АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Білич І.М.

ШаховоїО.В.

при секретарі Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 липня 2015 року, -

у с т а н о в и в :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Дніпровський РВ ГУ ДМС України в м. Києві, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 6 липня 2015 року позов задоволено, ухвалено усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 належним йому на праві власності житлом - квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 шляхом зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за даною адресою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, оскільки питання реєстрації та зняття з реєстрації належить до відання територіальних підрозділів ДМС України. Також зазначає, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року його було вселено у спірну квартиру як члена сім'ї власника житла. Вказує, що він не був повідомлений про розгляд справи та не уповноважував жодного представника представляти права та інтереси в суді під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

_____________________________________________________

Справа № 755/10036/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/14775/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Інші особи, що беруть участь у справі та їх представники належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у відсутність сторін, що не з'явилися на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її задоволення виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 3 березня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Іванченко О.Л. (а. с. 3-4).

Позивач ОСОБА_2 зареєстрував право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 5).

Як вбачається з довідки форми № 3, виданої 11 березня 2015 року Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 407, відповідач ОСОБА_3, 1936 р.н., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року ОСОБА_3 вселено у квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 40-42).

Задовольняючи позов та усуваючи перешкоди в користуванні ОСОБА_2 належним йому на праві власності житлом - квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3, шляхом зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за даною адресою, суд дійшов висновку, що відповідач не проживає в спірній квартирі, а його право користування цим житлом і право на реєстрацію в спірній квартирі припинено, залишаючись зареєстрованим у ній, створює перешкоди позивачу у реалізації права власності на належну йому квартиру.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтями 317, 319 ЦК України встановлено, що саме власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 в межах іншого провадження звертався до Дніпровського районного суду м. Києва за захистом свого права користування житлом з позовом до ОСОБА_7 про вселення.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 4 червня 2015 року, що набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про вселення: вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 40-42).

При цьому колегія суддів звертає увагу на такі обставини.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Згідно з положеннями ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку лише внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (стаття 72).

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави (ст. 71 або ст. 107 ЖК).

Статтею 71 ЖК Української РСР передбачені строки збереження за особами житлового приміщення при їх тимчасовій відсутності.

Водночас, положеннями статті 107 ЖК Української РСР закріплено норму, за якою особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Разом з тим, при зверненні до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні майном (квартирою) шляхом зняття з реєстраційного обліку, позивач не заявляв позовну вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та не посилався на жодну з вказаних вище підстав, вказуючи лише на ту обставину, що реєстрація місця проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі є перешкодою для реалізації ним свого права власності на це житло.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на наступному.

Позивачем в порушення встановленого статтею 60 ЦПК України обов'язку довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що факт реєстрації відповідача у належній йому квартирі створює перешкоди у реалізації його права власності.

Наведене свідчить про те, що законні підстави для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку, відсутні.

За відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення відповідача ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням або про його виселення, відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку.

На викладені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку по суті спору.

Таким чином, рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 6 липня 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку, -відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: І.М. Білич

О.В. Шахова