АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 546/48/14-ц Номер провадження 22-ц/786/650/15Головуючий у 1-й інстанції Горулько О. М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів Акопян В.І., Гальонкіна С.А.

при секретарі Верещаці М.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 15 липня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів на його користь по 2 650 доларів США і по 4 000 грн. з кожного, обгрунтовуючи вимоги тим, що відповідачі всупереч укладеним угодам не повернули отримані у борг грошові кошти.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 15 липня 2014 року позов задоволений: стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 по 30 995 грн. 05 коп. (еквівалент 2 650 доларів США) з кожного і по 4 000 грн. з кожного. Вирішене питання про судові витрати.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що рішення суду ґрунтується на припущеннях і суперечить встановленим фактичним обставинам.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 30 березня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ОСОБА_5 укладені два договори позики, згідно умов яких ОСОБА_6 передав кожному з відповідачів грошові кошти у сумі 2 650 доларів США і 4 000 грн., які останні зобов?язалися повернути до 30 грудня 2011 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 вказане зобов?язання не виконали - позичені кошти у визначений строк не повернули.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив надані сторонами докази, належно їх оцінив і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. При цьому суд першої інстанції виходив з доведеності факту укладення договору позики та невиконання відповідачами обов?язку повернути отримані кошти у визначений договором строк.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

У постанові ВСУ №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів при вирішенні спорів у подібних правовідносинах, сформульована така правова позиція: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей».

Таким чином, наявні у справі розписки (а.с.41,42), власноручне написання яких відповідачі не заперечують, є належними і допустимими доказами тієї обставини, що відповідачі отримали від позивача грошові кошти, зазначені у них.

Окрім того, ст.527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до ст.545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, за змістом наведених норм закону відповідачі мали право на затримання виконання зобов'язання до повернення боргового документа або на звернення з вимогою про повернення боргового документа (розписок) безпосередньо до позивача, проте вони таким правом не скористалися.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_5 грошові кошти реально не отримувала і зміст написаної нею розписки свідчить лише про підтвердження нею свого солідарного обов'язку по зобов'язанню ОСОБА_2 не обґрунтоване належними і допустимими доказами, оскільки відповідно до абз.2 ч.1 ст.218, абз.2 ч.1 ст.1051 ЦК України безгрошовість письмового договору позики не може обгрунтовуватися показаннями свідків або ж усними поясненнями сторони по справі. Окрім того, у розписці ОСОБА_5 (а.с.42) чітко зазначено, що саме вона взяла у борг кошти від ОСОБА_3 і додаткового повідомлено, що таку ж суму грошей взяв у борг у ОСОБА_3 її чоловік ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про порушення судом процесуальних прав відповідача ОСОБА_2 не заслуговують уваги, оскільки ОСОБА_2 у березні та квітні 2014 року подавав до суду заяви про розгляд справи без його участі (а.с.17, 27), участь у розгляді справи на підставі посвідченої судом довіреності приймав представник ОСОБА_2 (а.с.30,40, 43-45, 61). Ні сам ОСОБА_2, ні його представник не подавали суду обґрунтованих клопотань про наявність обставин, передбачених п.3 ч.1 ст.201 ЦПК України.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду є законним, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 15 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: В.І. Акопян

С.А. Гальонкін

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов