Ухвала

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий канал» про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3, від імені якої діє представник ОСОБА_4, на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 10 вересня 2002 року вона працювала у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Новий канал» (далі - ТОВ «Новий канал») на умовах строкового договору, а з 02 лютого 2004 року була прийнята на посаду адміністратора на постійній основі. Відповідно до наказу ТОВ «Новий канал» від 12 травня 2014 року № 95-к її було звільнено з посади у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Разом з тим позивач ОСОБА_3 зазначила, що вона є одинокою матір'ю, про що у відділі кадрів відповідача знали. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відповідач не мав права знижувати їй заробітну плату, погіршувати істотні умови праці та взагалі звільняти її з роботи. Однак, не дивлячись на зазначене, починаючи з вересня 2013 року відповідач намагався звільнити її з роботи за згодою сторін, на що вона категорично не погоджувалася. Так, позивач зазначає, що наказом від 03 січня 2014 року № 1.9 її переведено з посади продюсера виробничого департаменту на посаду продюсера відділу програми «Погода» виробничого департаменту відповідача, про що вона дізналася лише під час звільнення. Крім того, згідно з наказом відповідача від 07 березня 2014 року № 63-к без її згоди та відома переведено з посади продюсера відділу програми «Погода» на посаду молодшого продюсера відділу адміністративного управління забезпечення виробництва виробничого департаменту відповідача з 12 травня 2014 року, після чого листом від 07 березня 2014 року за № 46/14 повідомлено про зміну істотних умов праці, а саме: іншу посаду та зменшення заробітної плати, що суперечить вимогам ст. 184 КЗпП України і є незаконним. При цьому вона абсолютно нічого не знала про дане повідомлення, оскільки його не отримувала та не розписувалася за нього.

У подальшому 31 березня 2014 року листом відповідача за вихідним № 72/14 позивача ОСОБА_3 повідомлено про вакантну посаду з окладом 6 103 грн, на яку вона не погодилась, оскільки в даному випадку суттєво зменшувалась її заробітна плата. Із часом моральний тиск на неї з боку керівництва відповідача не закінчувався. Наказом від 12 травня 2014 року № 95-к позивача звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

На підставі зазначеного та зважаючи на протиправні дії відповідача, ОСОБА_3 просив визнати незаконними накази від 03 січня 2014 року № 1.9-к та 12 травня 2014 року № 95-к, поновити на посаді продюсера виробничого департаменту, зобов'язати відповідача виплатити середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача на свою користь витрати на юридичну допомогу у розмірі 6 тис. грн.

Крім того, ОСОБА_3 зазначила, що у зв'язку з протиправними діями відповідача вона зазнала значних моральних страждань, оскільки весь час переживала щодо свого матеріального стану та незаконного звільнення з улюбленої роботи. Таким чином, відповідач повинен відшкодувати і моральну шкоду, яку позивач оцінює у розмірі 20 тис. грн, і яку також просить стягнути з відповідача на свою користь.

Під час розгляду справи, остаточно уточнивши позовні вимоги, просила замість визнання незаконним наказу від 03 січня 2014 року № 1.9-к визнати незаконним наказ від 03 січня 2014 року № 1.10-к щодо переведення її з посади продюсера виробничого департаменту на посаду продюсера відділу програми «Погода» та стягнути з відповідача на свою користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу в розмірі 25 720 грн 13 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач ОСОБА_3, від імені якої діє представник ОСОБА_4, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте ухвала суду апеляційної інстанції зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Судом встановлено, що 10 вересня 2002 року ОСОБА_3 прийнято на роботу до Закритого акціонерного товариства «Новий канал» (далі - ЗАТ «Новий канал»), правонаступником якого є ТОВ «Новий канал», на посаду адміністратора на умовах строкового трудового договору за сумісництвом, а відповідно до наказу від 02 лютого 2004 року № 9-к - на посаду адміністратора на постійній основі.

Відповідно до наказу від 23 жовтня 2008 року № 226-к ОСОБА_3 переведено на посаду продюсера до виробничого департаменту ТОВ «Новий канал».

У зв'язку із затвердженням організаційної структури ТОВ «Новий канал» наказом від 02 січня 2014 року № 1.8 «Про затвердження організаційної структури ТОВ «Новий канал» наказом від 03 січня 2014 року № 1.9-к ОСОБА_3 переведено з посади продюсера виробничого департаменту на посаду продюсера відділу програми «Погода» виробничого департаменту ТОВ «Новий канал».

Наказом ТОВ «Новий канал» від 03 січня 2014 року № 1.9.1-к скасовано наказ від 03 січня 2014 року № 9.1-к, видано наказ від 03 січня 2014 № 1.10-к про переміщення позивача з посади продюсера виробничого департаменту на посаду продюсера відділу програми «Погода» виробничого департаменту ТОВ «Новий канал».

17 лютого 2014 року ТОВ «Новий канал» видано наказ № 55-к про припинення виробництва та трансляції телевізійної передачі «Погода» з 17 лютого 2014 року.

07 березня 2014 року ТОВ «Новий канал» видано наказ № 63-к, згідно з яким із 12 травня 2014 року виключено зі штатного розпису та організаційної структури відділ програми «Погода» виробничого департаменту ТОВ «Новий канал», а штат працівників відділу програми «Погода» скорочено, з цим наказом ОСОБА_3 ознайомлено 11 березня 2014 року.

Відповідно до змісту п. 4 зазначеного вище наказу у зв'язку зі скороченням усіх посад відділу програми «Погода» виробничого департаменту ТОВ «Новий канал», виключенням вказаного відділу з штатного розпису та організаційної структури підприємства, враховуючи, що наявні істотні умови праці не може бути збережено жодному з працівників відділу програми «Погода» виробничого департаменту ТОВ «Новий канал», відповідачем, у разі згоди позивача, було запропоновано з 12 травня 2014 року перевести останнього з посади продюсера відділу програми «Погода» на посаду молодшого продюсера відділу адміністративного управління забезпечення виробництва виробничого департаменту.

Згідно з копією листа-повідомлення від 07 березня 2014 року № 46/14 ОСОБА_3 не погодилася на пропозицію ТОВ «Новий канал» щодо переходу на вакантну посаду молодшого продюсера відділу адміністративного управління забезпечення виробництва виробничого департаменту ТОВ «Новий канал».

Крім того, згідно з копією листа ТОВ «Новий канал» від 31 березня 2014 року № 72/14 ОСОБА_3 відмовилась від запропонованої відповідачем посади молодшого фахівця з адміністративної діяльності відділу адміністративного управління забезпечення виробництва виробничого департаменту ТОВ «Новий канал».

Наказом ТОВ «Новий канал» від 12 травня 2014 року № 95-к ОСОБА_3 звільнено з 12 травня 2014 року у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з актом ТОВ «Новий канал» від 12 травня 2014 року ОСОБА_3 відмовилась підписувати наказ від 12 травня 2014 року № 95-к.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 зазначала, що вона є одинокою матір'ю і відповідно до ст. 184 КЗпП України відповідач не мав права знижувати їй заробітну плату, погіршувати істотні умови праці та взагалі звільняти її з роботи.

Так, відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_3 є матір'ю малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з довідкою Управління праці та соціального захисту населення Деснянського району у м. Києві від 27 травня 2014 року № 1923 ОСОБА_5 є одинокою матір'ю та отримує допомогу на сина.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, виходячи зі змісту ст. 32 КЗпП України, згідно з якою не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, дійшов висновку, що відповідачем не порушено порядку переміщення позивача з посади продюсера виробничого департаменту на посаду продюсера відділу програми «Погода» виробничого департаменту ТОВ «Новий канал», а отже, вимоги позивача про визнання незаконним наказу від 03 січня 2014 року № 1.10-к є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Крім того, суд дійшов висновку, що відмова від переведення на іншу посаду зі зміною істотних умов праці є окремою самостійною підставою для звільнення, яка не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України гарантії на випадки звільнення з підстав п. 6 ст. 36 КЗпП України не розповсюджуються, а отже, позовні вимоги про визнання незаконним наказу від 12 травня 2014 року № 95-к не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд виходив з того, що оскільки позивач ОСОБА_3 була попереджена про наступне переведення і умови праці на запропонованих посадах, але від переведення відмовилась, тому звільнення позивача проведено відповідачем з додержанням відповідної процедури, тобто є законним, і підстави для застосування гарантій, передбачених ст. 184 КЗпП України, відсутні.

З такими висновками погодився й апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У силу вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Крім того, згідно з положеннями ст. 36 п. 6 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Так, виходячи з роз'яснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18, від 25 червня 1998 року № 15) (далі - постанова), припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці, які не супроводжуються скороченням чисельності чи штату працівників. У тому ж разі, коли такі зміни в організації виробництва і праці супроводжуються скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями може мати місце звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, відмінностями зазначених підстав звільнення є наявність заходів щодо скорочення штату та чисельності працівників у зв'язку зі зміною організації виробництва і праці.

Пунктом 19 зазначеної постанови установлено, що суд повинен з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відмова працівника від переведення на іншу вакантну посаду при скороченні штату або чисельності працівників є підставою для його звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП України при дотриманні інших вимог процедури такого звільнення.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суди не врахували, що позивача було попереджено про звільнення за скороченням штату та при наявності установлених п. 1 ст. 40 КЗпП України процедур між сторонами виникають саме ці правовідносини.

Поза увагою суду залишилися положення ст. 42 КЗпП України, згідно з якою при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

Статтею 184 КЗпП України установлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

На порушення вимог ст. ст. 10, 212, 213, 214 ЦПК України суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню; не звернув достатньої уваги на доводи позовної заяви та додані до неї матеріали; не надав належної оцінки наявним у справі доказам, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд на порушення вимог ст. 315 ЦПК України взагалі не перевірив доводів апеляційної скарги, не навів ніяких мотивів постановленої ним ухвали, не зазначив будь-яких конкретних обставин і фактів, які б спростовували доводи апеляційної скарги, зазначив лише узагальнюючу фразу «доводи апеляційної скарги висновків рішення суду не спростовують».

Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд на порушення ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України в достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, в результаті чого допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, від імені якої діє представник ОСОБА_4, задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик