Справа №490/4666/15-ц 14.12.2015 14.12.2015 14.12.2015
Справа № 490/4666/15-ц
Провадження №22-ц/784/3024/15 Головуючий у 1 інстанції Гуденко О.А.
Категорія 59 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

14 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

з участю:

представника позивача - Плахотної О.М.,

представника відповідача - Заливчого Я.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський спеціалізований порт Ніка-Тера» рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський спеціалізований порт Ніка-Тера» до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіна Руслана Володимировича, третя особа: компанія «Sandypool Limited», про визнання дій приватного нотаріуса з вчинення виконавчого напису протиправними, -

в с т а н о в и л а :

22 травня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Морський спеціалізований порт Ніка-Тера» (далі ТОВ «МСП Ніка-Тера») пред'явило зазначений позов до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіна Р.В. (далі приватний нотаріус ММНО Нікітін Р.В.), третя особа: компанія «Sandypool Limited», який обґрунтовувало наступним.

03 серпня 2004 року компанія «VESNEL INVESTMENT LIMITED» (Лимасол, Кипр), як кредитодавець, та ТОВ «МСП Ніка-Тера»», як позичальник, у простій письмовій формі уклали кредитний договір № V/03/08/04 за умовами якого компанія зобов'язувалася надати і надала товариству цільовий кредит у сумі 2 050 000 доларів США під обов'язок того повернути позичені грошові кошти не пізніше 02 серпня 2009 року і сплачувати 6% річних за користування ними.

У подальшому, сторони змінювали, уточнювали, конкретизували, виклали в іншій редакції суму, строк та умови кредиту, реквізити сторін, укладаючи додаткові до нього угоди, зокрема додаткові угоди: № 1 від 20 жовтня 2004 року; № 2 від 07 грудня 2005 року; № 3 від 03 січня 2007 року; № 3/А від 03 січня 2007 року; № 4 від 22 січня 2007 року; № 5 від 01 липня 2007 року; № 6 від 02 жовтня 2007 року; № 7 від 14 лютого 2008 року; № 8 від 30 жовтня 2009 року; № 9 від 25 серпня 2010 року; № 10 від 05 листопада 2010 року; № 11 від 17 травня 2011 року; № 12 від 01 червня 2011 року; № 13 від 27 червня 2011 року; № 14 від 02 вересня 2011 року; № 15 від 27 серпня 2012 року; № 16 від 15 квітня 2013 року та № 17 від 11 жовтня 2013 року.

Крім того, в додатковій угоді № 14 від 02 вересня 2011 року зазначено, що компанія «VESNEL INVESTMENT LIMITED» відступила право вимоги та права забезпечення виконання зобов'язань на користь компанії «Sandypool Limited», у зв'язку з чим, преамбулу кредитного договору № V/03/08/04 викладено в іншій редакції із зазначенням нового кредитора.

22 березня 2015 року компанія «Sandypool Limited» звернулася до приватного нотаріуса Нікітіна Р.В. з заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення з ТОВ «МСП Ніка-Тера»» на користь компанії «Sandypool Limited» заборгованості по нарахованим та несплаченим відсоткам в сумі 628 992,08 доларів США та 1 607,05 євро за період з 02 березня 2015 року по 22 березня 2015 року за вищезазначеним договором із змінами та доповненнями та витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 142 000 гривень.

В той же день зазначена заява була задоволена у повному обсязі і вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 186.

Посилаючись на те, що при вчиненні указаної нотаріальної дії нотаріус не дотримався вимог Закону України «Про нотаріат» щодо порядку, умов та підстав вчинення виконавчого напису нотаріусом, внаслідок чого вчинив виконавчий напис за відсутності підтвердження безспірності вимог та за відсутності підтвердження, що минуло не більше року з дня виникнення у стягувача права вимоги - ТОВ «МСП Ніка-Тера»» просило позов задовольнити, визнавши такі дії приватного нотаріуса ММНО Нікітіна Р.В. протиправними.

Представники відповідача та третьої особи позов заперечували, зазначивши, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус діяв у правовому полі, а тому підстав для є визнання їх протиправними немає.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року в задоволені позову відмовлено за його недоведеністю.

ТОВ «МСП Ніка-Тера» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ТОВ «МСП Ніка-Тера»» у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б давали суду підстави для ухвалення протилежного, а за ст. 60 ЦПК України, надання таких доказів є його обов'язком.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції ухвалене у повній відповідності з виписаним.

Так, крім судів, захист цивільних прав здійснюють і нотаріуси.

В силу ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

При здійсненні цієї функції нотаріус керується чинним законодавством, зокрема: Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 - далі Порядок) та Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, далі Перелік).

Відповідно до статей 87-88 Закону України «Про нотаріат» та положень глави 16 Порядку, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Згідно з пунктами 2.1.-2.3., 3. названої глави Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені:

- відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника;

- дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи;

- номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи;

- строк, за який має провадитися стягнення;

- інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Для одержання виконавчого напису до заяви про вчинення виконавчого напису додаються:

а) оригінал кредитного договору, який згідно з п. 2 Переліку відноситься до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів і за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями ;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи:

- якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

- за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

При цьому, дії нотаріуса з перевірки безспірності заборгованості носять більше формальний, а ніж аналітично-досліджувальний характер і складаються з перевірки входження боргового документу до Переліку.

Таким чином, провівши системно-логічний аналіз виписаних норм, колегія прийшла до висновку про те, що для вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому достатньо пересвідчитись, що документи, надані заявником на підтвердження безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, входять до Переліку і, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20.05.2015 року у справі №6-158цс15.

Як вбачається із справи, яка переглядається, банк надав нотаріусу усі необхідні для вчинення виконавчого напису документи, що підтверджують безспірність заборгованості, та докази належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень (а.с. 82 -147), а тому у названої посадової особи були законні підстави для вчинення такого напису.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги з мотивів того, що дії нотаріуса не відповідають чинному законодавству - немає.

Стосовно ж доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність між боржником та кредитором спору щодо обсягу боргу, то і вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки не ґрунтуються на законі.

Дійсно, ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що особа, прав та інтересів якої стосуються нотаріальні дії чи акти, мають право їх або відмову у її вчиненні, а також нотаріальний акт оскаржити до суду.

Так, в силу п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ N 3 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" зазначено - спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і, при цьому, позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства.

Аналогічна позиція і Вищого господарського суду України, який у п.8 своєї постанові Пленуму від 24 жовтня 2011 р. №10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" роз'яснив, що спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам ст. 1 ГПК. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 Закону "Про нотаріат" нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Водночас слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Таким чином, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, для суду не є важливим який предмет позову визначив сам позивач.

Суд має право визначити предмет позову відповідно до вимог закону, якщо саме на це спрямована підстава позову, тобто обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги. (Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні»).

Отже, справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів.

Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Інакше кажучи, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішення у таких справах фактично жодним чином не впливають на нотаріусів.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Таким чином, розглянутий судом першої інстанції позов, є за своєю цивільно- процесуальною природою позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки позивачем заперечується наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому напису і за період, який вказаний у виконавчому напису.

Захист порушеного права за таких обставин, мав би здійснюватися судом в позовному порядку за позовом, заявленим з дотриманням правил юрисдикції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Тобто в даному випадку обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права (шляхом визнання протиправними дій нотаріуса) не має такого необхідного і передбаченого цивільним законодавством правового наслідку, як захищене судом порушене право позивача, оскільки при задоволенні позову і визнання дій нотаріуса протиправними, чинність виконавчого напису не припиняється і він підлягає виконанню до того часу, поки не буде виконаний, або визнаний судом таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, як свідчать матеріали справи та пояснення представників сторін в судовому засіданні апеляційного суду, позивач вже звернувся до господарського суду з позовом до компанії про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Виходячи з наведеного вище, колегія приходить до висновку, що і з наведених підстав позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський спеціалізований порт Ніка-Тера» не міг бути задоволений.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Морський спеціалізований порт Ніка-Тера» відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Серебрякова Т.В.

Самчишина Н.В.