АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Декаленко В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Борисової О.В., Болотова Є.В.

при секретарі: Горбачової І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Голубєвої І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Голубєвої Ірини Володимирівни на рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись до суду з вищевказаним позовом вказував на те, що згідно кредитного договору № К- 4613362 від 23.10.2012 року, ним в Святошинському відділенні «Дельта Банку» було укладено угоду про кредитування грошей в сумі 160 000 гривень. Згідно п. 1.1.1.1. плата за кредит була встановлена в розмірі 16 % річних, також одноразово було отримано 0,99% комісійних, передбачених умовами договору - за надання кредиту. При цьому в порушення вимог ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», в текст кредитного договору було включено п.1.3.2., за яким, з нього щомісячно кредитор мав отримувати 0,6 %, як «комісію за обслуговування кредиту». У подальшому, дізнавшись, що такі умови укладення договору є протизаконними, він у відповідності до вимог ст. 649 ЦК України, звернувся до відповідача з претензією. У якій ставив умову про виключення з тексту договору вимогу про щомісячну комісію. Однак, банк продовжував стягувати з нього ці виплати. А відтак, з урахуванням поданих уточнень ставив питання про визнання недійсним п. 1.3.2. кредитного договору № К-4613362 від 23.10.2012 року укладеного між ним та ПАТ «Дельта Банк»; зобов'язання ПАТ «Дельта Банк», отриману, відповідно до п. 1.3.2.кредитного договору № К-4613362 від 23.10.2012 року суму комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 26 880 гривень зарахувати частково: в сумі 13 085, 07 гривень в рахунок погашення ним залишку по кредиту, а частину суми в розмірі 13 795 гривень, повернути йому як залишково з нього стягнуту.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано недійсним п. 1.3.2. Кредитного договору № К-4613362 від 23.10.2012 року укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_3.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», отриману, відповідно до п. 1.3.2. кредитного договору № К-4613362 від 23.10.2012 року суму комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 13 085, 07 гривень, зараховано в рахунок погашення ОСОБА_3 кредиту по кредитному договору № К-4613362 від 23.10.2012 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», на користь ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, залишок сплаченої ним суми комісії за обслуговування кредитної заборгованості, відповідно до п. 1.3.2. кредитного договору № К-4613362 від 23.10.2012 року в розмірі 13 794, 93 гривень.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача подала апеляційну скаргу, де ставила питання про його скасування, та постановлення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити.

Позивач не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 23 жовтня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № К-4613362, згідно умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 160 000 гривень, з кінцевим терміном повернення кредиту до 22.10.2019 року, на умовах визначених цим договором.

Плата за користування кредитом у вигляді процентів становить: 16, 00% річних у разі, якщо позичальником виконуються всі умови цього договору належним чином; 21,00% річних у разі невиконання позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п. 5.8, 5.9., 5.10. цього договору.

За умовами п.п. 1.3., 1.3.1, 1.3.2. кредитного договору, позичальник сплачує кредитору: одноразово комісію за надання кредиту в розмірі 0,99 % від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 цього договору та щомісячно комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 0,6 % від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. договору.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги з урахуванням положень ст.ст. 15, 16, 203, 215, 626 - 628, 649, 1054, 1057 - 1 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» та Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» вважав, що п. 1.3.2 кредитного договору суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак є недійсним. Нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення за правилами ст. 236 ЦК України. Застосування наслідків недійсності правочину визначені ст. 216 ЦК України та зобов'язують відповідача отриману, відповідно до п. 1.3.2. кредитного договору суму комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 13 085, 07 гривень зарахувати в рахунок погашення позивачем кредиту, а залишок суми в розмірі 13 794, 93 гривень стягнути на користь позивача.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони визнали факт укладення кредитного договору № К-4613362 від 23 жовтня 2012 року.

А, відтак, між сторонами виникли відносини , які відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України полягають у тому, що банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Та зазначається, що хоч сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, однак умови які ними визначаються та погоджуються не повинні суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Звертаючись із позовом до суду ОСОБА_3 зазначав про те, п. 1.3.2 кредитного договору суперечить положенням ч. 3 ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» від 7.12.2000 року. За якою, банкам забороняється вимагати від клієнтів придбання будь-яких послуг від банку, як обов'язкову умову надання послуги. Така послуга, як щомісячна комісія, на думку позивача йому була нав'язана представниками банку, а відтак вважав її протизаконною в силу вимог ст. 649 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК.

Колегія суддів вважає, що ні матеріали справи ні апеляційна скарга не містять у собі доказів на підтвердження недійсності правочину виходячи з вимог щодо підстав недійсності правочину визначеними ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Крім того п. 1.3.2. кредитного договору було передбачено, що комісія у розмірі 0, 6 % від суми кредиту зазначеної в п. 1.1 цього договору є щомісячною комісією за обслуговування кредитної заборгованості.

Положення ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність « передбачено самостійне встановлення банком процентних ставок та комісійну винагороду за надані послуги.

А відтак, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 не ґрунтуються на нормах діючого законодавства. Так як, у відповідності до ч.1 ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами кредитний договір відповідав вимогам законодавства та вільному волевиявленню сторін. У той же час, доводи позивача не мають нормативно-правового обґрунтування. Під час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з його умовами, а також з ним була проведена переддоговірна робота щодо повідомлення про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку. У подальшому позивач висловив своє волевиявлення шляхом підписання спірного договору. За п. 11.6 кредитного договору, підтвердив, зокрема, що він до укладення договору отримав повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту за кредитним договором. І тривалий час виконував умови за кредитним договором, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживачів умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю ( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення що було визнане недійсним вважається таким з моменту укладення договору.

Однак, судом першої інстанції при постановленні рішення не було взято до уваги, що Закон України про «Захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачу інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Беручи до уваги те, що наведені в позовній заяві обставини не свідчать про існування підстав, з якими закон пов'язує можливість визнання правочину недійсним, колегії суддів, вважає що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України, за яким вимоги позивача не підлягають задоволенню з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» -Голубєвої Ірини Володимирівни задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року скасувати та постановити нове, за яким;

ОСОБА_3 відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: