Категорія 43 Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої : Шемети Т.М.

суддів: Матківської М.В., Марчук В.С.

при секретарі: Сніжко О.А.

з участю представника позивача Томчук М.А., представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2015 року

по цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до ОСОБА_6, ОСОБА_7 (і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8), ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10 (і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11), третя особа без самостійних вимог на боці відповідачів орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування кімнатою в гуртожитку, виселення з кімнати гуртожитку без надання іншого житла, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці, третя особа без самостійних вимог на боці позивача орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про визнання права на проживання в гуртожитку, зобов'язання видати ордер на право вселення в кімнату гуртожитку, -

встановила:

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниці звернувся до суду з вказаним позовом, та висував вимогу визнати ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування кімнатою АДРЕСА_1 з тих підстав, що останні, не зважаючи на законність вселення в кімнату гуртожитку, понад шість місяців не відсутні та не користуються наданою їм кімнатою, а тому втратили право користування на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України. Також позивач висував вимогу виселити ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11 із кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житла, так як відповідачі самовільно вселилися та проживають у зазначеній кімнаті гуртожитку.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до КЕВ м. Вінниці (а.с.83 - 95) та висував вимогу визнати право на проживання ОСОБА_3, ОСОБА_10 та малолітньої ОСОБА_11 в кімнаті АДРЕСА_1 та зобов'язати Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниці видати спеціальний ордер на право вселення ОСОБА_3, ОСОБА_10 та малолітньої ОСОБА_11 в кімнату АДРЕСА_1.

Ухвалою Вінницького міського суду від 28.11.2014 року (а.с.105) позови було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2015 року:

1) позов Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці задоволено:

визнано ОСОБА_12, ОСОБА_7 (і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8), ОСОБА_5, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1;

вирішено виселити ОСОБА_13, ОСОБА_10 разом з неповнолітньою ОСОБА_11 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

2) В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

3) Стягнуто з ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_9 на користь КЕВ м. Вінниці по 60 грн. 90 коп. судового збору з кожного.

4) Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_10 на користь держави по 121 грн. 80 коп. недоплаченого судового збору.

Не погодившись з рішенням в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_10 та малолітньої ОСОБА_11, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення в цій частині скасувати та відмовити в задоволенні позову. Апеляційну с каргу обґрунтовує тим, що суд невірно застосував норми ч.3 ст. 116 ЖК України, так як питання проживання в гуртожитку, в тому числі і виселення регулюються нормами ст. 127-132 ЖК України та таке виселення не може відбутися лише з наданням іншого жилого приміщення. Не взяв суд до уваги і те, що він з сім'єю є піднаймачами кімнати та проживають там з дозволу наймачів ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9, а також те, що саме наймачі можуть ставити питання про його виселення. Отже, суд розглянув позов неналежного позивача КЕВ до нього та членів його сім'ї. при розгляді справи суд не з'ясував правовий статус приміщення та незрозуміло з чого зробив висновок, що це гуртожиток.

Не погодившись з прийнятим по справі рішенням в частині визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1, - остання подала апеляційну скаргу, в якій просить в цій частині оскаржуване рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи: суд не з'ясовував причини відсутності її та членів сім'ї, не взяв до уваги, що факт відсутності не доведений: в наданих актах не засвідчено, що відсутні її речі в кімнаті, акт від 18.06.2013 року складений поза межами 6-місчяного терміну, акт від 12.03.2014 року набраний на комп'ютері та не міг бути складений під час огляду в гуртожитку, шість місяців з дати складення останнього акту і до дати звернення з позовом до суду не минуло, однак все це суд не взяв до уваги.

Судове рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову не оскаржується, відповідачі ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 ухвалене по справі рішення не оскаржили.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подану апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав, апеляційну скаргу ОСОБА_5 такоє вважає такою, що підлягає до задоволення. Представник КЕВ м. Вінниці Томчук М.А. проти поданих апеляційних скарг заперечила, вважає рішення суду вірним, обґрунтованим та ухваленим у відповідності до встановлених обставин по справі. Відповідачі ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином: за зареєстрованим місцем проживання ( ОСОБА_5 зазначила цю адресу і в поданій нею апеляційній скарзі). Третя особа без самостійних вимог представник органу опіки та піклування вінницької міської ради в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_5 - частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно зі ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов в частині вимог до відповідачів ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9, виходив з того, що відповідачі хоча й вселилися в квартиру на підставі виданого їм ордеру, тривалий час: понад шість місяців відсутні в наданій їм кімнаті, що підтверджено актами обстеження від 09.11.2011 року, від 18.06.2013 року, від 12.03.2014 року, а тому вони, виходячи з норм ст. ст. 71, 72 ЖК України, втратили право користування жилим приміщенням. Задовольняючи первісний позов в частині вимог до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі проживають в кімнаті АДРЕСА_1, однак будь-яких правових підстав для проживання там не мають, ордер на вказане житло їм не видавався, тому вони в розумінні ч.3 ст. 116 ЖК України є такими, що самоправно зайняли жиле приміщення і підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 на обліку отримання житла в гуртожитку не перебуває, а кімната АДРЕСА_1 зайнята ним з сім'єю самоправно, так як правові підстави для їх вселення відсутні. Актами комісійного обстеження квартири доведено, що відповідачі проживають в самовільно зайнятій кімнаті, вимоги про добровільне виселення не виконали, окрім того, зазначена кімната не є вільною.

Такий висновок суду не в повній мірі відповідає встановленим обставинам по справі та прийнятий з порушенням та невірним застосуванням норм матеріального права.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Будинок АДРЕСА_1 є гуртожитком, який перебуває у користуванні КЕВ м. Вінниці, що підтверджено індивідуальною обліковою карткою будівлі (а.с. 202) та актом прийому-передачі будівель військового містечка від 05.07.2007 року (а.с. 203).

29.10.2007 р. ОСОБА_12 видано ордер № 064 на право вселення в кімнату АДРЕСА_1 (а.с.6) зі складом сім'ї: ОСОБА_7 - дружина, ОСОБА_14 - син дружини, ОСОБА_8 - донька, ОСОБА_5 - мати дружини;

Станом на 14.07.2014 року в кімнаті зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_5, а відповідач ОСОБА_12 знятий з реєстрації в зазначеній кімнаті 04.12.2007 року, що підтверджено довідкою будинкоуправління № 1 КЕВ м. Вінниці (а.с.7) та копіями карточок реєстрації (прописки) на а.с.8 - 9;

Актом обстеження житлових умов від 09.11.2011 року доведено, що відповідачі ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5 в спірній кімнаті постійно не проживають, з'являються час від часу для сплати за комунальні послуги (а.с.13);

Актом обстеження житлових умов від 18.06.2013 року (а.с.14) доведено, що в спірній кімнаті проживає молода сімя: квартиронаймачі;

Не заперечується ОСОБА_15 та його представником ОСОБА_4, доведено Актом обстеження гуртожитку (а.с.15), що в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_12, а проживають ОСОБА_3, ОСОБА_16, ОСОБА_11

Розглянемо вимоги до ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування кімнатою гуртожитку та доводи апеляційної скарги ОСОБА_5:

Не зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції в цій частині оскаржено лише ОСОБА_5, однак суд вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги (ч.3 ст. 303 ЦПК України), так як апеляційним судом встановлено неправильне застосування щодо цих правовідносин норм матеріального права, виходячи з такого:

Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.

У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України.

Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК УРСР, зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства.

У зв'язку з цим слід розмежовувати правовий режим гуртожитків, житлові приміщення у яких підлягають приватизації та правовий режим гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання.

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону N 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71,72 ЖК УРСР.

Щодо мешканців інших гуртожитків, на яких не поширюються гарантії, передбачені Законом N 500-VI Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", то такі гуртожитки призначені для тимчасового проживання осіб, тому щодо мешканців цих гуртожитків правила статей 71, 72 ЖК УРСР не поширюються, оскільки можливість визнання мешканців таких гуртожитків такими що втратили право користування не передбачена ні у ЖК УРСР, ні у Примірному положенні про гуртожитки.

У відповідності до ч.3 ст.1 Закону України від 04.09.2008 № 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", «Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, системи цивільного захисту та державних навчальних закладів.».

Отже, будинок АДРЕСА_1 є гуртожитком та перебуває у віданні квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці, тобто на нього не поширюється дія норм Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків», а тому щодо його мешканців правила статей 71 та 72 ЖК УРСР не поширюються та не підлягають застосуванню, в зв'язку з чим в задоволенні позову КЕВ м. Вінниці до ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 слід відмовити в зв'язку з тим, що позивачем було обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Стосовно вимог про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, та доводів апеляційної скарги ОСОБА_15 , слід зазначити наступне:

Питання виселення з гуртожитку та захист житлових прав мешканців гуртожитків регулюється статтею 132 ЖК УРСР, розділом VII Примірного положення про гуртожитки і статтями 8, 19, пунктом 3 розділу VIII Закону N 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"

Необхідно звернути увагу, що відповідно до пункту 44 Примірного положення про гуртожитки громадян, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Громадяни можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення також на підставах, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Тобто ЖК УРСР та Примірним положенням про гуртожитки передбачено перелік підстав, за наявності яких мешканця гуртожитку може бути виселено з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення і цей перелік є вичерпним.

Єдиною підставою для вселення на надану житлову площу в гуртожитку є ордер (стаття 129 ЖК України), а відповідно до п.15 розділу ІІІ Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року, «Жила площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом».

Оскільки ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_11 ордеру на вселення в кімнату гуртожитку АДРЕСА_1 не отримували, однак фактично там проживають, тобто самоправно її зайняли, а позивач є користувачем гуртожитку(а.с.202) та вправі ставити питання про виселення осіб, які самоправно зайняли житлову площу в гуртожитку, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову про виселення ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_11 без надання їм іншого житлового приміщення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, змінює розподіл судових витрат (ч.5 ст. 88 ЦПК України): так як в задоволенні позову до ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 слід відмовити, то понесені позивачем судові витрати стягненню з відповідачів не підлягають.

Стосовно рішення суду першої інстанції щодо стягнення судових витрат з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_10 на користь держави, то рішення в цій частині також підлягає скасуванню входячи з наступного: позов до вказаних відповідачів задоволений підставно, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір за вказану вимогу в розмірі 121 грн. 80 коп.. що підтверджено квитанцією (а.с.1), тому враховуючи задоволення позову, ця сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309,313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2015 року в частині визнання ОСОБА_12, ОСОБА_7 (і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8), ОСОБА_5, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1,та в частині розподілу судових витрат - скасувати та в цій частині ухвалити нове:

Відмовити в задоволенні позову квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до ОСОБА_12, ОСОБА_7 (і в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8), ОСОБА_5, ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_10 на користь квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці 121 грн. 80 коп. понесених ним судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: Т.М.Шемета

Судді: М.В. Матківська

В.С. Марчук