АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/623/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 642/8804/14-ц Скляренко С.О.
Категорія: трудові Доповідач : Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого-судді: Гальянової І.Г.

суддів: Зазулинської Т.П.

Костенко Т.М.

за участю секретаря: Сватенко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 11 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Харківський механічний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся у суд з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за затримку розрахунку за період з 12.04.2011 року по день фактичного розрахунку - по 07.07.2014 року за 809 робочих днів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 17.01.2011 року він знаходився в трудових правовідносинах з відповідачем, працював на посаді юрисконсульта. Наказам № 195 від 11.04.2011 року його було звільнено з посади за п.1 ст. 36 КЗпП України - за згодою сторін.

Як на підставу своїх вимог позивач зазначає, що на день його звільнення відповідачем була нарахована але не виплачена заробітна плата за квітень 2011 року та в порушення ст. 116 КзПП України розрахунок з ним проведено 07.07.2014 року , шляхом отримання ним з каси підприємства грошових коштів в розмірі 2520, 14 грн.

23.10.2014 року представник відповідача звернувся у суд з заявою про застосування до позовних вимог позивача встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України строку позовної давності для звернення у суд з зазначеним позовом, а також зазначив на ненадання позивачем доказів наявності спору про розміри належних йому сум при звільненні, вважаючи що відсутність такого спору свідчить також про відсутність підстав для звернення позивача у суд з зазначеним позовом. ( а.с.14-15) .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує порушенням судом першої інстанції норм ч.1 ст. 117 КЗпП України та зазначає, що суд невірно застосував до виниклих між ним та відповідачем правовідносин вказану норму права .

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, його представника та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції .

Відмовляючи позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції, з посиланням на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, виходив з того, що позивачем не доведено факту виникнення між ним та позивачем спору щодо розміру належних йому при звільненні грошових коштів.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено , підтверджено наявними у справі доказами та не оспорюється сторонами, що позивач з 17.01.2011 року по 11.04.2011 року знаходився в трудових правовідносинах з відповідачем, працював на посаді юрисконсульта. Наказам № 195 від 11.04.2011 року його було звільнено з посади за п.1 ст. 36 КЗпП України - за згодою сторін.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено сторонами , що належні позивачу при звільненні грошові кошти в сумі в розмірі 2520,14 грн. були йому виплачені відповідачем 07.07.2014 року.

Згідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу в заявлених ними вимог в на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як свідчить позивна заява позивача, він не оспорюючи розмір виплаченого відповідачем розрахунку, просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за затримку такого розрахунку за період з 12.04.2011 року по 07.07.2014 року по день фактичного розрахунку.

Згідно до вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом вказана норма права передбачає, що днем звільнення вважається останній день роботи та у цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати, включаючи оплату праці за останній день роботи та компенсацію за невикористанні дні відпустки.

Як свідчить довідка відповідача № 3/19-61 від 26.01.2005 року, позивач працював на підприємстві з 09.01.2001 року по 11.04.2011 року ( а.с.66), тобто днем звільнення є останній день його роботи , у зв»язку з чим у відповідності до вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, в цей же день відповідач був зобов»язаний провести з позивачем розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належної звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв»язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз»яснив, що за ст. 47 цього Кодексу роботодавець зобов»язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правових висновків , висловлених Верховним Судом України в постанові від 22 січня 2014 року у справі № -159 цс 13, які у відповідності до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов»язковим для всіх судів України, невиконання роботодавцем ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, вказані норми матеріального права встановлюють право працівника на вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, незалежно від наявності чи відсутності спору про розмір належних йому при звільненні сум , а також право визначення ним остаточних вимог за ст. 117 КЗпП України з моменту фактичного розрахунку.

За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо відмови позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог у зв»язку з відсутністю між сторонами спору про розмір належних йому при звільненні сум, не відповідає зазначеним вище нормам матеріального права та у відповідності до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування зазначеного рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску ним встановленого ст. 233 КЗпП України для звернення у суд з зазначеним позовом, виходячи з наступного .

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено сторонами, що належні при звільненні позивачу 2520, 14 грн. були виплачені відповідачем 07.07.2014 року .

Вказане свідчить про те, що право позивача на вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку виникло 07.07.2014 року.

Згідно до вимог ст. 233 КЗпП України , працівник може звернуть з заявою про вирішення трудового пору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен бум дізнатись про порушення свого права .

Відповідно до частин 2, 5 та 6 ст. 70 ЦПК України, строк , обчислений місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Останні день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію в суді, де робочий час закінчується раніше. Строк закінчується цього часу. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інший документ чи матеріал здано на пошту чи передано іншими відповідними засобами зв»язку.

Вказані вище обставини справи та вимоги зазначених норм матеріального та процесуального права свідчать про те, що встановлений ст. 233 КЗпП України для подачі позивачем позовної заяви до суду сплинув 07 жовтня 2014 року.

Як свідчать матеріали справи позовна заява позивача надійшла до суду першої інстанції 09 жовтня 2014 року, про що свідчить дані про її реєстрацію в журналі вхідної кореспонденції та в автоматизованій системі документообігу суду ( а.с. 1, 23,83).

При цьому, судова колегія критично ставиться до наданої позивачем копії вказаної позовної заяви з штампом про її надходження до суду першої інстанції 07 жовтня 2014 року ( а.с.21) та поясненням позивача та його представника щодо її здачі у суд в зазначений день, оскільки крім дати штаму суду не містить даних про номер вхідної кореспонденції та вказані позивачем факти також спростовуються матеріалам проведеної судом першої інстанції службової перевірки, відповідно до висновків якої, ця дата не відповідає дійсності та помилково поставлена працівником суду ( а.с.80-83,67).

Зазначені вище обставини свідчать про пропуск позивачем строку звернення у суд з зазначеним позовом.

Частиною 1 ст. 73 ЦПК України встановлено, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Між тим, з таким клопотанням позивач до суду першої інстанції не звертався.

В п.4 роз»яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року, з наступними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін та якщо такий строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Таким чином, пропуск позивачем встановленого ст. 233 КЗпП України строку для звернення у суд за захистом трудових прав, є підставою для відмови йому в задоволенні вказаних позовних вимог .

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 11 листопада 2014 року.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :