Єдиний унікальний номер 725/1993/15-ц
Номер провадження 2/725/404/15
03.06.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців
головуючого судді Піхало Н. В.
при секретарі Томко І.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах якого на підставі довіреності діє ОСОБА_3, до ОСОБА_4, третя особа Першотравневий районний відділ УДМС України в Чернівецькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації, -
У квітні 2015 року позивачі звернулися до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначали, що їм на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1 та за вказаною адресою окрім них також зареєстрована колишня дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_4, яка з 2002 року з власної ініціативи виїхала з даного будинку за межі України та на даний час перебуває в Португалії, де фактично проживає разом з іншою сім'єю.
Також вказували на те, що з 2002 року відповідач повністю припинила виконувати обов'язки щодо утримання житлового будинку, оплати комунальних послуг, вартість яких збільшується у зв'язку з тим, що вона фактично зареєстрована за вказаною вище адресою, проте там не проживає та не користується комунальними послугами.
У зв'язку з наведеним, вважають, що відповідач втратила право на користування належним їм житловим приміщенням, а тому, посилаючись на норми матеріального права, просили усунути їм перешкоди в користуванні будинковолодінням по АДРЕСА_1, визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням та зобов'язати Першотравневий РВ УДМС України в Чернівецькій області скасувати державну реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 за вказаною вище адресою.
В судове засідання позивачі та представник позивача не з'явились, від них до суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та не заперечували проти винесення заочного рішення по справі.
Від представника третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.
Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання та за місцем реєстрації, про причини своєї неявки суд не повідомили та не подали відповідної заяви про відкладення розгляду справи.
Так, згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Як убачається з довідка АДБ при УМВС України в Чернівецькій області відповідачі зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 та саме за цією адресою судом неодноразово надсилались судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками.
У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки позивачі не заперечували проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення.
Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Як убачається з матеріалів справи, позивачам на праві спільної частковою власності належить будинок АДРЕСА_1, зокрема ОСОБА_2 належить ? вказаного будинковолодіння та за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на ? частки зазначеного будинку, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на майно (а/с 11).
Так, права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом встановлено, що крім позивачів у вказаному будинковолодіння також зареєстрована ОСОБА_4, що підтверджується довідкою ТОВ «ТД «Укрвтроресурс» (а/с 13).
Разом з тим, як убачається з акту комісії дільничного комітету ТОВ «ТД «Укрвторресурс» від 02.03.2015 року, виходом за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_4 з серпня 2002 року за вказаною адресою не проживає та перебуває за кордоном (а/с 9).
Статтею 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
За змістом ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Таким чином, необхідною умовою виникнення сервітутного права на користування житлом є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства.
Разом з тим, судом встановлено, що відповідач понад один рік була відсутньою за місцем своєї реєстрації та, оскільки справа розглядається за її відсутності на підставі наявних у ній доказів, в матеріалах справи відсутні докази щодо поважності причин відсутності у житловому приміщенні понад один рік.
Крім того, при вирішенні спорів, пов'язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.
Як убачається з матеріалів справи, сімейні стосунки між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 припинились внаслідок розірвання шлюбу, що підтверджується копією рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 07.10.2014 року, з якого також вбачається, що з весни 2012 року сторони не підтримують між собою подружніх стосунків, разом не проживають та не ведуть спільного господарства , а тому не відноситься до членів сім'ї позивача у розумінні норм ЖК України та СК України (а/с 12).
У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Згідно роз'яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Так, стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.
Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
При цьому, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За таких обставин, судом достовірно встановлено, що права позивачів вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не є власником квартири або членом сім'ї власника, безпідставно значиться зареєстрованою за адресою місцязнаходження належного позивачам будинковолодіння, тим самим чинить їм перешкоди у користуванні власністю.
Таким чином, права позивачів як співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 підлягають захисту шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок її відсутності у ньому без поважних причин, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї та понад один рік без поважних причин в ній не проживає.
Щодо вимог позивачів в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, то суд зазначає наступне.
Так, відповідно до ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх, які не мають батьків, та осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування.
Таким чином, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою й відповідно рішення суду про виселення є підставою для зняття відповідачів з реєстрації, а тому вимога про зобов'язання зняти їх з реєстрації є передчасною.
Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України за наслідками розгляду справи №6-57цс11 у постанові від 16.01.2012 року, яка відповідно до ст.360 -7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.
За таких обставин, правові підстави для задоволення позову в частині зобов'язання Першотравневого РВ УДМС України в Чернівецькій області скасувати державну реєстрацію відповідача за вказаною вище адресою відсутні.
Крім того, заявляючи позовні вимоги до Першотравневого РВ УДМС України в Чернівецькій області, позивачі визначають процесуальний статус вказаного відділу в якості третьої особи проте цивільно-процесуальним законодавством не передбачено заявлення позовних вимог до третіх осіб та позивачі не скористались своїм правом залучити Першотравневий РВ УДМС України в Чернівецькій області до участі у справі в якості співвідповідача.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 6,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 64,150,156 ЖК України, ст. 386,391,405 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинковолодінням АДРЕСА_1.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало