дану квартиру, тому не заперечувала проти того, щоб у судовому порядку був частково, в частині покупця, визнаний недійсним договір купівлі-продажу від 24.06.2006 року, а зазначивши покупцем за даним договором ОСОБА_1.

Відповідач ОСОБА_3, допитаний як свідок, у судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на те, що протягом усього часу перебування в шлюбі з ОСОБА_2 вони мали намір та бажання придбати власне житло, оскільки проживали у належній позивачці квартирі АДРЕСА_2. У зв'язку з цим тривалий час відкладали гроші та у 2006 році вирішили придбати квартиру АДРЕСА_1, яка ними особисто оглядалася.

До нотаріальної контори 24.06.2006 року для укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу він не зміг поїхати через зайнятість на роботі, будь-яких нотаріальних заяв не писав. Гроші для придбання квартири у сумі 19 434,00 гривні, які були відкладені сім'єю для придбання житла, його дружина ОСОБА_2 взяла вдома та передала продавцям.

В даній квартирі він особисто разом зі своїм братом ОСОБА_13 та родичами проводили ремонтні роботи, купували та завозили меблі і побутову техніку.

В цій квартирі їх сім'я проживала періодично, реєстрація проживання за даною адресою не проводилася у зв'язку з відсутністю для цього потреби.

Незважаючи на те, що після створення сім'ї вони з дружиною були студентами, він працював на декількох роботах, додатково займався торгівлею та мав достатній дохід для утримання сім'ї.

Після припинення подружніх стосунків він не перейшов жити в спірну квартиру, а почав винаймати житло, оскільки віддав ключі дружині, а в подальшому мав намір вирішити питання додатково, у зв'язку з чим у позовній заяві про розірвання шлюбу зазначив, що майновий спір між подружжям відсутній.

Грошей у свого брата ОСОБА_13 на придбання квартири він ніколи не позичав, а зазначені обставини по справі, що розглядалася Заводським районним судом м. Дніпродзержинська, про стягнення з нього боргу за розпискою, не відповідають дійсності.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_13, також допитаний у судовому засіданні як свідок, проти позову заперечував та додатково пояснив, що спірна квартира АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виходячи зі змісту вимог СК України, як придбана подружжям у період шлюбу.

ОСОБА_1, починаючи з 2006 року, не ставила питання про переоформлення права власності на неї, як на покупця квартири, а звернулася з даним позовом лише після звернення ОСОБА_3 з позовом до суду про розподіл майна подружжя.

Відповідачі придбали дану квартиру для проживання їх сім'ї, провели в ній за власні кошти ремонт, завезли меблі, побутову техніку та речі, періодично проживали в ній та несли витрати по її утриманню.

Представник ОСОБА_13, будучи рідним братом відповідача ОСОБА_3, разом з батьком та іншими родичами допомагав проводити усі ремонтні роботи, заносив меблі, купував будівельні матеріали та доставляв їх до квартири. Брат йому давав ключі та він неодноразово також залишався ночувати в квартирі.

ОСОБА_1 було відомо, що у квартирі сім'я ОСОБА_3 проводили ремонтні роботи, періодично проживають в ній та у договорі купівлі-продажу даної квартири вона не зазначена покупцем. Він особисто неодноразово показував позивачці договір купівлі-продажу від 24.06.2006 року.

Таким чином, позивачка пропустила трирічний строк звернення з даним позову до суду, тому просив суд відмовити в позовних вимогах їй також і у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Окрім цього, позивачка є людиною похилого віку, отримує пенсію, її чоловік хворів та у 2009 році помер, вона тривалий час сама потребує матеріальної допомоги, яку їй надавав відповідач ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_2, у зв'язку з чим коштів на придбання квартири у неї не було.

Грошей своєму брату ОСОБА_3 на придбання квартири він також ніколи не позичав.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи, цивільної справи №2/202/1818/2013 Індустріального районного суду м.Дніпропетровська та цивільної справи № 208/4037/13 Заводського районного суду м.Дніпродзержинська, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 24 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., за реєстром №1764, був посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, в якому продавцями зазначено ОСОБА_8 та ОСОБА_7, а покупцем - ОСОБА_2 (а.с.55).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 січня 1997 року по 15 січня 2013 року (а.с. 133, 135), від даного шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.136, 137).

Їх сім'я проживала у квартирі АДРЕСА_2, де була зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 разом з дітьми, що підтверджується довідкою з місця проживання (а.с.8), а відповідач ОСОБА_3 по теперішній час зареєстрований у квартирі своїх батьків у м.Дніпродзержинську, про що він особисто пояснив у судовому засіданні.

Як встановлено в ході розгляду справи, після реєстрації шлюбу відповідачі навчалися у Дніпропетровській медичній академії, з 01.09.2004 року по 25.07.2006 року ОСОБА_3 навчався в клінічній ординатурі, його стипендія за весь період навчання склала 11 608,42 гривні, що підтверджується довідкою (а.с.10), та ОСОБА_2 з 01.09.2005 року по 21.06.2007 року також навчалася в клінічній ординатурі на контрактній основі, стипендії не отримувала, про що свідчить лист ДЗ «Дніпропетровська медична академія» МОЗ (а.с.11).

Інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про доходи сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_3 в період до 24.06.2006 року, суду не надано, до пояснень відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_13, які, як свідки, надали пояснення стосовно додаткових доходів та значних заробітків в сім'ї відповідачів, суд ставиться критично, оскільки заробітна плата в період до 2006 року включно в будь-якій установі чи організації нараховувалася бухгалтерією та видавалася через касу під розписку у відомості або шляхом видання касового ордеру чи іншого документу. Будь-яких доказів про отримання доходу через банківську установу, суду також не надано.

Як зазначила допитана у судовому засіданні мати відповідача ОСОБА_3 - свідок ОСОБА_15, вона та її чоловік грошей сину ніколи не надавали, матеріально не допомагали, а лише інколи робили незначні подарунки.

Таким чином, до пояснень відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_13 щодо надання коштів на придбання квартири їх батьками, у зв'язку з чим були долучені документи про переказ відповідачу матір'ю ОСОБА_15 коштів за 01.08.2007 рік (а.с.166-167), суд ставиться критично, по-перше: договір був укладений 24.06.2006 року, а по-друге: ОСОБА_15 спростовувала факт надання матеріальної допомоги та передачу коштів сину.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7, яка була власницею квартири АДРЕСА_1, пояснила, що вона, як власниця, прийняла рішення про продаж квартири, оскільки проживала в ній одна, було важко утримувати квартиру та сплачувати комунальні послуги, тому мала намір придбати житло меншою площею. Усі питання щодо продажу квартири вирішувала тільки вона, як єдина господарка квартири, донька ОСОБА_8 була лише зареєстрована в ній. Приблизно в квітні 2006 року її донька ОСОБА_8 повідомила про те, що мати її однокурсниці має бажання купити їх квартиру.

ОСОБА_1 особисто оглядала квартиру, перший раз вона приходила з донькою, а наступні рази сама та з чоловіком. Подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру жодного разу не оглядали, будь-яких перемов щодо укладання договору купівлі-продажу з нею не вели, про ціну з нею не домовлялися, грошей не передавали. Зі слів ОСОБА_2 було також відомо, що її мати хоче придбати квартиру поряд з нею, аби доглядати за онуками та бути поближче до дочки. Після огляду квартири в черговий раз разом зі своїм чоловіком позивачка повідомила, що квартира їм подобається, вона згодна її придбати. Оскільки документи для нотаріального посвідчення договору не були готові та також необхідно було їй підібрати інше житло, тому ОСОБА_1 особисто передала їй кошти за придбану квартиру, за які ОСОБА_7 згодом купила собі двокімнатну квартиру, та повідомила, що їй необхідно виїжджати за кордон і договір купівлі-продажу буде укладено з її донькою ОСОБА_2 після підготовки необхідних документів, про що вона, як продавець, не заперечувала та вважала, що це особисте питання покупця.

Зі слів своєї доньки вона також знала, що з ними на потоці навчається і чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_3, однак його вона бачила лише один раз уже після укладання договору купівлі-продажу. Будь-яких домовленостей про придбання квартири подружжя ОСОБА_3 з нею не вели, грошей не передавала, квартиру для себе не оглядали. В нотаріальній конторі при укладанні договору були тільки вони з донькою та відповідачка ОСОБА_2.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона є власницею квартири, яка знаходиться в одному тамбурі поряд з квартирою АДРЕСА_1, що на теперішній час належить ОСОБА_1 Вона із самого початку була присутня при огляді позивачкою даної квартири та при усіх перемовинах, які вона вела з продавцем ОСОБА_7. Їй відомо, що ОСОБА_1 купувала квартиру для себе та свого чоловіка, аби бути поближче до доньки та онуків. Кошти за квартиру сплачувала особисто позивачка. По теперішній час у квартирі ніхто не проживає та в квартиру окрім ОСОБА_1, яка інколи приїжджає та ночує, ніхто не приходить. Оскільки вона є пенсіонеркою, тому майже постійно знаходиться вдома та двері тамбуру зачиняє зсередини на засув, у зв'язку з чим ключем відчинити двері неможливо. У разі приходу в квартиру будь-кого з осіб, вона б їх бачила. Усі квитанції по сплаті комунальних витрат вона складає та періодично віддає ОСОБА_1, коли та приїжджає до квартири.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що вона у 2005 році придбала у ОСОБА_18 належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_4, та у 2006 році зустріла ОСОБА_1, яка повідомила, що вона придбала квартиру у м. Дніпропетровську та робить там ремонт.

Свідок ОСОБА_19, який є чоловіком доньки ОСОБА_9 від першого шлюбу, пояснив, що він разом зі своїм тестем в квартирі АДРЕСА_1 проводив ремонтні роботи та привозив будівельні матеріали, відповідача ОСОБА_3 та його брата ОСОБА_13 він там ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_15, яка є матір'ю відповідача ОСОБА_3, пояснила, що вона та члени їх сім'ї приймали участь у ремонтних роботах, які проводилися у спірній квартирі, на придбання якої її син ОСОБА_3 тривалий час відкладав гроші.

Свідок ОСОБА_20 зазначив, що в квартирі АДРЕСА_1 він ніколи не був, при укладанні договору не був присутнім.

В матеріалах справи містяться докази переказу грошей в іноземній валюті починаючи з 2004 року на ім'я доньки ОСОБА_2 через систему грошових переказів Western Union (а.с.54-69), а також знаходження та зарахування на ощадній книжці ОСОБА_1 коштів (а.с.13-19), що спростовує пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_13 про відсутність у позивачки коштів на придбання квартири, перебування її на утриманні у доньки та зятя, а також стосовно ненадання матеріальної допомоги сім'ї відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Надаючи оцінку матеріалам цивільної справи №2/202/1818/2013 Індустріального районного суду м.Дніпропетровська та цивільної справи № 208/4037/13 Заводського районного суду м.Дніпродзержинська, які були витребувані судом та оглянуті за клопотанням сторін, суд вважає, що написанням розписок про позичання грошей: відповідачкою ОСОБА_2 начебто у своєї матері ОСОБА_1, а відповідачем ОСОБА_3 начебто у свого брата ОСОБА_13, сторони тим самим підтвердили про відсутність у будь-кого з них на момент придбання квартири особистих та спільних коштів.

У судовому засіданні як ОСОБА_1, так і ОСОБА_13 пояснили, що грошей на придбання квартири ні ОСОБА_2, ані ОСОБА_3 вони не позичали.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, надаючи пояснення як свідок, зазначив, що у їх сім'ї були відкладені на придбання квартири гроші в сумі 19 434,00 гривні, що за договором купівлі-продажу відповідає інвентаризаційній оцінці квартири. Однак, як вбачається з пояснень ОСОБА_1, яка була також допитана як свідок, дану квартиру вона купила за 42 000 доларів США, що на той час відповідало цінам на ринку нерухомості. Свідок ОСОБА_7 також зазначила, що отриманих грошей їй вистачило на придбання двокімнатної квартири. В матеріалах справи знаходиться інтернет-витяг щодо цін на ринку нерухомості станом на червень 2006 року, з яким суд погоджується та вважає за необхідне зазначити, що ринкова вартість відрізняється та є набагато вищою за інвентаризаційну вартість квартири, у зв'язку з чим до пояснень ОСОБА_3 з приводу купівлі трикімнатної квартири за 19 434,00 гривні суд ставиться критично.

Також суд звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_3, вважаючи з його слів, себе співвласником квартири, на час укладання договору купівлі-продажу його дружиною ОСОБА_2 у його відсутності, не звернувся до нотаріальної контори для надання відповідної згоди, як другого із подружжя, для придбання спільної сумісної власності. Де знаходиться нотаріальна контора та коли і кому передавалися гроші за купівлю квартири, він пояснити не зміг.

В ході розгляду справи, як доказ прийняття участі у витратах на утримання спірної квартири, ОСОБА_3 надав до суду квитанцію від 14.04.2015 року про сплату ним особисто за послуги водопостачання та водовідведення в сумі 2,00 гривні (а.с. 227).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли свої підтвердження ті обставини, що квартира АДРЕСА_1 була придбана саме ОСОБА_1 у ОСОБА_8 та ОСОБА_7, за її особисті кошти, які ОСОБА_7 отримала від нею до нотаріального посвідчення договору.

Із закордонного паспорту ОСОБА_1, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні та копія якого знаходиться в матеріалах справи вбачається, що позивачка вилетіла з України 05.05.2006 року (а.с.213) та на день укладання 24.06.2006 року договору купівлі-продажу в країні не перебувала.

Також суд дійшов висновку і про те, що сім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 24.06.2006 року не мали коштів для придбання квартири, єдиним доказом про їх доходи є довідка про отримання ОСОБА_3 стипендії за період з 2004 по 2006 рік в сумі 11 608,42 гривень. Квартиру вони не оглядали, перемовин з продавцями не вели, гроші за її придбання не сплачували. Доказів на підтвердження придбання будівельних матеріалів та застосування їх для ремонту саме в цій квартирі, а також на придбання побутової техніки та меблів, які зі слів ОСОБА_3 знаходяться в квартирі, також суду не надано.

До 2013 року дана квартира в спорі не перебувала, тому суд вважає, що строк на звернення до суду з даним позовом підлягає поновленню, оскільки пропущений з поважних причин. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що спору між сторонами договору купівлі-продажу не існує, вони визнають за ОСОБА_1 право власності на дану квартиру, тому підстав для відмови у позовних вимогах у зв'язку зі спливом строку позовної даності, суд не вбачає.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про вчинення правочинів недійсними», згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Стаття 217 ЦК України зазначає, що недійсність окремої частини правочину и не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього цієї частини.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що мотивувальна частина позову з посиланням на ст.217 ЦК України містить вимоги про визнання правочину частково, в частині покупця, недійсним, з урахуванням усіх зібраних по справі доказів, суд вважає визнати частково недійсним, в частині покупця, договір купівлі-продажу, посвідчений 24 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., за реєстром №1764; перевести на ОСОБА_1 права покупця та вважати, що за договором купівлі-продажу, посвідченим 24 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., за реєстром №1764, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 594,00 гривень судових витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 210-215 ЦПК України, ст.ст. 203, 217 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про вчинення правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 поновити строк на звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця та визнання права власності.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В.М., про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним в частині покупця та визнання права власності, - задовольнити.

Визнати частково недійсним, в частині покупця, договір купівлі-продажу, посвідчений 24 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., за реєстром №1764.

Перевести на ОСОБА_1 права покупця та вважати, що за договором купівлі-продажу, посвідченим 24 червня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М., за реєстром №1764, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Скасувати право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 594 гривні 00 копійок судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: