УХВАЛАІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будхімеко Україна» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив поновити його на посаді заступника директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Будхімеко Україна» (далі - ТОВ «Будхімеко Україна»), стягнути з останнього на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 196 262,24 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що 03 липня 2012 року він був прийнятий на роботу до ТОВ «Будхімеко Україна» на посаду заступника директора.

Наказом № 20 від 28 вересня 2012 року його звільнено із займаної посади за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_4 зазначав, що місцем його роботи був офіс товариства, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 29-Б.

09 жовтня 2012 року він отримав листа від директора ТОВ «Будхімеко Україна» Наумовича Ю.С., де вказано, що його робоче місце знаходиться у м. Львові по вул. Науковій, 7-Б, оф. 1107, що суперечило домовленостям при прийнятті його на роботу.

Враховуючи наведене та посилаючись на порушення відповідачем вимог трудового законодавства, а саме: неознайомлення з наказом про звільнення, невчасну видачу трудової книжки із записом про звільнення та копії наказу про звільнення з роботи, невідповідність зазначених причин звільнення з роботи дійсним обставинам, ОСОБА_4 з урахуванням уточнених вимог просив позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року, ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості ОСОБА_4 вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками.

Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Порушень трудового законодавства при звільненні позивача з роботи судами не встановлено.

Інші доводи скарги представника ОСОБА_4 не спростовують висновків судів і не дають підстав вважати, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги в цій частині також не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Оскаржувані рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 відхилити, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель
Судді:Н.А. Горелкіна
О.І. Євтушенко