Справа № 134/565/15-ц Провадження № 22-ц/772/3523/2015Головуючий в суді першої інстанції Боднар В. В.
Категорія 55Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Нікушина В.П.,

суддів Денишенко Т.О., Зайцева А.Ю.,

за участю секретаря Маркевич Я.С.,

за участю представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Дежсанепідемслужби України» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційними скаргами Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» та ОСОБА_3 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 02.11.2015 року, ухвалене по даній справі,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з вказаним позовом до Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Дежсанепідемслужби України».

Мотивуючи позовні вимоги, посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з Державною установою «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемстанції України», працюючи на посаді працівника з обслуговування котельні на період опалювального сезону Крижопільської районної санітарноепідемологічної служби.

23.01.2013 року його було відсторонено від роботи без видання наказу про звільнення. Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 20 червня 2013 року його поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу 5422, 56 грн. та 1000 грн. компенсації за заподіяну моральну шкоду. Після тривалого перегляду цього рішення апеляційним та касаційними судами це рішення набрало законної сили 19.11.2014 року, яке в добровільному порядку відповідачем виконано не було. В зв'язку з цим, він 16 грудня 2014 року, подав виконавчі листи, видані на підставі цього рішення, до Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції. В примусовому порядку рішення було виконане відповідачем лише 23.02.2015 року. Разом з тим, його вимога про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, викликаного невиконанням рішення суду, а саме за період з 20.06.2013 року по 23 лютого 2015 року виконана не була. В зв'язку з цим він звернувся в суд з позовом в якому поставив питання про стягнення заробітку за вказаний період з Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемстанції України» в сумі 24005 грн., а також 2000 грн. грошової компенсації за заподіяну невиконанням рішення моральну шкоду.

Позовні вимоги в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу задоволені повністю. Вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволені частково, а саме стягнуто на користь ОСОБА_3 200 грн. грошової компенсації.

З таким рішенням не погодились «Державна установа «Вінницький обласний лабораторний центр Дежсанепідемслужби України» та ОСОБА_3 і оскаржили його в апеляційному порядку.

Представником відповідача в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позову частково стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.06.2013 року по 17.12.2013 року та за період з 19.11.2014 року по 23.02.2015 року і про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

На підтвердження вимог апеляційної скарги наведені обставини про те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, оскільки відповідно до ст. 236 КЗпП України питання про стягнення заробітку за час невиконання рішення щодо поновлення на роботі є похідним від трудового спору і має вирішуватись шляхом постановлення ухвали тим же судом, який вирішував спір про поновлення на роботі.

Не погоджуючись з висновками суду в частині стягнення компенсації за заподіяну моральну шкоду, заявник посилається на те, що тривалий розгляд справи не залежав від його волі.

Окрім цього він посилався на те, що судом неправильно визначений розмір витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних з прибуттям до суду.

ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просить рішення змінити в частині відшкодування моральної шкоди, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги він посилається на те, що воно є незаконним та необґрунтованим.

На підтвердження таких доводів ним наведені обставини про те, що рішення не відповідає засадам розумності і справедливості, оскільки він зазнав тривалих моральних страждань, викликаних невиконанням рішення.

Ним також поставлена під сумнів законність оскаржуваного рішення в частині стягнення судових витрат.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, представника Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемстанції України», перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах вимог апеляційних скарг, прийшла до наступного висновку.

Наведені в апеляційних скаргах доводи ґрунтуються на суб'єктивній оцінці, встановлених по справі обставин та помилковому тлумаченні норм матеріального права і за своїми не тягнуть скасування рішення.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що невиконання рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 20.06.2013 року про поновлення ОСОБА_3 на посаді працівника з обслуговування котельні Крижопільської районної санітарно-епідеміологічної служби було здійснено Державною установою «Вінницький обласний центр Держсанепідемстанції» лише 23.02.2015 року. При цьому висновки суду ґрунтувались на тому, що зволікання у виконанні цього рішення сталось з вини відповідача.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, зважаючи на встановлені по справі обставини.

Дійсно рішенням Крижопільського районного суду від 20.06.2013 року ОСОБА_3 було поновлено на роботі на посаді робітника з обслуговування котелень Крижопільського міжрайонного відділу лабораторних досліджень Державної установи «Вінницький обласний центр Держсанепідемстанції» та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 5422.56 грн. та 1000 грн. відшкодування моральної шкоди. Вказане рішення набуло законної сили після постановлення ухвали Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ 19 листопада 2014 року, якою це рішення залишено в законній силі.

Рішення в частині виплати присудженої ОСОБА_3 заробітної плати та відшкодування моральної шкоди було виконане відповідачем 18.12.2014 року (а. с. 20)

Поновлення ОСОБА_3 на займаній раніше посаді здійснено відповідачем на підставі наказів Державної установи «Вінницький обласний центр Держсанепідемстанції» №21 від 23.02.2015 року та №23 від 25.02.2015 року (а. с. 25, 26), тобто рішення в цій частині було виконане лише через 20 місяців.

Заперечуючи в цій частині позовні вимоги, а потім оспорюючи висновки суду про те, що ОСОБА_3 не було негайно поновлено на роботі відповідач посилався на те, що існували перешкоди для виконання рішення, які від нього не залежали, а саме те, що рішення Крижопільського районного суду про його поновлення на роботі тривалий час переглядалось апеляційним і касаційним судами. Окрім цього з приводу примусового виконання рішення ОСОБА_3 звернувся до органів виконавчої служби лише 16.12.2014 року. Проте, ці доводи Державної установи «Вінницький обласний центр Держсанепідемстанції» є безпідставними.

Розгляд справи про поновлення ОСОБА_3 на роботі відбувся за участі представника відповідача, якому про ухвалення рішення від 20 червня 2013 року було відомо зразу ж після його ухвалення.

Відповідно до ч. 5-ї ст. 235 КЗпП України, п. 4-го ч. 1-ї ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню без будь-яких застережень з цього приводу. На дотримання вимог закону в цій частині орієнтована і судова практика Верховним Судом України при розгляді конкретних справ суду (справа №6-435цс15).

Тому, обставини щодо причин несвоєчасного поновлення ОСОБА_3 на роботі, на які посилався відповідач є необґрунтованими і такими, що суперечать встановленим по справі обставинам.

Хибними є доводи відповідача про те, що питання про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 було вже вирішено при вирішенні спору про його поновлення на роботі. Оскільки, ОСОБА_3 в даному спорі заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення щодо його поновлення на роботі. В той час коли при ухваленні рішення про його поновлення на роботі підставою для відшкодування моральної шкоди слугувало його незаконне звільнення з роботи.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, які містяться в п. 1-му Постанови №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, право на відшкодування моральної шкоди передбачено Конституцією та законами України.

Право на відшкодування моральної шкоди при вирішенні трудових спорів, передбачено ст. 237-1 КЗпП України, яка визначає, що відшкодування моральної шкоди працівнику проводиться у разі порушення його законних прав, якщо ці порушення призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.

Зважаючи на те, що рішення про поновлення на роботі ОСОБА_3 в супереч вимогам ч. 5-ї ст. 235 КЗпП України не виконувалось Державною установою «Вінницький обласний центр Держсанепідемстанції» протягом тривалого часу і це призвело до того, що позивач втратив впевненість у своєму майбутньому, в можливий захист порушених прав законом, зазнав труднощів матеріального характеру. За таких обставин ОСОБА_3 тривалий період перебував в стані психологічного перенавантаження викликаного незаконними діями відповідача.

Розмір грошового відшкодування за заподіяну моральну шкоду, визначений судом першої інстанції з урахуванням наслідків її заподіяння і є співмірним заподіяній моральній шкоді.

Доводи апеляційних скарг позивача та відповідача про неправильне визначення судових витрат по справі, а саме щодо визначення плати за надання правової допомоги та витрат пов'язаних з переїздами є безпідставними.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191 від 20 грудня 2011 року граничний розмір такої компенсації не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати за годину участі особи в судовому засіданні та виконанні процесуальних дій поза судом.

Доказом такої участі є акт виконаних робіт. Оскільки позивачем та його представником такий акт наданий не був, тому суд першої інстанції цілком обґрунтовано стягнув компенсацію за правову допомогу, яка була надана позивачу його представником в суді.

Порядок та підстави для компенсації витрат, пов'язаних з явкою сторін до суду визначається ч. ч. 2, 3 ст. 85 ЦПК України. Граничний розмір цих витрат відповідно до Постанови КМ України від 27 квітня 2006 року №590 не може перевищувати встановленої законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. Цією Постановою критерієм визначення цих витрат є добові витрати, розмір яких відповідно до пп. 170.9.1. ст. 170 Податкового кодексу України не можуть перевищувати 02 розміру мінімальної заробітної плати.

Розмір витрат пов'язаних з переїздом позивача та його представника до Піщанського районного суду Вінницької області, судом стягнуто в сумі 497, 36 грн., що не суперечить вимогам законодавства, враховуючи те, що слухання справи тривало протягом декількох днів.

Доводи про те, що стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення мало б вирішуватись за правилами ст. 236 КЗпП України шляхом постановлення ухвали тим же судом, який ухвалював рішення про поновлення на роботі, не тягнуть за собою скасування оскаржуваного рішення, зважаючи на те, що ОСОБА_3 окрім вимоги про стягнення заробітної плати заявив позовні вимоги, які потребували вирішення у позовному провадженні.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 02.11.2015 року, ухвалене по справі за позовом ОСОБА_3 до Державної установи «Вінницький обласний лабораторний центр Дежсанепідемслужби України» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий-суддя: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: