У х в а л а

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою адвокатом ОСОБА_6, на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначало, що відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 квітня 2012 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна -прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-010/331/2008 від

4 серпня 2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТБ Банк» та ОСОБА_3, за договором поруки № SR-010/331/2008 від 4 серпня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_4 та за договором поруки № SR-010/331/2008/1 від 4 серпня 2008 року, укладеним між баноком та ОСОБА_5

Відповідно до кредитного договору ОСОБА_3 отримав кредит на суму 33 799,50 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом до 4 серпня 2023 року.

Додатковими договорами від 2 лютого 2009 року, від 24 липня

2009 року та від 3 лютого 2010 року, укладеними між банком та

ОСОБА_3, вносились зміни до кредитного договору щодо процентної ставки.

Кредитне зобов'язання ОСОБА_3 забезпечувалось договорами поруки.

Посилаючись на те, що боржник не виконав належним чином своїх зобов'язань перед кредитором, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути солідарно з боржника та поручителів заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 12 грудня 2013 року становив

36 225,89 доларів США, та пені в сумі 1 056 870, 43 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від

27 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 15 липня 2014 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у сумі 36 225,89 доларів США та пеню, нараховану за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, у сумі 260 000 грн, а всього 549 553 грн 53 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі адвоката - ОСОБА_6, просить рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від

15 липня 2014 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення у справі про відмову в позові ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із доведеності та підставності вимог товариства, оскільки з вини відповідача ОСОБА_3, який належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, виникла заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя. При цьому судом на підставі ч. 3

ст. 551 ЦК України зменшено розмір пені, який значно перевищував суму заборгованості.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Однак зазначеним вимогам ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що відповідно до договору № МL - 010/331/2008 від 4 серпня 2008 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, останній отримав кредит у сумі 33 799,50 доларів США на споживчі цілі зі сплатою фіксованого відсотка (5,49% річних) + FIDR на строк до 4 серпня 2023 року.

4 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, а також між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5, укладено договори поруки

№ SR-010/331/2008 й № SR-010/331/2008/1 відповідно, за умовами яких поручителі зобов'язалися відповідати за повне та своєчасне виконання боржником - ОСОБА_3, його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі.

2 лютого 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № МL - 010/331/2008 від

4 серпня 2008 року, яким внесено зміни та доповнення до кредитного договору.

24 липня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору № МL - 010/331/2008 від

4 серпня 2008 року, відповідно до якого сторони домовились, що на період з 4 серпня 2009 року до 4 січня 2010 року буде використовуватись фіксована процентна ставка у розмірі 6,50 % річних, а на період з 4 січня 2010 року до повного виконання зобов'язань за кредитним договором буде використовуватись плаваюча процентна ставка в розмірі фіксованого відсотку 6,26 % річних + FIDR.

3 лютого 2010 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору № МL - 010/331/2008 від

4 серпня 2008 року, відповідно до якого сторони домовились, що на період з 3 лютого 2010 року до 4 лютого 2010 року буде використовуватись процентна ставка у розмірі 13,76 % (FIDR+6,26 %); на період з 4 лютого

2010 року до 4 травня 2010 року встановлюється процентна ставка у розмірі 6,50 %; на період з 4 травня 2010 року до 4 листопада 2010 року встановлюється процентна ставка у розмірі 14,27 % річних; на період із

4 листопада 2010 року до повного виконання зобов'язань за кредитним договором встановлюється процентна ставка у розмірі 14,27 % (FIDR +

6,77 %).

У зв'язку з укладенням вказаних вище додаткових договорів до кредитного договору, між ТОВ «ОТП Факторинг» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено додаткові угоди до договорів поруки від

24 липня 2009 року та додаткові угоди № 2 до договорів поруки від 3 лютого 2010 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Укладеним між сторонами кредитним договором, з додатками, передбачено повернення кредиту та сплати процентів шляхом внесення щомісячних платежів.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3

ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають із порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, яка у силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Проте, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України на вищевказані положення закону та обставини справи уваги не звернули, доводи та заперечення сторін не перевірили; не дослідили графік погашення кредиту й, відповідно, не визначилися з обґрунтованістю розрахунку загальної суми боргу та не перевірили дотримання позивачем строку звернення до суду, який має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, не визначилися з тим, коли саме ОСОБА_3 було здійснено останній платіж, унаслідок чого належним чином не встановили дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначилися з обсягом відповідальності боржника.

Також, на порушення вимог ст. 258 ЦК України, якою до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлено строк позовної давності в один рік, визначаючи розмір неустойки суди обох інстанцій не навели належних розрахунків такого розміру, з урахуванням специфіки розрахунку пені; не з'ясували період, за який відбулося її нарахування й, відповідно, належним чином не перевірили дотримання позивачем строку позовної давності для пред'явлення вимог про стягнення пені.

Не дали належної оцінки суди й тому факту, що позивачем листами від 6 червня 2012 року та від 9 квітня 2014 року ОСОБА_3 надсилались досудові вимоги, в яких ставилось питання про дострокове виконання боргових зобов'язань у повному обсязі, тобто фактично змінювався строк виконання зобов'язання за кредитним договором, та не з'ясували, чи вплинула така зміна строку виконання зобов'язання на порядок обчислення заборгованості.

Отже, судами взагалі не встановлено дійсного розміру кредитної заборгованості.

Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 3 ст. 554 цього Кодексу).

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, поручителі, які спільно поручились, відповідають перед кредитором солідарно. У разі укладення кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання,

ч. 3 ст. 554 ЦК України не застосовується.

У такому випадку кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі окремого договору, відповідно до яких кожен із поручителів відповідає перед кредитором разом із боржником, як солідарні боржники.

Дійшовши висновку про солідарне стягнення кредитної заборгованості з боржника та двох поручителів, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що на забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_3 з поручителями укладено самостійні договори поруки, отже поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності між собою і відсутні підстави вважати поруку їхньою спільною відповідальністю перед кредитором.

Отже, стягуючи з боржника і двох поручителів у солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором, суди помилково не взяли до уваги те, що в даному випадку поручителі не несуть солідарної відповідальності, так як відсутня їх спільна порука, оскільки укладено два окремі договори поруки.

Крім того, стягуючи заборгованість із боржника та поручителів солідарно, суди не врахували правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, про те, що вимога до поручителя пред'являється протягом визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку та перебіг такого строку починається з моменту порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Також судом установлено, що ТОВ «ОТП Факторинг» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL - 010/331/2008 від 4 серпня 2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, уклавши 27 квітня

2012 року з ПАТ «ОТП Банк» договір купівлі-продажу кредитного портфелю.

Відповідно до загального порядку заміни кредитора у зобов'язанні, визначеного ч. 2 ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Статтею 1082 ЦК України визначено порядок виконання боржником грошової вимоги факторові. За змістом цієї норми боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Однак суди не перевірили в достатній мірі, чи було дотримано сторонами вказані вимоги закону: чи належним чином було повідомлено боржника про заміну сторони у зобов'язанні (ураховуючи надіслання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на адресу боржника досудових вимог від 6 червня 2012 року та від 9 квітня 2014 року); чи вчиняв боржник дії, спрямовані на отримання доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце.

Таким чином, судами не перевірено, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються, не надали належної оцінки наявним доказам у справі.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України суди не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, які мають визначальне значення для правильного її вирішення, зокрема не роз'яснили сторонам передбачене

ст. 143 ЦПК України право на звернення до суду з клопотанням про призначення у справі відповідної експертизи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану адвокатом ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від

27 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від

15 липня 2014 року скасувати.

Справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4

Івановича, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук