АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1474/15 Справа № 183/73/14 Головуючий у 1 й інстанції - Березюк В.В. Доповідач - Міхеєва В.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Красвітної Т.П., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційні скарги ОСОБА_2

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року

та додаткове рішення від 19 лютого 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права на проживання та вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, уточнивши позовні вимоги у вересні 2014 року та збільшивши їх у жовтні 2014 року.

В обґрунтування вимог зазначила, що вона з 06 січня 2005 року зареєстрована у спірній квартирі зі згоди її власника ОСОБА_5, з яким з 2003 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу від 20 березня 2013 року продав квартиру ОСОБА_3 Останні роки ОСОБА_5 зловживає спиртними напоями, а тому, договір, за яким власником квартири став ОСОБА_3, не відображає його волю.

У 2012 році вона зверталася до суду з позовом про визнання її права проживання у спірній квартирі. У задоволенні позову було відмовлено з підстав, що її проживання і реєстрація в квартирі не порушують права власника квартири.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2013 року, яким її було виселено їз спірної квартири, за її заявою про перегляд цього рішення, ухвалою суду від 30 липня 2014 року було скасовано та справу призначено до розгляду. Але за цим рішенням 03 березня 2014 року державним виконавцем її було виселено із квартири та вона вимушена винаймати житло.

Дії державного виконавця щодо примусового виконання рішення суду про її виселення, судом було визнано неправомірними.

Іншого житла, крім спірної квартири, у неї немає. Вважає, що відповідно до положень ч.6 ст. 403 ЦК України перехід права власності на квартиру до іншого власника не позбавляє її права проживання в ній.

ОСОБА_2 просила визнати її право проживання у квартирі АДРЕСА_1 та вселити у вказану квартиру.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року та додатковим рішенням того ж суду від 19 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права на проживання та вселення у квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року та додаткове рішення того ж суду від 19 лютого 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення та додаткове рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

Зі згоди попереднього власника ОСОБА_5 з 06 січня 2005 року ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі. Зазначені обставини встановлені рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2011 року, що набрало законної сили та підтверджуються реєстраційним штампом у паспорті позивачки (а.с.40, 47,48).

Згідно Договору купівлі-продажу житлової квартири від 20 березня 2013 року ОСОБА_5 продав зазначену квартиру ОСОБА_3 (а.с.6, 7).

ОСОБА_3 у травні 2013 року звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення її з квартири без надання іншого житлового приміщення.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 були задоволені. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 (а.с.54-56).

За заявою ОСОБА_2 про скасування заочного рішення ухвалою від 30 липня 2014 року заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2013 року скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку (а.с.106,107).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист права власності була об'єднана в одне провадження з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права на проживання (а.с.137).

Ухвалами Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 та 27 жовтня 2014 року заяви представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про залишення без розгляду позовних вимог, які стосуються примусового доступу до об'єкту нерухомості та про захист права власності шляхом виселення було задоволено (а.с.136,142).

ОСОБА_3 відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2014 року продав спірну квартиру ОСОБА_7 (а.с.140,141).

У судовому засіданні 27 жовтня 2014 року суд залучив у якості співвідповідача нову власницю квартири ОСОБА_7

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався правовою позицією, висловленою Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року (справа № 6-158цс 14), виходив з положень ст.ст.317,319,321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.156,157, 158-170 ЖК УРСР, надавши їм відповідний аналіз, та дійшов правильного висновку, що позивачка ОСОБА_2 у зв'язку з припиненням права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, втратила право користування цією квартирою.

Доказів того, що між нею, як наймачем та ОСОБА_5, як попереднім власником, укладалися будь-які договори щодо найму спірної квартири, або щодо встановлення сервітуту, позивачкою не надано.

Не надано суду також доказів, що ОСОБА_2 є членом сім'ї ОСОБА_3 або ОСОБА_4 та що з цими особами вона укладала будь-які договори відносно права користування спірною квартирою.

Враховуючи відсутність підстав для визнання права ОСОБА_2 на проживання у спірній квартирі, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про вселення.

Доводи апеляційної скарги, що суд не взяв до уваги тривалість часу проживання та реєстрації позивачки у спірній квартирі не можуть бути прийняті судовою колегією як підстави для скасування рішення, оскільки реєстрація місця проживання є лише фактом, що підтверджує місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння та користування нерухомістю власника, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку.

Доводи апелянта, що судом залишено без уваги рішення Новомосковського міськрайонного суду від 21 жовтня 2011 року, яким було визнано її право проживання у спірній квартирі, яка належала ОСОБА_5, не впливають на правильність рішення, що переглядається, оскільки на час його ухвалення ОСОБА_5 вже не був власником спірної квартири.

Посилання апелянта на незастосування судом норм Цивільного кодексу України є безпідставними та спростовуються змістом рішення.

Доводи позивачки, наведені в апеляції, щодо її незаконного примусового виселення із спірної квартири на підставі заочного рішення, яке в подальшому було скасовано судом та неправомірних дій державного виконавця, не спростовують висновків суду щодо відсутності у ОСОБА_2 правових підстав для користування квартирою.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення та додаткове рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді