АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3946/15
Категорія: сімейні Доповідач: Коростійова В.І. РІШЕННЯ
27 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:
головуючого - Коростійової В.І.,
суддів: - Крилової Т.Г., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря - Бойко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 9 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання частки, що є особистою власністю у майні подружжя,-
в с т а н о в и л а:
У жовтні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із вказаним позовом.
В обгрунтування позову ОСОБА_4 посилалась на те, що перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 1990 року.
Від шлюбу мають повнолітню доньку - ОСОБА_5
У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою. Просив виділити йому у власність ? частини, а ОСОБА_4 - ? частину квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилався на те, що у придбання спірної квартири він вклав 5000 грн., які були його особистою власністю, так як були виручені від продажу однокімнатної квартири, яку він отримав у спадок.
Взаємних вимог один до одного сторони не визнали.
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 9 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 і ОСОБА_5 задоволено частково.

Постановлено: розподілити спільне майно подружжя - квартиру АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_4 право власності по ? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; поновити порушене право ОСОБА_4 і ОСОБА_5 шляхом вселення їх у квартиру АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 і ОСОБА_5 по 500 грн. на відшкодування моральної шкоди кожній; стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати по сплаті судового збору у сумі 3410,40 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 1616,40 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 оскаржує рішення суду у частині поділу квартири та стягнення з нього судового збору. Просе ухвалити нове рішення, яким визнати за ним право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1; ? частину цієї ж квартири визнати за ОСОБА_4 При цьому посилається на: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі, рішення суду не оскаржили.

ОСОБА_4, ОСОБА_5, в особі свого представника, подали заперечення на апеляційну скаргу, вважали її безпідставною, а рішення суду - законним і обґрунтованим.

Перевіряючи законність і обгрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції у частині поділу квартири АДРЕСА_1 - зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Згідно з п. З ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі самі правові підстави набуття подружжям права спільної сумісної власності на майно передбачалися статтями 22, 24 КпШС, чинного на час придбання спірного майна.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 серпня 1999 року (а.с.7).

Від шлюбу мають повнолітню доньку - ОСОБА_5

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 5 листопада 2014 року шлюб між подружжям ОСОБА_5 розірвано (а.с.39).

Встановлено також, що під час шлюбу, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 29 грудня 2001 року подружжя ОСОБА_5 придбало квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат, житловою площею 44,9 кв.м., загальною площею 64 кв.м., корисною площею 62 кв.м. Продаж квартири вчинено за 15900 грн. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.8)

Оскільки спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу на спільні кошти, суд першої інстанції підставно визнав квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а їх частки рівними.

Судова колегія з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Вирішуючи питання про поділ зазначеної квартири між колишнім подружжям ОСОБА_3, суд першої інстанції підставно визнав за ОСОБА_4 право власності на ? її частину. Проте безпідставно не визнав таке право за ОСОБА_3

З огляду на це, судова колегія вважає за необхідне рішення суду змінити.

Доповнити абзац третій резолютивної частини рішення новим реченням такого змісту : «Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1».

Суд першої інстанції підставно не визнав 5000 грн., виручених ОСОБА_3 від продажу спадкової квартири його особистою власністю і відмовив йому у задоволенні зустрічного позову про визнання за ним права власності на 2/3 частини спірної квартири.

Судова колегія з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

За змістом п.3 ч.1 ст.57, ст..60 СК України, ст.ст. 22, 24 КпШС , чинного на час придбання спірної квартири, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу.

Визнання такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

ОСОБА_3 не надав суду першої і апеляційної інстанції належних і допустимих доказів того, що 5000 грн., які він одержав від продажу однокімнатної квартири, яка була його особистою власністю, він вклав у придбання спірної квартири.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26 квітня 2000 року ОСОБА_3 продав належну йому на підставі свідоцтва про право на спадщину однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 5055 грн.

Трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 придбано 29 грудня 2001 року за 15900 грн. (а.с.8)

Таким чином, з моменту продажу ОСОБА_3 однокімнатної квартири до придбання трикімнатної квартири сплинув 1 рік 8 місяців.

Матеріали справи не містять доказів того, що 5000 грн. були використані для придбання спірної квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не допитав свідків, які б підтвердили цей факт, безпідставне, оскільки пояснення свідків, які не були присутні при укладенні зазначених вище договорів купівлі-продажу, не можуть бути належними доказами у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вартість спірної квартири не була встановлена експертним шляхом, а тому стягнення з нього на користь держави судового збору у сумі 3410 грн., є незаконним, не ґрунтується на матеріалах справи і вимогах закону.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача (у тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у виді повернення майна застосовуються за ініціативою суду, наприклад, при визнанні договору недійсним згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК).

Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга статті 80 ЦПК). Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.

Оскільки позивачі за основним і зустрічним позовом не надали дійсної вартості квартири і не заявляли клопотання про призначення експертизи, суд підставно визначив ціну позову за ринковими цінами на аналогічні квартири у Московському районі міста Харкова - 500000 грн. (а.с.86-87).

Посилання у суді апеляційної інстанції на те, що ціна позову повинна бути визначена із договору купівлі-продажу від 29 грудня 2001 року - 15900 грн., є безпідставним, оскільки визначена ОСОБА_3 ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості квартири.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 9 квітня 2015 року змінити.

Доповнити абзац третій резолютивної частини рішення новим реченням такого змісту : «Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1».

У частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову та стягнення з нього на користь держави судового збору у сумі 3410 (три тисячі чотириста десять) гривень 40 копійок рішення залишити без змін.

В іншій частині рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - Судді: