АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Антипова Л.О.
№ 22-ц/796/3791/2015 Доповідач - Борисова О.В.
Справа №755/7761/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації та з урахуванням зміни предмету позову просив:

- в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 124869,93 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 998085,36 грн. за договором про надання споживчого кредиту від 07 грудня 2006 року № 0 звернути стягнення на предмет іпотеки;

- визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки;

- припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_1, в тому числі право володіння та розпорядження квартирою;

- виселити з квартири АДРЕСА_1, іпотекодавця ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5;

- витребувати від ОСОБА_1 та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на вказану квартиру;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

В рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 124869,93 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 998085,36 грн. за договором про надання споживчого кредиту №0 від 07 грудня 2006 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру: загальною площею 42 кв.м; житловою площею 18 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, (на підставі договору іпотеки № 36394 від 07 грудня 2006 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3.) шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта банк» права власності на вказане майно.

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, а саме: на квартиру загальною площею 42 кв.м; житловою площею 18 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Припинено право власності іпотекодавця ОСОБА_1, в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою.

Виселено з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, іпотекодавця ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою.

Витребувано від ОСОБА_1 з передачею ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

Зупинено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути задоволені взагалі, оскільки спірна квартира відповідача підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» нормами якого передбачена саме заборона стягнення (відчуження без згоди власника) майна, а не відстрочення виконання такого стягнення.

Зазначає, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк, оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями. Отже, на момент звернення позивача до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки права позивача не були порушені.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити.

Позивач та треті особи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов суд виходив з обґрунтованості позовних вимог, при цьому в силу положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зупинив виконання рішення суду на час дії цього Закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 грудня 2006 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого останній було надано кредит у розмірі 95000 доларів США з кінцевим терміном повернення 07 грудня 2027 року та з оплатою 10,80% річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 грудня 2006 року між АКІБ «УКРСИББАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №36394, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею - 42 кв.м, житловою площею - 18 кв. м, що належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6 07 грудня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №2012.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за договорами кредиту №0 та іпотеки №36394 від 07 грудня 2006 року. На підставі даного договору до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до відповідача у повному обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Частиною 1 ст.546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про іпотеку»у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання − звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 2.1.1. договору іпотеки встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Згідно з п.2.1.2. договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення мають місце в ст. 33 Закону України «Про іпотеки».

За умовами вищевказаного іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли на момент настання терміну виконання позичальником зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані чи будуть виконані неналежним чином. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, невиконання або неналежне виконання позичальником основного зобов'язання (п.2.1.2. договору іпотеки).

А отже, позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки і пред'явлення позову про звернення стягнення є обґрунтованим.

В силу ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно з п.11.3.1 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, умови іпотечного договору містять відповідне застереження, що надає позивачу право набуття права власності на предмет іпотеки, які вірно встановив і суд першої інстанції.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 39 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 17 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Також Верховним Судом України у Постанові від 11 грудня 2013 року по справі №6-124цс13 зазначено, що відповідно до ч.1 ст.37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом права власності на предмет іпотеки, згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

А отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки.

Згідно з наданим банком розрахунком у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 19 березня 2013 року в останньої утворилась заборгованість у розмірі 124869,93 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 998085,36 грн., з яких: 84447,29 доларів США, що в еквіваленті складає 674987,18 грн. - заборгованість за кредитом; 40422,64 доларів США, що в еквіваленті складає 323098,16 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань за кредитним договором колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що положення ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» визначають, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Проте, судом першої інстанції не зазначено про необхідність здійснення оцінки майна при реєстрації права власності за позивачем, що унеможливить визначення його вартості та суми погашеної заборгованості. Відтак, абзац 2 резолютивної частини рішення слід доповнити словами: «за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна».

Крім того, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про виселення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» також роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду з позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення жилого приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення з іпотечного житла.

Як вбачається з матеріалів справи листом від 28 березня 2013 року №8955483 позивач повідомив відповідача про наявність заборгованості та просив останню погасити наяву заборгованість в повному обсязі або передати предмет застави кредитору для можливості здійснити реалізацію у добровільному порядку.

Разом з тим, в матеріалах справи не міститься доказів направлення позивачем відповідачу письмової вимоги про виселення та звільнення жилого приміщення.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити те, що виселяючи з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 являється третьою особою, а не відповідачем по справі, при цьому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 взагалі не перебувають в жодному процесуальному статусі, оскільки не являються ні відповідачами по справі, ні третіми особами, в інтересах яких діють їх батьки.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виходячи з наступного.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений Закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань.

Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати судам на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюється на певний термін.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримала споживчий кредит в іноземній валюті та відповідач на забезпечення зобов'язань за кредитним договором передала в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру загальною площею 42 кв. м.

Згідно з довідкою форми №3 у зазначеній квартирі проживають: відповідач ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_3, дочки: ОСОБА_4, 2007 р.н. та ОСОБА_5, 2012р.н.

При цьому відповідач у своїх запереченнях направлених до суду також зазначала, що вона із своєю сім'єю проживає у спірній квартирі, іншого житла вони не мають, а загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зупинення виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду в частині виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, а також зміни рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року в частині задоволених позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - скасувати та ухвали в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки змінити, доповнивши абзац другий резолютивної частини рішення словами: «за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: