АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Панченка М.М., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна,

встановила:

у липні 2013р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив поділити квартиру АДРЕСА_1, визнавши за ним право власності на Ѕ частину квартиру.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2006р., який розірвано 27 липня 2010р. За час перебування у шлюбі 26 травня 2009р. ними було придбано вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, але вирішити питання про поділ майна у добровільному порядку вони не можуть.

У жовтні 2013р. відповідач подала зустрічний позов про поділ майна, в якому просила у порядку поділу майна виділити їй вищезазначену квартиру, а позивачу виділити автомобіль «Мітсубіші Грандіс», державний номер НОМЕР_1.

Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, позивач зазначала, що крім квартири, ними за час шлюбу був придбаний автомобіль, який також підлягає поділу. Відповідач стверджувала, що у період перебування у шлюбі з позивачем захворіла на тяжку хворобу, що стало підставою для встановлення їй 1 групи інвалідності, що вказана квартира є єдиним місцем її проживання, тому повинна бути виділена їй.

У подальшому відповідач змінила позовні вимоги і просила визнати за нею право власності на ѕ частин квартири, виділивши позивачу ј частину квартири та автомобіль, посилаючись на можливість відступити від рівності часток подружжя.

Рішенням суду від 28 жовтня 2014р. позов ОСОБА_1 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 та автомобіль «Мітсубіші Гранд», державний номер НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ѕ частин квартири АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням суду від 17 грудня 2014р. з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у сумі 850грн.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічної позовної

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/618/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Малинников О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
заяви.

- 2 -

Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представників ОСОБА_3, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 2006р., який розірвано 27 липня 2010р., дітей не мають.

На підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2009р., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_3 придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 20,80кв.м.

9 червня 2008р. ОСОБА_1 в торгівельній організації був придбаний автомобіль «Мітсубіші Гранд», державний номер НОМЕР_1.

Частково задовольняючи первісний позов та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира та автомобіль є спільним майном сторін, підлягає поділу між ними, проте, існують істотні обставини, які є підставою для відступлення від рівності часток подружжя.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частина друга даної норми визначає, що вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про спірне майно є спільним майном подружжя ОСОБА_1 і підлягає поділу між ними, а доводи апелянта про відсутність правових підстав для поділу автомобіля є надуманими.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбних договором.

Частиною 2 зазначеної норми передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частина 3 цієї ж норми передбачає можливість за рішенням суду збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 хворіє з лютого 2010р., а з 15 травня 2012р. їй встановлена 1 група інвалідності (с.с.42-44).

- 3 -

Проте, враховуючи, що 1 група інвалідності ОСОБА_3 була встановлена після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, а також незначний обсяг спільного майна, колегія суддів вважає, що хвороба відповідача не є достатньою підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі квартири та виділення позивачу незначної частки у квартирі.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частина 2 даної норми передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч. 3 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

У п. 25 постанови Пленуму ВСУ зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що автомобіль є неподільною річчю, але про отримання компенсації за свою частку у цьому спільному майні жодна сторона по справі не заявила і попередньо не внесла на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму.

Крім того, на думку колегії суддів, неможливо поділити спірне майно між сторонами, виходячи із його вартості, оскільки сторонами під час розгляду справи судом першої інстанції надано належний доказ тільки стосовно вартості квартири, яка становить на день розгляду справи 258400грн., але не було надано належних доказів вартості спірного автомобіля на час розгляду справи.

У п. 22 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ вказано, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідач заперечувала проти вартості спірного автомобіля, який був зазначений позивачем у розмірі 44 300грн. та підтверджений звітом про оцінку ринкової вартості транспортного засобу від 6 лютого 2014р., посилаючись на допущені порушення при його складанні.

Колегія суддів вважає вказані доводи правомірними, так як з тексту звіту вбачається, що оцінювачем огляд автомобіля не проводився, висновки зроблені на підставі даних, наданих позивачем, тому вказаний звіт не може бути належним доказом вартості автомобіля.

Разом з тим, відповідачем не було заявлено клопотання про призначення відповідної судової експертизи, а суд першої інстанції у порушення вищевказаного роз'яснення Верховного Суду України виходив із вартості автомобіля на момент його придбання (червень 2008р.).

За таких обставин, на день розгляду справи судом сторони не погодили вартість спірного автомобіля та не надали належних доказів у підтвердження його вартості, а відтак,

- 4 -

поділити дане майно можливо тільки визначивши ідеальні частки сторін на автомобіль.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, проте, неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає зміні, а спільне майно сторін підлягає поділу між ними у рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014р. змінити, виклавши резолютивну частину рішення у такій редакції: «позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

У порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 20,80кв.м., та на Ѕ частину автомобіля «Мітсубіші Гранд», державний номер НОМЕР_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 20,80кв.м., та на Ѕ частину автомобіля «Мітсубіші Гранд», державний номер НОМЕР_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: