АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 547/1527/14-ц Номер провадження 22-ц/786/472/15Головуючий у 1-й інстанції Литвин М. М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

При секретарі : Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватної агрофірми «Україна» про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до приватної агрофірми «Україна» про визнання недійсним договору оренди та повернення земельної ділянки відмовлено в повному обсязі в зв'язку з необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та невірне застосування норм матеріального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення скасувати та постановити нове про повне задоволення заявлених вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 2 лютого 2015 року справу повернуто до суду першої інстанції для постановлення додаткового рішення в частині вимог про розірвання договору оренди.

Додатковим рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до приватної агрофірми «Україна» в частині розірвання договору оренди земельної ділянки відмовлено в зв'язку з необґрунтованістю.

На додаткове рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить останнє скасувати як постановлене з порушенням норм матеріального права та постановити нове рішення, яким визнати спірний договір оренди землі недійсним.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 1 березня 2011 року між орендодавцем ОСОБА_3 та ПАФ «Україна» укладено договір оренди, за яким орендодавець передав орендарю в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Біляківської сільської ради Семенівського району площею 2.74 га.

В той же день сторони склали акт про передачу та прийом земельної ділянки.

Договір укладено на 10 років та зареєстровано у відділі Держкомзему Семенівського району 7 червня 2011 року.

При цьому, сам бланк договору оренди землі виготовлений типографським способом, а заповнення його граф здійснено рукописним текстом.

Також встановлено та не заперечується сторонами, що орендодавець ОСОБА_3 вказаний договір в передбаченому законом порядку не оспорював, до орендаря з вимогою про його розірвання не звертався.

Після смерті 16 листопада 2013 року орендаря ОСОБА_3, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 червня 2014 року, ОСОБА_2 успадкувала земельну ділянку площею 2,7383 га, розташовану на території Біляківської сільської ради Семенівського району Полтавської області.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №23567339 вбачається, що ОСОБА_2 є власником вищезазначеної земельної ділянки, кадастровий номер :00:004:0003.

Звертаючись до суду за захистом своїх прав, позивач спочатку просила розірвати договір оренди з підстав порушення орендарем вимог п.20 даного договору, оскільки передача землі повинна була здійснюватись у тижневий строк після державної реєстрації, натомість земельна ділянка була передана орендарю в день укладання договору, про що сторони склали акт прийому передачі. Крім того, вважала, що в договорі є відхилення від типового договору оренди землі в частині викладення п.40, який містить двояке тлумачення «є» і «не є» (не потрібне закреслити) та посилається на рукописні дописування в тексті самого договору.

В ході розгляду справи, у спосіб подання до суду додаткових пояснень до позовних вимог, позивач просила даний договір визнати недійсним з підстав не визначення в п.32 договору сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення майна, оскільки потрібне не підкреслено. В договорі відсутня така істотна умова як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що є порушенням ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Також до підстав визнання договору недійсним позивач повторно віднесла порушення орендарем п.20 договору щодо строку передачі земельної ділянки та відхилення від типового договору у викладенні змісту п.40 щодо не закреслення непотрібного «є», «не є» при переході права власності на орендовану земельну ділянку підставою для розірвання договору.

Відмовляючи в задоволенні вимог про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що визначені позивачем підстави для розірвання договору не є такими, з яким чинне законодавство пов'язує можливість розірвання договору оренди земельної ділянки, позаяк в ході користування орендарем земельної ділянки з березня 2011 року права та інтереси як попереднього власника ОСОБА_3, так і його спадкоємця ОСОБА_2 ним не порушувались.

При укладанні оспорюваного договору сторони узгодили всі істотні умови, наявність яких визначалась положеннями ст. 15 Закону України «Про оренду землі», будь-яких доказів, які б свідчили про подальше внесення орендарем дописок чи змін в умови договору позивачем не надано та є лише її припущенням.

З вказаним висновком погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Згідно ст. 13 ЗУ «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про оренду землі», передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Згідно ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено бо розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

За змістом статей 24, 25 вказаного Закону орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендодавець зобов'язаний: передати в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди; не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Орендар земельної ділянки зобов'язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Крім того, п. 38 договору оренди сторони погодили, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін та за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін, а п. 39 узгодили умови розірвання договору в односторонньому порядку, до яких віднесли невиплату орендної плати до 01.12 поточного року та використання земельної ділянки за нецільовим призначенням.

Таким чином, законодавчо та самими умовами договору оренди земельної ділянки закріплено підстави його для розірвання.

В даному випадку, ОСОБА_2 в позовній заяві посилається на обставини, які не є в розумінні вищенаведених норм Закону підставами для розірвання договору оренди земельної ділянки. При цьому, нею як новим власником земельної ділянки фактично ревізуються ті умови договору, які в свій час визначили та погодили попередній власник ОСОБА_4 та орендар ПАФ «Україна».

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування рішення Семенівського районного суду від 24 грудня 2014 року як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, не містять будь-яких нових фактів чи засобів доказування, а є фактичним дублюванням змісту позовної заяви про розірвання договору оренди.

Так, твердження апелянта про порушення норм законодавства, що виразилося в порушенні строків передачі земельної ділянки, колегія суддів вважає помилковим, оскільки порушення строків мало б місце в разі державної реєстрації та не передачі земельної ділянки після цього протягом тижня. В даному випадку державна реєстрація договору оренди після укладення між сторонами акту про прийом та передачу земельної ділянки не свідчить про порушення норм права.

Посилання апелянта на невідповідність укладеного договору, а саме п. 40, типовому договору затвердженому постановою КМУ №220 від 3 серпня 2004 року, не свідчить про порушення норм законодавства, оскільки типовий договір береться сторонами за основу, при цьому останні не позбавлені права вносити зміни до типового договору в межах чинного законодавства.

Ухвалюючи додаткове рішення в частині вимог ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки наведені позивачем підстави фактично є тотожними з підставами для розірвання договору оренди, яким суд вже дав правову оцінку в судовому рішенні. Крім того, суд зазначив, що при укладанні договору 1 березня 2011 року між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, договір зареєстровано в передбаченому законом порядку. Пункт 40, який передбачає перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої сторони, викладено чітко і однозначно. А те, що він виконаний рукописним способом, не свідчить про його недійсність, оскільки всі графи в тексті договору заповнені рукописним способом, що само по собі не є порушенням, з яким чинне законодавство пов'язує визнання правочину недійсним.

Вказаний висновок суду ґрунтується на вірно встановлених обставинах справи, правильній оцінці доказів та не суперечить закону, який регулює спірні правовідносини.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди, відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є відповідно до ч. 2 цієї ж статті підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору оренди недійсним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, оспорюваний договір містить всі істотні умови, наявність яких передбачена положеннями ст. 15 Закону України «Про оренду землі», в редакції на час підписання сторонами договору, в тому числі і умови та строки передачі земельної ділянки.

Сам по собі факт складання акта - передачі земельної ділянки 1 березня 2011 року, тобто в день укладання договору не є тим порушенням, наслідком якого є визнання самого договору недійним.

Також не відповідає дійсним обставинам зазначення позивача про відсутність такої істотної умови договору як визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, оскільки такі умови прописані в п.32 договору.

При цьому не заслуговує на увагу його твердження про невизначеність такої сторони внаслідок не підкреслення не потрібного, позаяк позивачем надано не завірену копію наявного в нього екземпляру договору, в якому закреслено і «орендар» і «орендодавець». При цьому, з'ясувати ким і при яких обставинах таке закреслення в наданій позивачем копії було здійснено не представляється можливим.

З врахуванням наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування додаткового рішення місцевого суду.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що вона є ідентичною з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні позову про розірвання договору оренди та вище наведені підстави її відхилення.

Одночасно, колегією суддів відхиляється твердження апелянта про те, що судом безпідставно не було взято до уваги її заяву від 23 лютого 2015 року про зміну позовних вимог, яка відповідає вимогам ст.ст. 119, 120 ЦПК України. При цьому, колегія суддів виходить з того, що на стадії повернення апеляційним судом справи до суду першої інстанції для постановлення місцевим судом додаткового рішення позивач вже не має процесуального права змінювати, уточнювати, збільшувати чи зменшувати свої позовні вимоги.

Оскільки апеляційна скарга не містить посилань на обставини, з наявністю яких процесуальне законодавство пов'язує підстави для скасування чи зміни судового рішення, вона підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 314, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити, а рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 24 грудня 2014 року та додаткове рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

Судді:

З оригіналом згідно.