Справа № 536/133/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2015 року Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

Головуючого - судді - Колотієвського О.О.,

при секретарі - Литвинюк А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частину домоволодіння та зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Білецьківської сільської ради Кременчуцького району, треті особи Третя кременчуцька державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Кременчуцького РУЮ про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування , -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частину домоволодіння.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона з 1991 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_4 та перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах. 15 серпня 2007 року шлюб між ними було зареєстровано Білецьківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області, про що видано свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2. Вона разом з чоловіком проживали у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 з моменту закінчення в ньому будівельних робіт, які б давали змогу проживати в домоволодінні.

Спільних дітей у них не було. Разом виховували її доньку - ОСОБА_5, 1984 року народження, яка з 1991 року проживала з ними та перебувала на їх спільному утриманні до досягнення нею повноліття. Відповідачі є доньками ОСОБА_4 від першого шлюбу. Одна з них - ОСОБА_3, за її проханням, була зареєстрована у будинку за адресою АДРЕСА_1, але фактично у ньому не проживала. ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина. До спадкової маси може увійти домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1, яке було придбано ОСОБА_4 в 1989 році та з 1991 року добудовувалось за їх спільні сімейні кошти. Являючись спадкоємцем першої черги відповідно до статті 1261 ЦК України, у встановлений законодавством строк вона звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Довідавшись про смерть ОСОБА_4, із заявами про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори звернулись відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які є його доньками від першого шлюбу. Вважає, що за нею має бути визнано право власності на частку в зазначеному домоволодінні, оскільки воно не може бути повністю віднесено до складу спадкового майна з наступних підстав. 12 грудня 1989 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_6, згідно договору купівлі-продажу НОМЕР_3 від 12.12.1989 року домоволодіння незакінченого будівництва, зі ступенем готовності 34 %, про що міститься відповідний запис на будівельному паспорті на забудову земельної ділянки в АДРЕСА_1 та в договорі купівлі-продажу незавершеного будівництвом будинку. У зв'язку із розлученням зі своєю першою дружиною - ОСОБА_7 померлий ОСОБА_4 придбав у неї на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в погосподарській книзі с/ради під № 296-б 24 квітня 1990 року її частку житлового будинку незакінченого будівництва, процент готовності якого становить 34%, яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та став одноосібним власником незакінченого будівництвом домоволодіння.

З 1991 року вона з ОСОБА_4 стали проживати однією сім'єю, а в 2007 році - зареєстрували шлюб офіційно. Факт їх з ОСОБА_4 сумісного проживання однією сім'єю може бути підтверджено показаннями свідків. Окрім того, зазначений факти встановлено рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 листопада 2013 року у справі № 536/2464/13-ц. Станом на момент початку їх спільного проживання однією сім'єю процент готовності домоволодіння становив 34 %, але проживати в будинку було неможливо, оскільки він складався лише з коробки, вікон, дверей та даху без внутрішніх оздоблювальних робіт та без інженерних комунікацій.

Протягом 1991-1992 років вона з ОСОБА_4 спільними зусиллями та за їх спільні сімейні кошти добудовували домоволодіння по АДРЕСА_1, а на початку літа 1992 року завершили будівництво та стали жити у ньому. В період з 1991 по 1992 роки під час спільного проживання однією сім'єю, маючи спільний бюджет, вони провели в зазначеному домоволодінні наступні роботи: постелили підлогу, зробили по всьому будинку систему опалення та установили котел, пофарбували вікна та вхідні двері, здійснили внутрішнє оздоблення стін та поклеїли шпалери, провели та змонтували електричну проводку. У цей період вони обоє працювали: чоловік спекальщиком на Світловодському комбінаті твердих сплавів і тугоплавких металів ім.В.І. Леніна, а вона - директором Білецьківського сільського будинку культури, та отримували заробітну плату, яку повністю витрачали на будівництво домоволодіння та приведення його до стану, придатного для проживання.

Під час добудови вони разом проживали за адресою АДРЕСА_2 в будинку її матері ОСОБА_8. З 1998 року чоловік офіційно не працював. В 2004 році ОСОБА_4 переніс ішемічний інсульт, обмежено рухався через правосторонній геміпарез та опорно-рухові розлади, потребував сторонньої допомоги, 26 січня 2009 року йому була встановлена 2 група інвалідності, а з 2011 року він зовсім не міг рухатись. Весь цей час вона самостійно утримувала сім'ю адже пенсії чоловіка не вистачало навіть на його лікування. Факт тяжкої хвороби чоловіка підтверджується медичною документацією.

Окрім того, цей факт встановлено рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13 листопада 2013 року у справі № 536/ 2464/ 13-ц. В 2008-2012 роках за її кошти було здійснено істотне поліпшення спірного домоволодіння. Були проведені внутрішні ремонті роботи у будинку: пофарбовано вікна, переклеєно шпалери по всьому будинку, переклеєно стелю, зроблено капітальний ремонт кухні, коридору, облаштовано санвузол, здійснено інші поточні ремонти в домоволодінні, а біля будинку - побудовано курник, зведено паркан. В 2008 році за кошти, отримані нею в кредит згідно кредитного договору № 014/0057/82/87663 від 28 серпня 2008 року , укладеного з ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» було прокладено газопровід до будинку.

В 2010 році в будинку було проведено ремонтні роботи з облаштування кухні, залито бетоном підлогу, настелено якісний лінолеум, проведена зміна електропроводки, стіни і стеля обшиті пластиком, встановлено 2-є міжкімнатних дверей, в будинку було установлено нові вхідні двері, біля будинку - побудовано курник. В 2011-2012 роках до будинку було проведено водопостачання (до цього вони брали воду в колодязі у сусідів), зроблено та облаштовано погріб, облаштовано санвузол: забетоновано підлогу у ванній кімнаті, настелено лінолеум, проведена зміна електропроводки, стіни і стеля обшиті пластиком , встановлено унітаз, душову кабіну, бойлер. Всі ці поліпшення також були здійснені нею за рахунок коштів отриманих в кредит згідно кредитного договору № 014/0937/82/0024484 від 15 вересня 2011 року, укладеного з ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», за рахунок заробітної плати та інших доходів.

З 2010 по 2012 роки були проведені роботи з огородження домоволодіння парканом. Частину будівельних робіт у домоволодінні здійснювались за її проханням чоловіком її доньки, частина - найнятими фахівцями, всі витрати на проведені роботи та матеріали покривались з її заробітної плати та за рахунок кредитів. Вона повністю керувала будівельними роботами, організовувала їх, управляла домогосподарством, підтримувала домоволодіння в належному стані, проводила поточні ремонти тощо, оскільки з 2009 року чоловік за станом свого здоров'я вже не мав змоги управляти домоволодінням, робити в ньому ремонті роботи, доглядати за присадибною ділянкою тощо.

З викладеного вбачається, що значну частину домоволодіння (66%) по АДРЕСА_1 було створено її спільною з ОСОБА_4 працею та за спільні сімейні кошти. А згодом за рахунок зароблених та отриманих нею в кредит коштів були здійснені істотні поліпшення зазначеного домоволодіння.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про власність», який був чинним на момент добудовування домоволодіння, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Таким чином, враховуючи те, що домоволодіння створювалось її з ОСОБА_4 спільною працею та за спільні сімейні кошти, воно є їх спільною сумісною власністю. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, (ч. 2 ст. 372 ЦК України)

Окрім того, згідно ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічна норма закріплена і в ст. 62 СК України. ЗУ «Про власність» прямо не врегульоване питання щодо правових наслідків поліпшення майна членів сім'ї, якщо воно під час спільного проживання однією сім'єю істотно збільшилось у своїй цінності за рахунок спільної праці членів сім'ї, тому слід до цих правовідносин застосувати ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України, за аналогією.

Окрім того, як зазначалось вище, в 2008-2012 роках, вже після укладення офіційного шлюбу, нею були здійснені істотні поліпшення домоволодіння, що дає підставу застосувати до виниклих правовідносин норми Сімейного кодексу України, зокрема ч.ч.1,2 ст. 62 СК, оскільки і під час офіційного шлюбу майно істотно збільшилось у вартості, а також вона своєю працею брала участь в управлінні цим майном.

За таких обставин, наявні підстави для визнання домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_1 її спільною сумісною власністю з померлим ОСОБА_4, як такого, що істотно збільшилось у вартості за час спільного проживання з ним за рахунок спільної праці членів сім'ї, а також з підстав, передбачених ст. 62 ч.ч.1,2 СК України. ЇЇ частка в спільній сумісній власності має становити 1/2 частини домоволодіння. Оскільки у неї відсутні правовстановлювальні документи, які б посвідчували набуття права спільної сумісної власності на зазначене домоволодіння, воно може бути повністю включено до спадкової маси, що істотно порушить її права.

Згідно ч. 4 ст. З ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про власність», який був чинним на момент закінчення будівництва (початок літа 1992 року) праця громадян є основою створення і примноження їх власності. Чинне на момент закінчення будівництва законодавство не пов'язувало набуття права власності на нерухомість з фактом його державної реєстрації.

Таким чином вона з чоловіком набули право власності на домоволодіння в момент завершення його будівництва в 1992 році при доведенні домоволодіння до стану, придатному для проживання. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Тому, домоволодіння, яке було збудоване до набрання чинності Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не підлягало введенню в експлуатацію.

Згідно листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01.09.2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року» з аналізу положень Конституції України та з Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Просила суд, визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), що проживає за адресою АДРЕСА_1 право власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1. Судові витрати покласти на відповідачів.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги та просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/8 домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1. Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування зазначила, що відповідно до ст. 1261 ЦК України у встановлений законодавством строк вона звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та успадкувала за законом після ОСОБА_4 1/2 частки у спадщині. З постанови нотаріуса третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори від 14 травня 2014 року вбачається, що видати свідоцтво про право на спадщину на успадковану нею частину після ОСОБА_4 не вбачається можливим у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно ч. З ст. З ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, (ст. 1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, право власності на 1/4 частини домоволодіння, яка належала ОСОБА_12, перейшло до неї, але офіційно не визнане та не може бути зареєстроване у встановленому законодавством порядку у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів та відмовою нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, наявні підстави для звернення до суду із позовом про визнання за нею права власності на успадковану частину зазначеного домоволодіння. Враховуючи її первісні позовні вимоги про визнання права власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1, як таке , що набуте внаслідок спільної праці та істотно збільшилось за час спільного проживання та у разі їх задоволення, до спадкового майна після її чоловіка входитиме лише ? частина зазначеного домоволодіння, яка і підлягатиме спадкуванню.

Тому враховуючи первісні позовні вимоги, та успадкування 1/4 частини домоволодіння, яка має увійти до складу спадщини, вважає, що за нею має бути визнано право власності на 5/ 8 домоволодіння.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись з зустрічним позовом до ОСОБА_1, Білецьківської сільської ради Кременчуцького району, третя особа Третя кременчуцька державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування. Просили суд встановити факт належності на праві особистої приватної власності померлому ІНФОРМАЦІЯ_8. ОСОБА_4 нерухомого майна, а саме: будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1. Визнати право спільної часткової власності за ОСОБА_2 на 3/8 частини будинку з господарськими будівлями в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Визнати право спільної часткової власності за ОСОБА_3 на 3/8 частини будинку з господарськими будівлями в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позову зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 який був батьком позивачів, і чоловіком відповідача.

13 травня 2013 року в Третій державній нотаріальній конторі м. Кременчука була відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_4, а такими, що є спадкоємцями першої черги та виявили бажання прийняти спадщину після померлого і фактично її прийняли є ОСОБА_1, ОСОБА_3, та ОСОБА_2 До спадщини, зокрема входило домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1

На підставі повідомлення III Кременчуцької державної нотаріальної контори від 11 березня 2014 року (вих. № 714/02-14) після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4, який був зареєстрований в АДРЕСА_1. В установлений законом шестимісячний строк спадщину за законом прийняли: його дружина - ОСОБА_1 -1/4 частку у спадщині на підставі ст. 1261 ЦК України; і вони, як дочки, в рівних частках по 1/4 на підставі ст. 1261 ЦК України та по 1/8 на підставі ст. 1276 1ІК України (спадкова трансмісія). ІНФОРМАЦІЯ_9 померла їх бабуся і мати їх покійного батька - ОСОБА_13, яка на десять днів пережила свого сина - ОСОБА_4 і, як наслідок, прийняла беззаперечну частку у спадщині після смерті свого сина, як спадкоємець першої черги за законом у розмірі ? від спадкового майна. Оскільки вона померла і не встигла оформити спадщину, то на даний час в нотаріальній конторі відкрита спадкова справа щодо оформлення спадщини на їх ім'я після смерті бабусі. Проте, оскільки бабуся за життя не встигла оформити на себе спадщину після своєї доньки - ОСОБА_14, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10, то нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 березня 2014 року.

Після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_1 подала позов до Кременчуцького районного суду м. Кременчука Полтавської області щодо усунення ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як дочок, від права не спадкування. Вказаний позов 23 вересня 2013 року був залишений без задоволення в повному обсязі, а за розглядом Апеляційної скарги ОСОБА_1 на вказане рішення, була винесена ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 18 грудня 2013 року про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення першої інстанції без змін. 14 квітня 1957 року між їх батьками - ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був укладений шлюб. Їх прізвища змінились після укладення шлюбів з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Згідно договору купівлі-продажу від 12 грудня 1989 року, ОСОБА_6 продав їх батьку - ОСОБА_4, житловий будинок незакінчений будівництвом (готовності 34%), що знаходиться в с. Білецьківка Кременчуцького району Полтавської області та розташований на земельній ділянці розміром 0.12 га з фонду радгоспу „Більшовик". Відповідно до свідоцтва на право власності на частку в спільному майні подружжя від 19 квітня 1990 року, їх матері - ОСОБА_7 належало у спільному житловому будинку, незакінченого будівництвом, ? частина цього будинку. На підставі довідки Білецьківської Сільської Ради Кременчуцького району Полтавської області від 15 квітня 2013 року (вих. № 18-105) ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав до дня смерті з дружиною - ОСОБА_1. донькою - ОСОБА_3 та онуком - ОСОБА_10 в АДРЕСА_1.

Довідкою Білецьківської сільської Ради Кременчуцького району Полтавської області від 15 квітня 2013 року (вих. № 18-106) підтверджено, що за померлим ОСОБА_4 числиться житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1. 20 березня 2014 року ними до нотаріальної контори були подані заяви про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_4 на частки житлового будинку АДРЕСА_1, але отримали постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 квітня 2014 року. Нотаріус відмовив з огляду на те. що в нього відсутні правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями.

Згідно довідки КП „Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради" від 01.04.2014 р„ вих. № 61/5219 за даними архівного обліку станом на 28.12.2012 року право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано. Згідно ч. 4 ст. З ЗУ „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись на підстави викладені в позові, проти задоволення зустрічного позову заперечували.

В судовому засіданні позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 та їх представники позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених в позові, в задоволенні позову ОСОБА_1 просили відмовити. Надали суду заперечення, в яких зазначили, що позов є необгрунтованим та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що з 1991 року вона проживала разом з ОСОБА_4, їх батьком, однією сім'єю та перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах. В підтвердження даних обставин позивач посилається на рішення Кременчуцького районного суду від 13.11.2013 року. Але, дані обставини не відповідають дійсності. Батько, ОСОБА_4 та їх матір, ОСОБА_7, офіційно розірвали шлюб 26 квітня 1990 року, після чого ОСОБА_2 (на той момент мала прізвище ОСОБА_2) разом із ОСОБА_7 біля 4 місяців проживали у баби ОСОБА_13, а ОСОБА_3 (на той момент прізвище - ОСОБА_2) як старша залишилась проживати з батьком. Після цих 4 місяців окремого проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 примирились та почали знову проживати разом однією сім'єю. Але, цього разу мати та батько винаймали будинок для проживання, оскільки добудовували буд. АДРЕСА_1. Батько та мати проживали разом до 1992 року в с. Новоселівка.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, згідно ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав і інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з 1991 року по 2007 рік не ставився в вимогах позову та не був предметом розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, за якою було винесене рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13.11.2013 року.

Крім того, законодавством України, що діяло на момент перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах, з 1992 року, а саме пунктом 5 ст. 273 ЦПК України 1963 року пунктом передбачено встановлення перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах актів громадського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного із подружжя. Встановлення фактичних шлюбних відносин чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, що проживають однією сім'єю, не передбачалось. ОСОБА_1 зазначає в позові про те, що закінчення будівництва оспорюваного домоволодіння закінчилось на початку літа 1992 року. Шлюб між нею та ОСОБА_4 був укладений у 2007 році.

Отже. ОСОБА_4 як єдиний власник даного домоволодіння набув на нього право власності з моменту закінчення будівництва, тобто з літа 1992 року. Кодексом про шлюб та сім'ю України, який діяв на момент перебування в шлюбних відносинах ОСОБА_1 з ОСОБА_4, не передбачено набуття майна в спільну сумісну власність подружжя чоловіка та жінки, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ст. 25 цього Кодексу, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Тобто, дана стаття обумовлює саме перебування подружжя у шлюбі. Слід розуміти, що норма ст.17 Закону України «Про власність», на яку посилається ОСОБА_1, має на увазі що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї - зокрема подружжя в офіційному шлюбі, - є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 чинного СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Отже, спірний будинок був придбаний померлим ОСОБА_4 в незавершеному будівництві, а потім добудований до укладення шлюбу із ОСОБА_1 і не може бути спільною сумісною власністю подружжя. Кредитні договори, на які посилається ОСОБА_1, вказуючи, що ніби кредит брався на ремонтні роботи у будинку, по-перше, не містять в собі прямої вказівки для чого брався споживчий кредит, по-друге, немає доказів, куди саме витрачались ці кредитні кошти. По-третє, дані кредитні договори надавались ОСОБА_1 в ході розгляду іншої справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, на доказ того, що кредити брались ОСОБА_1 саме для лікування хворого ОСОБА_4 Крім того, в зазначеній справі ОСОБА_1 постійно зауважувала, що всі її кошти йшли безпосередньо на лікування хворого ОСОБА_4 Крім того, ОСОБА_1 намагається здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, яке не було поділене за життя ОСОБА_4

Так, ОСОБА_1 звернулась до Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на частку у спадщині та про видачу свідоцтва про право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Міністерством юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року порядок видачі свідоцтва про право власності на частину в спільному сумісному майні подружжя передбачає беззаперечний юридичний статус такого майна, а саме спільна сумісна власність подружжя, яка, набувається під час шлюбу. Так, у своїй постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 14.05.2014 року державний нотаріус зазначає, що ОСОБА_1 не подано правовстановлюючих документів на домоволодіння та крім того, це нерухоме майно придбане спадкодавцем до реєстрації шлюбу. Таким чином, виник спір щодо визнання оспорюваного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя та поділу саме спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Тобто, при виникненні спору щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя позов повинен бути пред'явлений одним із подружжя до іншого. За тих обставин, якщо один із подружжя - помер, то позов повинен бути пред'явлений до його правонаступників. Але, для того, щоб стати правонаступниками із повною цивільною дієздатністю Відповідачі повинні отримати свідоцтва про право на спадщину. Тому, вважаємо, що наразі за даним позовом ОСОБА_1 про поділ майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 являються неналежними відповідачами.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.2,3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. ОСОБА_1 стверджує те, що вартість домоволодіння істотно збільшилась саме за рахунок її особистої праці, крім того, зазначає, що особисто брала в кредит кошти для ремонту оспорюваного домоволодіння. Але, ОСОБА_4 також отримував пенсію. Пенсія ОСОБА_4 і заробітна плата ОСОБА_1 - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, кошти, отримані в кредит ОСОБА_1 також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Хоча немає підтвердження того, що ці кошти дійсно були витрачені на поліпшення спірного домоволодіння.

Представник Білецьківської сільської ради Кременчуцького району до судового засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представники третіх осіб Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори та Реєстраційної служби Кременчуцького РУЮ до судового засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_4 до 26 квітня 1990 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4. В шлюбі у них народились дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7 - позивачі за зустрічним позовом, що підтверджується їх свідоцтвами про народження.

ОСОБА_4 з 15.08.2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем за первісним позовом - ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2.

ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5.

ІНФОРМАЦІЯ_9 померла ОСОБА_13 - мати ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли в установлений законом строк для прийняття спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 по ? частині домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі ст. 1261 ЦК України та по 1/8 частині того ж домоволодіння на підставі ст. 1276 ЦК України - після померлої ІНФОРМАЦІЯ_9 рідної баби та матері ОСОБА_4 - ОСОБА_13, яка не прийняла спадщину після ОСОБА_4, але у видачі свідоцтв про право на спадщину їм було відмовлено постановами нотаріуса.

ОСОБА_1 також прийняла в установлений законом строк спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 чоловіка ОСОБА_4, але у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців.

При цьому спадкоємцями першої черги після ОСОБА_4: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не заперечується право ОСОБА_1 на спадщину на ? частину спірного домоволодіння на підставі ст. 1261 ЦК України, яку вона прийняла у встановлений законом строк.

Згідно договору купівлі-продажу від 12 грудня 1989 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Сільської Ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_6 продав ОСОБА_4, житловий будинок незакінчений будівництвом (готовності 34%), що знаходиться в с. Білецьківка Кременчуцького району Полтавської області та розташований на земельній ділянці розміром 0.12 га з фонду радгоспу „Більшовик".

Твердження ОСОБА_1 про те, що вона має право на ? частину домоволодіння як дружина померлого, оскільки з 1991 року перебувала з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах до реєстрації шлюбу між ними 15.08.2007 року є неспроможними, оскільки відповідно до ч. 2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з 1991 року по 2007 рік не ставився в позовних вимогах у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, за якою було винесене рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 13.11.2013 року. Сторонами не оспорюється те, що закінчення будівництва оспорюваного домоволодіння закінчилось на початку літа 1992 року, тобто право власності виникло в цей період. Беззаперечних доказів того, що ОСОБА_1 приймала участь в добудові незавершеного будівництвом спірного будинковолодіння до 1992 року суду надано не було.

Кодексом про шлюб та сім'ю України, що діяв на момент перебування в шлюбних відносинах ОСОБА_1 з ОСОБА_4, не встановлено набуття майна в спільну сумісну власність подружжя чоловіка та жінки, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Згідно ст. 25 цього Кодексу, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В розумінні цієї норми її слід застосовувати лише до осіб, які перебувають у шлюбі. Це стосується і ст.17 Закону України «Про власність». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Оскільки спірний будинок був придбаний померлим ОСОБА_4 в незавершеному будівництві, а добудований до укладення шлюбу із ОСОБА_1, то він не може бути спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Тобто, при виникненні спору щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя позов повинен бути пред'явлений одним із подружжя до іншого.

Правонаступниками ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які ще не отримали свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.2,3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи 3/8-15 від 27.03.2015 року відсоток будівельних поліпшень до вартості домоволодіння у 2007-2012 роках становить 19,37%.

Крім того, судовий експерт Шлапак С.Л. в судовому засіданні пояснила, що у спірному домоволодінні за період з 2007 по 2013 рік роботи з реконструкції не проводились, що могло б свідчити про істотне збільшення вартості будинку, площа будинку збільшена не була. Був проведений поточний (у кімнатах) та капітальний ремонт (щодо заведення інженерного обладнання), однак точний рік виконання вищезазначених робіт встановити неможливо, за винятком влаштування мережі газопостачання.

Враховуючи вищевикладене, позивачем ОСОБА_1 не доведено, що здійсненні нею поліпшення є істотними і відповідно відсутні підстави для визнання за нею права власності на ? частину спірного будинковолодіння.

Разом з тим, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію з боку відповідачів її витрат на будівельні поліпшення, але таких вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вона перед судом не ставила.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтв про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме: Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Факт належності ОСОБА_4 спірного будинковолодіння підтверджується в сукупності наступними письмовими доказами. Наказом директора радгоспу «Більшовик» Кременчуцького агропромислового об'єднання с.Білецьківка Кременчуцького району Полтавської області від 2 грудня 1989 року № 98 про виділення ОСОБА_4 земельної ділянки у розмірі 0,12 га у зв'язку з придбанням незавершеного будівництва у ОСОБА_6, договором купівлі-продажу спірного будинку від 12.12.1989 року; договором купівлі-продажу ? частини спірного будинку від 24.04.1990 року; довідкою Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 27.01.2014 року про те, що за ОСОБА_4 згідно запису в по господарській книзі під №0518-1 числиться житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1.

Таким чином позовні вимоги як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині визнання за ними права власності на частики спірного будинковолодіння в порядку спадкування після померлого ОСОБА_4 підлягають до задоволення, а саме за ОСОБА_1 слід визнати право власності на ?, а за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 3/8 частині будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково, в частині визнання за нею права власності на ? частину спірного будинковолодіння в порядку спадкування, а позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід задовольнити.

Керуючись ст.25 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст.61,62,71 СК України, ст.ст.328, 1258, 1268, 1269, 1276 ЦК України, ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частину домоволодіння - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину будинку з господарськими будівлями в порядку спадкування після смерті чоловіка - ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Білецьківської сільської ради Кременчуцького району, треті особи Третя кременчуцька державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Кременчуцького РУЮ про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування - задовольнити.

Встановити факт належності на праві особистої приватної власності померлому ІНФОРМАЦІЯ_8. ОСОБА_4 нерухомого майна, а саме: будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1.

Визнати право спільної часткової власності за ОСОБА_2 на 3/8 частини будинку з господарськими будівлями в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати право спільної часткової власності за ОСОБА_3 на 3/8 частини будинку з господарськими будівлями в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О. О. Колотієвський