АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3767/15 Справа № 201/3347/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Трещов В. В. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Григорченка Е.І., Рудь В.В.,

за участю секретаря - Левцунова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ІНТЕРКОРН", третя особа ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, матеріальної та моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року за заявою ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення суду та визнання його таким, що не підлягає виконанню частково, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення суду та визнання його таким, що не підлягає виконанню частково (том 3, а.с.50-53).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування ухвали та постановлення нової ухвали про задоволення заяви (том 3, а.с.64-80).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а ухвалу - залишити без змін з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача ТОВ "Торговий дім "ІНТЕРКОРН" на користь позивача ОСОБА_2 14 063гр. 40коп. за затримку розрахунку при звільненні з роботи за період з 16.05.2012 року по 17.08.2012 року, 1000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також 131 гривню 92 копійки у якості компенсації транспортних витрат. Позовні вимоги в частині зобов'язання вчинити певні дії залишено без розгляду на підставі заяви позивача від 15 травня 2013 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено у повному обсязі. Стягнуто з відповідача ТОВ "Торговий дім "ІНТЕРКОРН" на користь держави 229 гривень 40 копійок судового збору /т.1, а.с. 196-199/.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ТОВ "Торговий дім "Інтеркорн" задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2013 року скасовано в частині відмови у позові про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати та змінено в частині розміру морального відшкодування. Стягнуто з ТОВ "Торговий дім "Інтеркорн" на користь ОСОБА_2 1019 грн. 97 коп. компенсації втрати частини заробітної плати та 200 гривень на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін /том 2, а.с.88-89/.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2014 року було виправлено описки в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2013 року: виправлено у мотивувальній і резолютивній частинах рішення 14 063гр. 40коп. на 14 279 гривень 76 копійок, а в описовій частині рішення виправлено 1031гр. 15коп. на 1019гр. 97коп. /том 2, а.с.116/.

27 березня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2013 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року, і в своїй заяві просила видати виконавчий лист про стягнення з відповідача 77 грн. 08 коп. - суму комісії, утриманої банком із перерахованої відповідачем суми 15 415гр. 29коп. /том 2, а.с. 119-122/.

31 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулась із «уточненою заявою» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення суду та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню частково. Посилалась на те, що ТОВ "Торговий дім "Інтеркорн" добровільно частково виконало рішення суду та перерахувало на її рахунок 15 338, 21 грн., тому на дану суму просила визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Вважає, що невиконана частка рішення становить 293, 44 грн., яка складається з 77, 08 грн. банківської комісії, яка була відрахована з перерахованої їй суми, та 216, 36 грн. - сума арифметичної помилки, виправленої судом першої інстанції, яка не врахована відповідачем при розрахунку, і підлягає стягненню за виконавчим листом /том 2, а.с.201-208/.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення суду та визнання його таким, що не підлягає виконанню частково, суд 1 інстанції в ухвалі від 09 лютого 2015 року посилався на те, що виконавчий лист не виписувався та ОСОБА_2 не отримувався, тому не може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Однак, з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 368 ЦПК України за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталась до суду із заявою про видачу виконавчого листа, однак, він не був їй виданий з невідомих причин, тому посилання суду на те, що виконавчий лист не виписувався та ОСОБА_2 не отримувався, тому не може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню - не основане на законі.

Згідно із ч.2 ст. 369 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформлені або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Із матеріалів справи вбачається, і не заперечувалось сторонами, що на виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року відповідачем було перераховано на платіжну карту ОСОБА_2 у ПАТ КБ «ПриватБанк» 15 415гр. 29коп., з яких банком отримана комісія у сумі 77гр. 08коп., що підтверджується і випискою банку (том 2, а.с.123). Це свідчить про те, що ОСОБА_2 зазначену суму не отримала, рішення суду залишилось невиконаним у цій частині. Крім того, відповідач не заперечував, що перерахував позивачу суму без урахування ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2014 року про виправлення описки, різниця становить 216гр. 36коп., і на цю суму рішення суду до теперішнього часу також не виконане.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 була вирішена місцевим судом з порушенням норм процесуального права, тому ухвала суду від 9 лютого 2015 року підлягає скасуванню на підставі п.2 ч.1 ст. 312 ЦПК України.

Апеляційний суд також вважає за необхідне постановити нову ухвалу із зазначеного питання, оскільки ухвали місцевого суду про відмову у задоволення заяв ОСОБА_2 неодноразово скасовувались.

На підставі вищезазначеного, заява ОСОБА_2 підлягає задоволенню: Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська слід видати ОСОБА_2 виконавчий лист на примусове виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2013 року з урахуванням рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року та ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2014 року про виправлення описки, а також із урахуванням часткового виконання рішення суду на суму 15 415гр. 29коп. (у цій частині виконавчий лист не підлягає виконанню), тому слід стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ІНТЕРКОРН" на користь ОСОБА_2 293 гр. 44 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" визначено: «Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат згідно з правами, передбаченими статтею 88 ЦПК. У разі якщо з певних причин у цих випадках суд вищої інстанції не змінив рішення суду в частині розподілу судових витрат, це питання вирішується цим судом на підставі статті 220 ЦПК або судом першої інстанції, який розглянув справу, за заявою заінтересованої особи. Якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

За таких обставин та із врахуванням ч.8 ст. 8 ЦПК України апеляційний суд приходить до висновку про необхідність стягнення із відповідача судового звору у сумі 496гр. 20коп. за подання 4 апеляційних скарг, оскільки ці витрати понесені позивачем і документально підтверджені.

Згідно із ч.1, п.3 ч.3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи; до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати (ч. 2 ст. 85 ЦПК України).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту стороні не відшкодовуються, отже правові підстави для відшкодування 171гр. (вартості проїзду із. м. Павлоград у м. Дніпропетровськ і у зворотному напрямку) - відсутні.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_2 задовольнити. Видати виконавчий лист на примусове виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2013 року про стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ІНТЕРКОРН" на користь ОСОБА_2 293 гр. 44 коп.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ІНТЕРКОРН" на користь ОСОБА_2 на повернення судового збору 496гр. 20коп.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: