АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3205/15 Справа № 205/6358/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Залімська Н. В. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер Аліна Анатоліївна, відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2014 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер Аліна Анатоліївна, відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації. Від сплати судового збору звільнена, відповідно до чинного законодавства.

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що квартира АДРЕСА_1 належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 січня 2000 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-64. Позивач зареєстрована і проживає у вказаній квартирі, крім неї у квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_2, ОСОБА_4, які є її синами. Позивач є інвалідом другої групи за загальними захворюваннями, непрацездатна, пенсіонер за інвалідністю, має ряд хвороб, перебуває на диспансерному обліку в поліклініці міської лікарні № 5 м. Дніпропетровська. Інвалідність позивача пов'язана з захворюваннями опорно-рухливого апарату, позивач обмежена в рухах, при западанні дисків у хребті, постійно відчуває сильний нестерпний біль і потребує сторонньої допомоги. У зв'язку з тим, що позивач є дуже хворою людиною, відповідачі скористалися станом її здоров'я та умовили укласти договір дарування квартири і зобов'язалися доглядати її до кінця життя. Іншого житла, окрім спірної квартири позивач не має. 04 листопада 2013 року між сторонами було укладено договір дарування, згідно умов якого позивач подарувала відповідачам в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 в обмін на те, що відповідачі будуть опікуватися нею, доглядати її, утримувати, оплачувати комунальні послуги. Вчиняючи спірний правочин позивач помилилася щодо обставин, які мають істотне значення щодо прав та обов'язків сторін, не розуміла, що позбавляється права власності на квартиру, і свого єдиного житла. Після укладання договору відповідачі змінили своє ставлення до позивача. З початку 2014 року відповідачі не надають ніякої допомоги. Відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною ображають позивача, виказують намір розпорядитися своєю частиною, погрожує, що приведе в квартиру квартирантів корейської національності. Позивач сама оплачує комунальні послуги. Добровільно відповідачі розірвати договір дарування не бажають. Позивач просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, посвідчений 04 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.П., реєстр № 5985; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ? частину вказаної квартири за ОСОБА_2 і на ? частину за ОСОБА_4 та зареєструвати за позивачем право власності на спірну квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року

позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,1 кв.м. житловою площею 27,3 кв.м., що складається з 1- коридор, 2,3 - жилих кімнат, 4-кухні, 5- вбиральні, 6- ванної,7- кладової, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, посвідчений 04 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.П., реєстр № 5985.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто рівними частками з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 2198, 08 грн.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки, судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції є вірним та таким, що ґрунтується на встановлених судом обставинах та доказах.

Судом першої інстанції було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18 січня 2000 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-64 (а.с.13).

У подальшому, 04 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А. за реєстром № 5985 був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_3 подарувала в рівних долях вказану квартиру ОСОБА_2, ОСОБА_4 (а.с.9-10).

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 (а.с.15).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що вона є дуже хворою людиною та за станом здоров»я потребує сторонньої допомоги, яку їй обіцяли надавати її сини, відповідачі по справі, сподівалася на догляд, страждає захворювання опорно-рухливого апарату, позивач обмежена в рухах, при западанні дисків у хребті, постійно відчуває сильний нестерпний біль, що в сукупності свідчить про необхідну допомогу у побуті та догляді.

Позивач є інвалідом другої групи за загальними захворюваннями, непрацездатна, пенсіонер за інвалідністю (а.с.17).

Про стан здоров»я позивачки свідчать медичні документи, які містяться в матеріалах справи, зокрема, медичної картки стаціонарного хворого, виписка з історії хвороби (а.с.18-21, 126).

Як встановлено у судовому засіданні, відповідачі до укладення спірного договору дарування надавали позивачці допомогу, та зобов'язувалися після укладання договору доглядати її до кінця життя, оскільки вона потребує стороннього догляду.

Зазначені обставини, підтверджують, що позивачка уклавши договір дарування з відповідачами, яким розпорядились своєю квартирою, бажала отримувати допомогу від відповідачів і надалі, довічно.

Тобто позивач вважала, що спірний договір встановлює обов'язок відповідачів надавати їй допомогу, а тому відповідно до ч.2 ст. 717 ЦК України, спірний договір не є договором дарування, оскільки фактично встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дії майнового характеру.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачка, укладаючи договір з ОСОБА_2, ОСОБА_4 помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилились щодо змісту правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У справі, рішення в якій переглядається, суд першої інстанції вірно врхував посилання позивача, щодо наявності факту відсутності волевиявлення у неї, під час укладення договору на безоплатну передачу у власність відповідачам квартири, яка є її єдиним житлом. Позивач, як особа яка за станом здоров»я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачам лише за умови довічного її утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачами.

Та обставина, що спірний договір дарування був укладений ОСОБА_3 під впливом помилки, яка не мала наміру дарувати свою квартиру, тобто передавати квартиру без відповідних обов'язків відповідачам щодо її утримання, підтверджується також тим, що іншого житла у позивачки не має, після укладення договору дарування та по цей час позивачка проживає у спірній квартирі, сплачує житлово-комунальні послуги, на її ім`я відкритий особовий рахунок (а.с.16).

Отже, оскільки внаслідок помилки позивачка неправильно сприймала угоду та її істотні умови, тому існують підстави для визнання угоди недійсною з підстав ст. 229 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене та аналізуючи здобуті по справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,1 кв.м. житловою площею 27,3 кв.м., що складається з 1- коридор, 2,3 - жилих кімнат, 4-кухні, 5- вбиральні, 6- ванної,7- кладової, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_4, посвідчений 04 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.П. , реєстр № 5985 є законними, обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, встановлено, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не вбачає, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді Т.П.Красвітна

В.А.Ремез