Номер провадження: 22-ц/785/3131/15
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє особисто та в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 11.03.2014 року провадження у справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_8 (а.с.108).

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 21.10.2014 року провадження у справі відновлено та витребувано спадкову справу, заведену нотаріусом після смерті ОСОБА_8 (а.с.136).

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 17.12.2014 року до участі у справі у якості правонаступників померлого ОСОБА_8 допущено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.204).

ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, зі всіма особами, що проживають з ними для усунення перешкод у здійсненні позивачами, які є співвласниками квартири, права користування та розпорядження майном (т.1 а. с. 195-196). При цьому позивачі посилаються на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 2014 року їм, в рівних частках по ? частині кожній, належить квартира АДРЕСА_1. У спірній квартирі проживають відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що є співвласниками іншої квартири АДРЕСА_2, де вони і зареєстровані. Також позивачі зазначили, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2013 року, яка ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2014, залишена без змін, відповідачам було відмовлено у задоволенні їх адміністративного позову до КП "Міське агентство з приватизації житла", департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП "ОМБТІ та РОН" про визнання незаконним та скасування рішення органу приватизації - розпорядження управління житлово-комунального господарства ОМР від 07 квітня 2004 року про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1. Однак, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 всіляко ухиляються та відмовляються у добровільному порядку, виселятися зі спірної квартири, у зв'язку з чим позивачі вимушені звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 30 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 зі всіма особами, що з ними проживають.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє особисто та в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_5 звернулися до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просять рішення Київського районного суду м.Одеси від 30 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та виселяючи ОСОБА_2, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 зі всіма особами, що з ними проживають, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не є власниками спірної квартири АДРЕСА_1 і будь-яких належних доказів наявності у них права на проживання в даній квартирі до суду не надано. Відповідачі створюють позивачам перешкоди у здійсненні права користування належною їм квартирою АДРЕСА_1, шляхом ненадання можливості вселитись у квартиру та користуватись належним їй майном.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 07 квітня 2004 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за №19-19017, ОСОБА_8 був власником квартири АДРЕСА_1, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП "ОМБТІ та РОН" від 09 червня 2004 року (номер запису: 213 в книзі: 509пр-5);

- ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер (актовий запис про смерть №1845 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції від 17 лютого 2014 року) та після його смерті дружина - ОСОБА_7 та донька - ОСОБА_6 прийняли у рівних частках спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 10 листопада 2014 року за реєстровим №1009 та №1003;

- постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2013 року, яка ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2014, залишена без змін, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову до КП "Міське агентство з приватизації житла", департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП "ОМБТІ та РОН" про визнання незаконним та скасування рішення органу приватизації - розпорядження управління житлово-комунального господарства ОМР від 07 квітня 2004 року про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1. При цьому судом було встановлено, що ОСОБА_2 з 20 липня 1977 року, а ОСОБА_3 з 30 травня 1970 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 та є співвласниками даної квартири.

Згідно п.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_8 набув право власності на передбачених законом підставах - відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 07 квітня 2004 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради за № 19-19017 і дане свідоцтво зареєстровано в КП "ОМБТІ та РОН".

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 намагалися визнати незаконним та скасувати рішення органу приватизації а також визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2014 року у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовлено.

Таким чином правомірність набуття ОСОБА_8 права власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідачами не спростована.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Зі змісту заявленого позову вбачається, що при поданні позову ОСОБА_8 обґрунтовував свої вимоги про усунення перешкод і виселення відповідачів тим, що він будучи власником спірної квартири, надав згоду на вселення відповідачів і в подальшому маючи намір продати квартиру повідомив про це відповідачів, які стали перешкоджати позивачу у реалізації цього наміру і відмовилися виселитися до місця їх реєстрації за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до контрольного талону до ордеру № 203 від 10.03.1970 року вбачається, що 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 видана ОСОБА_10 на склад сім`ї з 4-х осіб: ОСОБА_10, ОСОБА_11 - дружина, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_8 - син (т. 1 а. с. 244).

ОСОБА_2 27.07.1973 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_3, яка після реєстрації щлюбу змінила прізвище "ОСОБА_3" на "ОСОБА_3". 18.07.1977 року ОСОБА_2 виписався з квартири АДРЕСА_1 і прописався за адресою: АДРЕСА_2 де є зареєстрованим і на даний час (т. 1 а. с. 165). За цією ж адресою з 13.05.1970 року зареєстрована ОСОБА_3

Рішеннями судів адміністративної юрисдикції 1-ї та 2-ї інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить у рівних частках на праві спільної часткової власності ОСОБА_13 та членам її сім`ї ОСОБА_10, ОСОБА_3, ОСОБА_4 1989 року народження (дочка відповідачів).

У 1984 році ОСОБА_8 зареєструвався у квартирі АДРЕСА_1.

Після смерті батьків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у 2003 році ОСОБА_8 залишився зареєстрованим у квартирі одноосібно до часу своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1.

При цьому позивач при поданні позову у березні 2013 року зазначив, що проживає за адресою: АДРЕСА_3, яка є адресою реєстрації його дружини ОСОБА_7

Судова колегія набуває висновку, що відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_8, хоча позивач є рідним братом ОСОБА_2 і, як позивач сам зазначив у позові, його брат ОСОБА_2 проживав зі своєю сім`єю у квартирі ОСОБА_8 з його дозволу.

Отже, з`ясуванню підлягає правовий статус відповідачів (тимчасові мешканці, наймачі).

Відповідно до ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача.

Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48 ЖК України).

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення- підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Аналогічні вимоги містить ст. 818 ЦК України.

Правовий статус тимчасових мешканців відрізняється тим, що тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом і зобов`язані звільнити житло в добровільному порядку. У разі відмови вони підлягають виселенню у судовому порядку без надання іншого житла.

У разі вселення у спірну квартиру за згодою власника і за умови укладення договору найму або виникнення між власником квартири і вселеними за його згодою особами фактичних правовідносин з договору найму жилого приміщення, виселення останніх можливе лише за правилами ч. 3 ст.168 ЖК України.

Згідно із ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

Сфера застосування договору найму визначається з урахуванням виду права власності, до якої належить житло, та кола наймачів.

За цим критерієм договір найму житла поділяється на два види:

1) договір соціального найму житла;

2) договір комерційного найму житла.

Предметом договору соціального найму житла є об'єкти права державної або комунальної власності (ч.2 і 3 ст. 810 ЦК України), що надаються в найм громадянам України, які відповідно до законодавства визнані такими, що потребують соціального захисту та мають право на отримання соціального житла.

Предметом договору комерційного найму житла є об'єкти права приватної власності, що надаються іншим фізичним та юридичним особам. Форма договору комерційного найму житла повинна бути письмовою (ст. 811 ЦК України).

Недотримання письмової форми договору комерційного найму житла не має своїм наслідком його недійсність.

Разом з тим ні позивач, ні відповідачі не вказували на наявність правовідносин з договору найму, оскільки позивач зазначав, що дозволив відповідачам тимчасово проживати у квартирі (до виникнення потреби або у власному проживанні зі своєю сім`єю або у разі необхідності розпорядитися своїми права власника тощо), тобто, як тимчасовим мешканцям. Відповідачі же вказували, що незважаючи на реєстрацію у квартирі за місцем проживання матері ОСОБА_3, вони фактично жили у квартирі весь час з реєстрації шлюбу тобто з липня 1973 року і проживають досі. Про приватизацію спірної квартири ОСОБА_8 обізнані не були і дізналися вперше, коли той звернувся до суду з позовом про їх виселення і у позові зазначив про те, що приватизував квартиру. Проте ОСОБА_8 після реєстрації шлюбу у 1982 році, у спірній квартирі фактично не мешкав, але з дозволу батьків, прописався у 1984 році, проте як і раніше там не проживаючи. Всі витрати з утримання квартири і оплати комунальних послуг несли відповідачі, що підтверджується актами установлення фактичного проживання, складених комісією мешканців будинку, посвідчених начальником дільниці КП "ЖКС "Вузівський" та копіями квитанцій про сплату житлово-комунальбних послуг за період з 2000-2014 роки (т. 1 а.с. 75-92; 99-101).

В матеріалах справи, як вже зазначалося є підтвердження оплати відповідачами комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1, в той час як докази або взагалі будь-які відомості про сплату відповідачами позивачу квартирної плати за проживання у спірній квартирі - відсутні.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що між відповідачами та власником квартири ОСОБА_8 склалися фактичні правовідносини, що притаманні договору найму, оскільки, окрім іншого, відсутня така істотна ознака, як домовленість між сторонами про розмір оплати за користування житлом.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, їх повнолітня дочка ОСОБА_4 залишаються зареєстрованими та мають рівні частки у праві спільної часткової власності у АДРЕСА_2.

При таких обставинах відповідачі вважаються тимчасовими мешканцями і підлягають виселенню у спрощеному порядку на вимогу власника або членів його сім'ї, зареєстрованих за даною адресою, відповідно до ч. 3 ст. 98 ЖК України.

Тому судова колегія погоджується з висновком районного суду, який задовольнив позов про усунення перешкод про користування та розпорядження майном та виселення відповідачів, як тимчасових мешканців (ст. ст. 98 ЖК України, 818 ЦК України).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у розпорядженні суду першої інстанції були акти установлення фактичного проживання, складених комісією мешканців будинку, посвідчених начальником дільниці КП "ЖКС "Вузівський", представлені відповідачами на підтвердження заперечення проти позову. Зі змсту вказаних актів вбачається, що разом із відповідачами у спірній квартирі фактично проживає ОСОБА_4 1989року народження разом із своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 2010 року народження.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Суд першої інстанції, хвалюючи рішення, наведених норм матеріального і процесуального права не врахував та не роз`яснив позивачу, а в подальшому і особам, допущених ним до участі у справі у якості процесуальних правонаступників позивача ОСОБА_8 після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, про правові наслідки не заявлення вимог до повнолітніх осіб, які фактично проживають у спірній квартирі, як до співвідповідачів або не заявлення клопотання в судовому засіданні про притягнення їх до участі у справі у якості співвідповідачів за ухвалою суду.

ОСОБА_4 1989 року народження є повнолітньою дієздатною особою і проживає у квартирі разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 2010 року народжененя. До ОСОБА_4 вимог про виселення не заявлялося, до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_4, як особу яка діє від свого імені та від імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_5 2010 року народження не залучено.

В абзаці 2 пукту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення" роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та безпідставно ухвалив рішення в частині виселення особи (осіб), яка не залучалася до участі у справі у якості співвідповідача.

Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права вирішувати на стадії апеляційного розгляду питання про залучення до участі у справі у якості відповідача (співівідповідача) осіб, до яких не заявлені вимоги і які не були учасниками судового провадження у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року зміні виключенням з мотивувальної та резолютивної частини рішення про виселення осіб, що проживають у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє особисто та в інтересах своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 січня 2015 року - змінити та виключити із мотивувальної та резолютивної частини рішення про виселення осіб, що проживають разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук