Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Гудковій Є.С.,

за участю позивача та представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника органу опіки та піклування Андрєєвої Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , до ОСОБА_2, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання договорів недійсними та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2014 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом з подальшими уточненнями до відповідачів, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом ММНО Міщенко М.В., 14 листопада 2014 року за реєстровим номером 971; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом ММНО Островською-Колосюк Ю.Б. 01 грудня 2014 року за реєстровим номером 320; визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину цієї квартири, а за ОСОБА_5, - на 1/4 частину квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.

В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги уточненого позову підтримали, мотивуючи свої вимоги тим, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ними була придбана спірна квартира , яка була зареєстрована на праві власності за відповідачем. Після укладення договору купівлі-продажу квартири він за вимогою органу опіки та піклування 29.12.2002 року подарував за нотаріально посвідченим договором 1/2 частку цієї квартири неповнолітньому сину ОСОБА_6.

14 листопада 2014 р. ОСОБА_2, без її згоди, як співвласника майна, набутого під час шлюбу, а також незрозумілим чином без врахування права власності неповнолітнього на 1/2 частку цієї квартири , відчужив вказану квартиру шляхом укладення договору дарування з своє матір'ю ОСОБА_7 , чим порушив її та її неповнолітнього сина права, що є підставою для визнання угоди недійсною. 01 грудня 2014 року ОСОБА_7 відчужила вказану квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу з своїм сином ОСОБА_8 , що також є незаконним.

До того ж 1/2 спірної квартири належить за договором дарування ОСОБА_6, але у реєстрації цього договору їй було відмовлено державним реєстратором, оскільки наявний інший актуальний запис про реєстрацію на зазначений об'єкт нерухомості в цілому за іншою особою , просили визнати право власності на 1/2 частку квартири за неповнолітнім ОСОБА_6 Також просили провести поділ спільного сумісного майна подружжя і визнати за позивачкою право власності на 1/4 частку цієї квартири - як половину від 1/2 частки, що перебувала у власності чоловіка.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в судове засідання не з'явилися, повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили, ухвалою суду справу розглянуто за згодою сторін у їх відсутність, оскільки в справі достатньо доказів про права та взаємообовязки сторін.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив в позові відмовити, оскільки , хоча і визнає, що за вимогою органу опіки та піклування в 2002 році подарував 1/2 частку спірної квартири синові, але оскільки, по-перше, квартира була придбана переважно на його кошти, а по-друге цей договір дарування так і не було зареєстровано в органах БТІ , вважав його недійсним, а себе-одноосібним власником квартири.

Представник відповідача заперечував проти заявлених позовних вимог з тих підстав, що відповідно до рішення суду від 02.10.2014 року договір купівлі-продажу спірної квартири від 26.10.2002 року, за яким ОСОБА_2 придбав квартиру на товарній біржі , визнано дійсним, а отже і право власності відповідача на цю квартиру в цілому визнано судом, а позивачка це рішення суду не оскаржувала. Також заявив про строк позовної давності щодо вимог про поділ спільного майна подружжя.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи , суд доходить наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 серпня 1998 року по 11 листопада 2008 року, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу сторонами було придбано квартиру двокімнатну АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2002 року, укладеним між ОСОБА_11 та ОСОБА_2, який посвідчено на ТБ "Нерухомість-Південь" та зареєстровано в реєстрі за № 5749. Заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_2 вказаний договір визнано дійсним з підстав, визначених ч.2 ст. 47 ЦК України в редакції на час вчинення правочину.

29 грудня 2002 року ОСОБА_2 подарував неповнолітньому синові ОСОБА_6, від імені якого діяла ОСОБА_5, 1/2 частки цієї квартири, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Філіпенко В.В. за реєстровим номером № 9074. Проте в органах БТІ зазначений договір зареєстрований не був.

27 листопада 2014 року позивачці було відмовлено державним реєстратором у державній реєстрації права власності на частку квартири за неповнолітнім ОСОБА_6, оскільки за вказаною адресою наявний активний реєстраційний запис про право власності на 1/1 квартири за іншою особою.

14 листопада 2014 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_7 вказану квартиру , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 971.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що при посвідченні даного договору ОСОБА_2 надав нотаріусу заяву, в якій свідчить, що на момент придбання ним цієї квартири у шлюбі він не перебував, однією сім'єю з жінкою не проживав, вказане майно є його особистою приватною власністю, не є спільною сумісною власністю і осіб, які б могли порушити питання про визнання за ними права власності на зазначене майно, в тому числі відповідно до СК України, немає. На заяві нотаріусом зазначено, що той факт, що заявник не перебуває у зареєстрованому шлюбі перевірено за даними його паспорта, виданого 21.10.2014 року, де в графі сімейний стан не має відмітки про укладення шлюбу.

01 грудня 2014 року ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_8 купив належну продавцю на праві приватної власності спірну квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Островською-Колосюк Ю.Б, за реєстровим номером № 320.

Станом на час розгляду справи у вказаній квартирі з 2004 року був зареєстрований лише ОСОБА_2

Враховуючи, що спірну квартиру було придбано 26 жовтня 2002 р., закон не має зворотної дії та не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання чинності СК України 01.01.2004 року, тому при вирішенні спору необхідно виходити з норм КпШС України.

Положеннями ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України визначено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За правилами ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, частки якого між подружжям визнаються рівними.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презюмується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо докази відсутні або їх недостатньо, майно, набуте за час шлюбу, вважатиметься спільним майном подружжя.

Положеннями ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Аналогічні положення містить і ст. 65 СК України щодо розпорядження майном подружжя, відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї,створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За умов, що ОСОБА_5, та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1998 р. по 11 листопада 2008 р., спірна квартира була придбана відповідачем у 2002 році, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Твердження останнього, що спірна квартира була придбана ним за його особисті кошти нічим не підтверджене та спростовується поясненнями його самого щодо придбання квартири за кошти, отримані ним в якості заробітної плати та від продажу їх спільних з позивачкою та сином двох однокімнатних квартир.

Відповідно до ч. 2 ст. 68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Також судом враховане, що взагалі 1/2 частка спірної квартири належала на момент її відчуження неповнолітньому ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 29.12.2002 року. Цей договір є чинним і ніким не оспорений, дійсним в силу положень ст. 204 ЦК України.

Статтею 321 ЦК України та ст. 41 Конституцією України закріплено принцип непорушності права власності, а саме , що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень».

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно доКонституції України (статті 1, 8 Конституції України)».

Отже твердження відповідача та його представника, що вищезгаданий договір дарування є недійсним через відсутність державної реєстрації права власності та фактичної реалізації ( з боку малолітньої на той час дитини) є хибними і судом до уваги не приймаються.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги щодо недійсності правочину, а саме договору дарування від 14.11. 2014 року підлягають задоволенню.

Разом з тим, що стосується вимог про визнання недійсним другого договору відчуження спірної квартири, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 01.12.2014 року, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства, правила про реституцію володіння не можуть бути використані для повернення індивідуально-визначеної речі, переданої на виконання недійсного правочину, але відчуженої третій особі. Така вимога за правилами реституції може бути заявлена лише однією стороною недійсного правочину іншій стороні такого правочину. Особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним у тому разі, якщо вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а її порушене право може бути відновлено шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану.

Отже, обраний спосіб захисту права власності - визнання наступних договорів, учасником якого позивачка не була, недійсними та повернення цього будинку шляхом реституції спірних правовідносин не регулює, у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити, оскільки при вирішенні спору суд повинен керуватися тими нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із п.п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави.

Так, між позивачем та неповнолітнім ОСОБА_6 та нинішнім власником квартири ОСОБА_8 існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, то і способом захисту свого порушеного права є пред'явлення позову про витребування майна у нового набувача.

Проте таких вимог позивачка не заявляла, судом неодноразово було розяснені її права на збільшення позовних вимог та зміну підстав або предмету позову дол початку розгляду справи по суті.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на теперішній час жодного нерухомого майна за ОСОБА_2 не зареєстровано.

Оскільки на час розгляду справи спірна квартира є одноосібною власністю ОСОБА_8 - її поділ без визнання правочину, за яким право власності перейшло до іншої особи , є неможливим, адже відповідно до ст. 71 СК України та роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділу підлягає лише наявне в натурі спільне майно подружжя на час такого розподілу.

На підставі вищевкиладеного, слід відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою право власності 1/4 частки спірної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя, та за ОСОБА_6, права власності на 1/2 частину квартири , що не перешкоджає їй звернутися з такими вимогами до суду в установленому законом порядку після усунення обставин, що стали перешкодою до їх розгляду.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 слід стягнути на користь позивачки 243 грн. 60 коп. судового збору в рівних частках з кожного - пропорційно до задоволених позовних вимог, а з ОСОБА_5 на користь держави несплаченого при подачі уточненої позовної заяви судового збору у розмірі 1742 грн. 85 коп. ( 243,6 грн. за немайнові вимоги про визнання договору недійсним + 1499,25 грн. за вимоги майнового характеру про визнання права власності, виходячи з останньої оцінки вартості спірної квартири).

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , до ОСОБА_2, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання договорів недійсними та визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 14 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 971.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 по 121 грн. 80 коп. судового збору з кожного.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 1742 грн. 85 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Гуденко О. А.