Ухвала

іменем україни

27 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Черненко В.А.,

Нагорняка В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Приватне підприємство «Ліль», Львівська міська рада, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, стягнення штрафу та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: Приватне підприємство «Ліль», Львівська міська рада, про визнання недійсним договору позички нерухомого майна, за касаційною скаргою заступника прокурора Львівської області на рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном та стягнення штрафу.

Позивач посилався на те, що відповідачка зайняла нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 79,0 кв. м, відмовляється підписувати акт прийомки-передачі приміщень згідно з п. 5.1 договору позички нерухомого майна від 01 січня 2012 року б/н після закінчення строку дії позички та добровільно не допускає до згаданих приміщень, оскільки стверджує, що останній втратив своє право власності на приміщення у строк до 31 грудня 2013 року. Вказував на те, що відповідачка добровільно не надає доступу та оспорює його право власності на нежитлові приміщення, а також

відповідно до п. 6.2 договору позички нерухомого майна від 01 січня 2012 року б/н, з огляду на закінчення строку дії позички, відмовляється сплачувати штраф у розмірі 20 тис. грн..

ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позички нерухомого майна від 01 січня 2012 року.

ОСОБА_4 посилалась на те, що оспорюваний договір позички нерухомого майна від 01 січня 2012 року, укладений між нею та ОСОБА_3, підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України як такий, що суперечить нормам ЦК України, а також моральним засадам суспільства, відповідно до ст. 229 ЦК України як такий, що вчинений під впливом помилки, відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України як такий, що вчинений під впливом обману, відповідно до ст. 761 ЦК України як такий, що вчинений без права передачі майна у найм.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні та розпоряджанні нежитловими приміщеннями - складськими приміщеннями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 79 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 штраф у розмірі 20 тис. грн.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 79 кв. м.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заступник прокурора Львівської області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають вказаним вимогам.

Судами встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 02 лютого 2001 року № 02/02 Промислово-екологічне підприємство «Електрон» продало, а ОСОБА_3 купив нежитлове приміщення (складські приміщення), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 79 кв. м.

Згідно з актом прийому-передачі нежитлових приміщень від 03 лютого 2001 року позивач прийняв нежитлові приміщення, що розташовані за вищезазначеною адресою.

01 січня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позички нерухомого майна, за яким 01 січня 2012 року позивачем передано відповідачу, а відповідачем прийнято у тимчасове безоплатне користування нежитлові приміщення - складські приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 79 кв. м.

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору приміщення надаються в позичку на строк до 31 грудня 2013 року. Строк позички може бути змінений позичкодавцем в односторонньому порядку. Про зміну строку позички позичкодавець повинен повідомити користувача не пізніше як за 30 днів до дня закінчення строку позички ( п. 2.3 договору).

20 грудня 2012 року позивач повідомив відповідача про зміну строку позички, встановленого п. 2.1 договору. Новий строк позички визначений до 31 січня 2013 року.

Також встановлено, що 31 січня 2013 року складено акт, яким підтверджується те, що відповідач зайняв передані у позичку приміщення, відмовляється підписувати акт прийомки-передачі нежитлових приміщень позивачу згідно з п. 5.1 договору та не допускає його до нежитлових приміщень, оскільки стверджує, що останній втратив своє право власності на вказані приміщення у строк до 31 грудня 2013 року.

Відповідно до листа від 12 лютого 2013 року відповідач відмовляється передавати спірні приміщення у строк до 31 грудня 2013 року з посиланням на те, що позивач втратив своє право власності на передані у позичку нежитлові приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4, не маючи жодних прав на нежитлові приміщення, отримані від позивача в позичку, після закінчення строку договору не звільнила їх, користується ними та перешкоджає позивачу володіти, користуватись та розпоряджатись ними шляхом недопуску до них останнього та заперечуючи наявність у ОСОБА_3 майнових прав і повноважень щодо укладення договору позички нерухомого майна від 01 січня 2012 року, предметом якого є передання вказаних приміщень у позичку, чим порушує та не визнає його право власності.

Також суд виходив з наявності підстав для визнання за позивачем права власності на спірні приміщення.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Визнаючи право власності на спірне приміщення за ОСОБА_3, судами не враховано, що право власності на нерухоме майно може бути визнано за особою лише за умови, що об'єкт нерухомості не є самочинно збудованим у розумінні ст. 376 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про містобудівну діяльність».

Згідно зі ст. 83 Земельного кодексу України усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, є власністю територіальних громад сіл, селищ, міст.

Пункт 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що міська рада вирішує відповідно до законодавства питання регулювання земельних відносин. Частинами 1 та 5 ст. 60 цього Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, землю та інше майно і майнові права визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування.

Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Вирішуючи спір, суди не з'ясували, чи приймалось Львівською міською радою рішення про передачу у власність чи надання у користування Промислово-екологічному підприємству «Електрон» або його правонаступнику - Приватному підприємству «Ліль», або ОСОБА_3 земельної ділянки, на якій розташований спірний об'єкт нерухомості.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим судом, так і апеляційним судом, то судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

В.А. Нагорняк

В.А. Черненко

С.П. Штелик