АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Кондратенко О.О.
№22-ц/796/2405/2015 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Греку А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 500221281 від 08 серпня 2011 року укладеного між ним та ПАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неправильно застосував положення цивільного законодавства, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. Посилання суду першої інстанції на те, що позивач взяв на себе зобов'язання сплачувати комісійну винагороду за послуги «Альфа-Сервіс» не відповідає дійсності, оскільки п. 2.8 кредитного договору передбачає, що така винагорода сплачується за необхідністю, у разі виявлення позичальником бажання користуватись відповідним пакетом послуг «Альфа-Сервіс», тому укладений між сторонами договір є змішаним, а в діях відповідача вбачається нечесна підприємницька практика.

Зазначає, що відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотні значення, а тому такий договір має бути визнаний судом недійсним.

Також зазначає, що при укладенні договору сторони не погодили інші істотні умови, що викладені у додатку до договору з назвою «Загальні умови», до того ж надіслані банком на його запит «Загальні умови» всупереч п. 8 Розділу 1 кредитного договору не містять логотипу банку.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належними чином, а тому колегія суддів вважає, можливим розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 08 серпня 2011 року між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір № 500221281 за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 59000 грн., шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок, зі сплатою 17,00 % річних, комісійної винагороди за послуги «Альфа - Сервіс» за кожен місяць користування кредитом та сплатою штрафних санкцій за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплатою процентів за користування ним та/або комісій. Датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та нарахування комісії за послуги «Альфа - Сервіс» є 09 серпня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Також, ч.3 цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою ст.203 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні договору сторони не погодили істотні умови, що викладені у додатку до договору з назвою «Загальні умови», до того ж надіслані банком на його запит «Загальні умови» всупереч п. 8 Розділу 1 кредитного договору не містять логотипу банку, колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

За частиною 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 статті 11 вказаного Закону врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як клієнту на його вимогу.

Згідно з п.6 кредитного договору позивач підтвердив, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостям, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послу, а також будь - якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому роз'яснені, зрозумілі не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього в дату його укладення; що він в письмовій формі ознайомлений з загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №1142 від 01 квітня 2011 року, які йому роз'яснені, зрозумілі та з якими він цілком згодний.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимого розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи позивач при підписанні спірного кредитного договору погодився з його умовами, не заперечував проти надання кредиту, сплати процентів та інших платежів. Кредитний договір був підписаний обома сторонами, та відповідно доч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлював, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення кредитного договору саме на тих умовах, які зазначені в договорі. Умови договору відповідачем виконані та відповідно до його умов грошові кошти перераховані банком на картковий рахунок позичальника.

Як зазначено в п.7 вказаний договір складений в двох примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу по одному для кожної із сторін.

Посилання апелянта на те, що кредитний договір є змішаним, а в діях відповідача вбачається нечесна підприємницька практика, оскільки п. 2.8 кредитного договору передбачає, що комісійна винагорода за послуги «Альфа-Сервіс» сплачується за необхідністю, у разі виявлення позичальником бажання користуватись відповідним пакетом послуг «Альфа-Сервіс», проте позивач такого бажання не виявляв, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.

За правилами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність», що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

У той самий час ст. 18 вказаного Закону містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч.ч. 5,6 цієї номи у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Проте, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, не встановлено таких ознак у спірному договорі, а тому відсутні підстави для кваліфікації його умов несправедливими та визнання недійсним договору в цілому.

Посилання апелянта на те, що споживач має право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі встановлені на незаконних засадах колегія суддів відхиляє, оскільки, як зазначено в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Доводи апелянта про те, що відповідач ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому кредитний договір є недійсним колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнаться судом недійсним.

Пунктом 20 вищевказаної Постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Позивачем, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що кредитний договір був укладений ним внаслідок обману.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України суд першої інстанції оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин ухвалив рішення заявленим позовним вимогам.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х ВА Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: