справа № 611/145/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року Барвінківський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді Черниха Є.А.

секретаря Левченко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Барвінкове Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне.

1 червня 2013 року відповідачу вона позичила на строк до кінця липня місяця 2013 року 3500 грн., про що оформили домовленість розпискою з підписом відповідача. Відповідно до договору, ОСОБА_2 зобов'язався повернути гроші у встановлені розпискою строки, але гроші не були сплачені. На неодноразові звернення позивачки, відповідач не виконав своїх зобов'язань по договору позики, уникає зустрічей з нею, кошти не повертає.

Надана позика надає їй право відповідно до ст.ст. 536, 1048 ЦК України на одержання від позичальника процентів від суми позики, бо договором не встановлений розмір процентів, і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Розмір процентів за користування коштами в сумі 3500 грн. за курсом НБУ на день подачі позовної заяви 12.02.2015 р. становить 416.39 грн.

Вважає, що із відповідача на її користь підлягає стягненню сума боргу з урахуванням інфляційних втрат, що дорівнюють 787.50 грн. за 2014 рік.

Також, відповідач повинен сплатити пеню в зв?язку з порушенням зобов?язання, яка склала 372.52 грн..

А всього, позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь 5076.41 грн..

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав і показав, що 3500 грн. у позивачки не позичав. Розписку про отримання вказаної суми грошей писав, в зв?язку з тим, що у позивачки перебувала в залозі його відеокамера.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може бути ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно з п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ?я сторін та враховуючи обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши надані сторонами докази, прийшов до наступного.

Судом забезпечено усім учасникам можливість для реалізації їх прав для надання та витребування доказів, усі вони долучені до справи і досліджені.

При аналізі доказів суд керується положеннями ст. 60 ЦПК України про те, що обов'язки доказування і подання доказів покладається на сторони, і виходить лише із тих доказів, які надані ними під час розгляду справи.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Судом встановлено, що 1 червня 2013 р. позивачка надала у борг відповідачеві 3500 грн. на строк до кінця липня місяця 2013 року, що між ними було оформлено розпискою, підписаною ОСОБА_2. У зазначений строк відповідач позичені гроші не повернув, на вимоги позивачки про повернення грошових коштів, не відреагував.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України).

Суд, аналізуючи правовідносини між сторонами по справі, вважає, що фактично між ними був укладений договір позики.

Оскільки судом встановлено, що між сторонами існували договірні зобов?язання, пов?язані з позикою грошей, то позивач правомірно просить стягнути з відповідача борг, що залишився неповернутим, і в цьому є вина останнього.

Так як позивач свої вимоги про стягнення боргу пред'являє станом на момент складання та подачі позову до суду, тобто станом на 12.02.2015 року, що є правом позивачки і вимоги по основній сумі боргу підлягають задоволенню саме в цьому розмірі.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Позивачка просила застосувати облікову ставку НБУ саме на момент укладення договору, яка складала 7.5%. В цьому зв?язку позивачка просила стягнути проценти за договором позики у відповідності до ст.. 1048 ЦК України суму, яка склала за 214 днів за 2013 рік з урахуванням 7.5 % на рівні облікової ставки НБУ 153.90 грн. (3500х 214х7.5/365/100) та за 2014 рік 162.49 грн. (3500х365х7.5/365/100). А всього 416.39 грн..

Вказаний розрахунок відповідає Закону, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В цьому зв?язку позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь суму боргу, яка склала 3500 грн. та з урахуванням встановленого індексу інфляції, яка склала 787.50 грн. - 4287.50 грн.. Позивачка подала розрахунок інфляційних втрат та просила їх застосувати за 2014 рік. Так, за січень місяць 2014 року (3500х100.2:100-3500)х31:31=7; за лютий місяць 2014 року(3500х100.6:100-3500)х28:28=21; за березень місяць 2014 року (3500х102.2:100-3500)х31:31=77; за квітень місяць 2014 року (3500х103.3:100-3500)х30:30=115.5; за травень місяць 2014 року(3500х103.8:100-3500)х31:31=133; за червень місяць 2014 року(3500х101:100-3500)х30:30=35; за липень місяць 2014 року (3500х100.4:100-3500)х31:31=14; за серпень місяць 2014 року (3500х100.8:100-3500)х31:31=28; за вересень місяць 2014 року (3500х102.9:100-3500)х30:30=101.5; за жовтень місяць 2014 року (3500х102.2:100-3500)х31:31=84; за листопад місяць 2014 року (3500х101.9:100-3500)х30:30=66.5; за грудень місяць 2014 року(3500х103:100-3500)х31:31=105. А всього за 2014 рік інфляційні втрати сумарно склали 787.50 грн..

Вказаний розрахунок відповідає Закону, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Позивачка зазначала, що згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, у разі порушення стороною договору грошових зобов?язань, чинне законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені (ч. 3 ст. 549 ЦК України) та надала розрахунок пені по зобов?язанням відповідача, що з урахуванням ставки НБУ в розмірі 7.5% складає 3672.52 грн..

При цьому ні позивачкою ні її представником не надано нормативного акту, на підставі якого проведені вказані розрахунки в частині нарахування розміру пені. Законом в даній частині не регламентовано на підставі чого і яким чином проводиться таке нарахування та її розмір договором не встановлено.

В цьому зв?язку, з урахуванням того, що ні позивачкою ні її представником доказів не надано, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки 372.52 грн. суми пені.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 показав, що 1 червня 2013 року відповідач позичав у позивачки 3500 грн..

У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Даних про його заінтересованість в результаті розгляду справи, відсутні і такі клопотання не заявлялися.

Суд критично оцінює пояснення відповідача в частині того, що при укладенні договору позики, грошові кошти йому позивачкою не передавалися, оскільки ОСОБА_2 не надано судові доказів цього факту. Натомість пояснення відповідача в цій частині спростовуються даними, які містяться в розписці, з якої вбачається, що ОСОБА_2 зобов'язувався повернути взяті в борг у ОСОБА_1 1 червня 2013 року гроші в сумі 3500 грн. до кінця липня місяця 2013 року про що власноруч заповнила та підписала розписку. Крім того, допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 підтвердив вказаний факт. ОСОБА_2 писав розписку добровільно, ніхто його не примушував та не погрожував при укладенні договору позики.

Аналізуючи зібрані докази по справі суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати по справі, понесені позивачкою, в сумі 243.60 грн. підлягають стягненню на її користь з відповідача в межах задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 536, 612, 625, 1046-1048 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 74, 76, 88, 169, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, який проживає АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 3500 грн., суму процентів за користування коштами в розмірі 416.39 грн., інфляційні втрати на суму 787.50 грн., сплачені 243.60 грн. суми судового збору, а всього 4947(чотири тисячі дев?ятьсот сорок сім) грн.. 49 коп..

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва через районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особа, яка брала участь у розгляді справи, але була відсутня в судовому засіданні під час проголошення рішення, може подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19 березня 2015 року.

Суддя Є.А. Черних