ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 березня 2015 року Справа № 174/69/15-ц

п/с № 2/174/86/2015

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області,

в складі: головуючого судді Шаповала Г.І.

при секретарі Пелипас Н.І.

участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Вільногірську, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, треті особи у справі: ОСОБА_4, Гаражний кооператив «Горняк», виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду 27.01.2015 року, позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року у м. Вільногірську, Дніпропетровської області, помер її батько, ОСОБА_5. За своє життя батько заповітів не складав.

Після смерті батька відкрилася спадщина у вигляді гаражу НОМЕР_3 у гаражному кооперативі «Горняк» у м. Вільногірську Дніпропетровської області. У шестимісячний строк вона звернулася з заявою про прийняття спадщини до Вільногірської державної нотаріальної контори, внаслідок чого нотаріусом цієї контори була відкрита спадкова справа № 43/2007.

Відповідач, її мати, ОСОБА_3, на час смерті батька проживала з ним, однак на спадщину після смерті батька як його дружина не претендує, як і не претендує на те, що спірний гаража НОМЕР_3 у гаражному кооперативі «Гірняк» у м. Вільногірську Дніпропетровської області, був її спільною сумісною власністю з батьком під час його життя. Ці факти, вона вважає, відповідач підтвердить у судовому засіданні. 16.07.2014 року, державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, ОСОБА_6, була винесена постанова про відмову їй у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Горняк» після смерті її батька. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину стала відсутність правовстановлюючого документа на зазначений гараж.

Таким чином, у цей час вона може набути право власності на спірне спадкове майно тільки у судовому порядку, оскільки існує спір щодо належності спадкового майна у вигляді гаражу її покійному батькові.

Згідно п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Вона вважає, що у судовому порядку за нею повинне бути визнане право власності в порядку спадкування за законом на гараж НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Горняк» у м. Вільногірську Дніпропетровської області приймаючі до уваги наступне.

За своє життя батько в силу ст. 100 ЦК УРСР, ст. 17 Закону України «Про власність», збудував на підставі рішення Вільногірської міської Ради народних депутатів від 22.05.1987 року № 132 за особисті кошті гараж НОМЕР_4 у гаражному кооперативі «Горняк» у м. Вільногірську, придбав його тим самим у особисту власність, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 23.06.1995 року, виданим Верхньодніпровським колективним підприємством технічної інвентаризації, згідно якого гараж НОМЕР_4 у м. Вільногірську в кооперативі «Горняк» зареєстрований за ОСОБА_5 на праві особистої власності.

У подальшому керівництво гаражного кооперативу «Горняк» змінило порядковий номер спірного гаражу з НОМЕР_4 на НОМЕР_3, про що на реєстраційному посвідченні була зроблена відповідна відмітка з підписом голови кооперативу, засвідченого печаткою кооперативу.

Ця зміна порядкового номеру і стала підставою для виникнення спору, щодо належності її батькові спірного гаражу за його життя, і позбавляє її права отримати свідоцтво про право на спадщину через нотаріальну контору. Також, відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі викладеного, її покійний батько був власником спірного гаражу, починаючи з 23.06.1995 року, і у той час обов'язкова державна реєстрація його права власності на зазначений гараж, в порядку передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", потрібна не була.

Згідно абзацу 4 п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі.

Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту.

Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.» Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6- 20цс 11.

Надаючи правову оцінку належності обраного нею способу захисту, вона зважає на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Доказами у підтвердження правомірності її позовних вимог є: свідоцтво про її народження, свідоцтво про укладення нею шлюбу (зміна прізвища), свідоцтво про смерть батька, архівна виписка від 15.01.2013 року № 09/15-01, технічний паспорт на спірний гараж, реєстраційне посвідчення на гараж, та інше.

Крім того, вона спробує отримати від голови гаражного кооперативу «Горняк» копії документів про присвоєння належному її батькові гаражу номеру НОМЕР_3 у зв'язку з зміненням нумерації, та надати ці документи в якості доказу до суду. Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Ціна позову розрахована нею виходячи з оцінки вартості будівель і споруд зробленої 04.01.2013 року КП «БТІ м. Вільногірська».

Згідно п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014 року № 10, «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.3,114 ЦПК України, ст.ст.328,1216,217,1218,1223,1233,1296 ЦК України, позивачка прохає:

1. Визначити, що частка померлого ОСОБА_5 у праві власності на гараж НОМЕР_3 (НОМЕР_4) в гаражному кооперативі «Горняк» у м. Вільногірську Дніпропетровської області становила 100 відсотків.

2. Визнати за нею право приватної власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року, ОСОБА_5, на гараж НОМЕР_3 (НОМЕР_4) в гаражному кооперативі «Горняк» у м. Вільногірську Дніпропетровської області.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги та їх обгрунтування, що викладені в позовній заяві, підтримала в повному обсязі. З її додаткових пояснень витікає, що, окрім неї, спадкоємцями є: третя особа у справі, її брат ОСОБА_4, який заяви про прийняття спадщини до нотаріуса не подавав, та мати, відповідач у справі, ОСОБА_3, яка проживала до дня смерті з батьком, проте заяви до нотаріуса про прийняття спадщини не подавала.

Відповідач в судове засідання не з'явилася та надала заяву про розгляд справи за її відсутності, де також зазначила, що позов визнає в повному обсязі (а.с.24).

Третя особа, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився та надав заяву про розгляд справи за його відсутності, де зазначив, що претензій до сестри не має, від майна відмовляється на користь сестри. (а.с.28,46).

Представник третьої особи, гаражного кооперативу «Горняк», ОСОБА_7, в судове засідання не з'явився та надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.40).

Враховуючи, що визнання позову відповідачкою, ОСОБА_3, з наявною очевидністю вступало в суперечність з законом, а саме ст.ст. 1268 ч.ч.1,2,3,5; 1273 ч.ч.1,5; 1274 ч.2, 1278 ЦК України, оскільки вона прийняла спадщину після смерті чоловіка, відповідно до порядку, встановленого вищезазначеними правовими нормами, а в позові зазначено навпаки, тобто, що вона відмовилася від спадщини, тому суд на місці виніс ухвалу про проведення судового розгляду справи в звичайному порядку, з дослідженням всіх наданих у справі доказів.

Дослідивши надані у справі письмові докази, а саме:

квитанцію від 26.01.2015 р. про сплату позивачем судового збору на загальну суму 339.22 грн. (а.с.1);

копію аркушів паспорта громадянки України, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н. (а.с.4-5);

копію постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.07.2014 р. державного нотаріуса Вільногірської державної нотаріальної контори, згідно якої відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме, на гараж НОМЕР_3 в гаражному кооперативі «Горняк», за відсутності правовстановлюючого документу (а.с.7);

копію архівного витягу з рішення виконкому Вільногірської міської ради Дніпропетровської області № 132 від 22.05.1987 р. «Про організацію гаражного кооперативу «Горняк» в кількості 260 боксів і виділення земельних ділянок членам цього кооперативу», з додатком, в якому зазначено за ОСОБА_5 порядковий номер - 201 та його домашня адреса (а.с.8);

копію витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 06.03.2007 р. спадкової справи № 43/2007, спадкодавець ОСОБА_5 (а.с.9);

копію технічного паспорту від 04.01.2013 р. на гараж НОМЕР_3 гаражного кооперативу «Горняк», власником якого зазначений ОСОБА_5, вартість гаража визначена в сумі33922.32 грн. (а.с.10-11);

копію реєстраційного посвідчення Верхньодніпровського колективного підприємства по технічній інвентаризації від 23.06.1995 р., згідно якого, гараж НОМЕР_4, розташований в м. Вільногірську в кооперативі «Горняк», зареєстрований за ОСОБА_5 на праві особистої власності на підставі рішення Вільногірської міської ради № 132 від 22 травня 1987 р., та записаний в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 364; на посвідченні є відмітка, голови гаражного кооперативу «Горняк» ОСОБА_7, що гаражу НОМЕР_4 присвоєно номер НОМЕР_3 (а.с.12);

копію свідоцтва про смерть, згідно якого ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року у віці 77 років у м. Вільногірську, Дніпропетровської області (а.с.13);

копію свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_8, батьками якої зазначені: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.14);

копію свідоцтва про укладення шлюбу, згідно якого ОСОБА_9 та ОСОБА_8, уклали шлюб 08.09.1979 р., після укладення шлюбу подружжю присвоєне спільне прізвище: ОСОБА_3 (а.с.15);

копію свідоцтва про шлюб, згідно якого ОСОБА_5 та ОСОБА_10 уклали шлюб 30.07.1953 р., після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - ОСОБА_5, дружині - ОСОБА_5 (а.с.16);

довідку адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Дніпропетровській області від 04.02.2015 р., згідно якої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н., зареєстрована за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20);

копію аркушів паспорта громадянки України, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н. (а.с. 26);

копію свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_7 р. ОСОБА_4, батьками якого зазначені: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.29);

копію аркушів паспорта громадянина України, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 р. н. (а.с. 30);

копію архівного витягу з рішення виконкому Вільногірської міської ради Дніпропетровської області № 132 від 22.05.1987 р. «Про організацію гаражного кооперативу «Горняк» в кількості 260 боксів і виділення земельних ділянок членам цього кооперативу», з додатком, в якому зазначено за ОСОБА_5 порядковий номер - 201 та його домашня адреса; з відміткою голови гаражного кооперативу «Горняк» ОСОБА_7 від 02.02.2015 р., що дійсний номер гаража ОСОБА_5 в гаражному кооперативі «Горняк» НОМЕР_3 (а.с.32);

копію протоколу № 5 загальних зборів власників індивідуальних гаражів гаражного кооперативу «Горняк» від 10.01.2004 р. про обрання керівником кооперативу ОСОБА_7 (а.с.42);

згідно оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 43/2007, відкритої в зв'язку з настанням смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 р. ОСОБА_5, встановлено, що позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, спадкоємець ОСОБА_4 з заявою про прийняття спадщини або з заявою про відмову від спадщини не звертався, відповідач ОСОБА_3 також з заявою про прийняття спадщини або з заявою про відмову від спадщини не зверталася, даних про наявність заповіту з боку спадкодавця немає - та оцінивши зазначені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, керуючись законом, суд дійшов висновку про задоволення позову частково, за наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами мають місце спірні правовідносини за фактом невизнання приватного права власності на спірний гараж за життя спадкодавця, ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 р., та приватного права власності позивачки на спірний гараж, в цілому, в порядку прийняття спадщини за законом.

Суд вважає, що до відносин, стосовно виникнення права власності на спірний гараж за життя спадкодавця, ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 р., які виникли та існували до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності Цивільним Кодексом України, в редакції 2003 р., слід застосувати норми Цивільного Кодексу УРСР від 18.07.1963 року, та інше законодавство, що діяло в цей період, зокрема, ЗУ «Про власність» від 26.03.1991 р.; разом з тим, оскільки ці відносини продовжували існувати після набрання чинності Цивільним Кодексом України, в редакції 2003 р., то до цих відносин слід також застосовувати правові норми, які набрали чинності після 01.01.2004 року.

Згідно ст. 86 ЦК України 1963 р., право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно ст. 15 ЗУ «Про власність» 1991 р., член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Згідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набрав чинності з 01.01.2004 р.: п.4. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Для вирішення спірних правовідносин, на думку суду, слід керуватися наступними нормами права, які набрали чинності з 01.01.2004 року.

Згідно ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, в редакції 2003 р., право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 202 ЦК України, ч. 1 - Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, 1. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили.

Тобто згідно зазначеної норми одним із правовстановлюючих документів про право власності на нерухоме майно, може бути рішення суду.

Згідно ст. 16 ЗУ «Про власність» 1991 р., дія якого зупинена в 2007 році, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Згідно ч.1 ст. 17 ЗУ «Про власність» 1991 р., майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його.

Згідно ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суд доходить висновку, що, відповідно до досліджених доказів та правових норм, враховуючи, що земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж, надавалася ОСОБА_5, за його життя, для будівництва гаража в гаражному кооперативі «Горняк» за рішенням № 132 від 22.05.1987 р. виконкому Вільногірської міської ради Дніпропетровської області; що фактично гараж був збудований і право власності ОСОБА_5 на гараж було зареєстроване, відповідно до законодавства, яке діяло на той час, що підтверджується копією реєстраційного посвідчення Верхньодніпровського колективного підприємства по технічній інвентаризації від 23.06.1995 р., згідно якого, гараж НОМЕР_4, розташований в м. Вільногірську в кооперативі «Горняк», зареєстрований за ОСОБА_5 на праві особистої власності на підставі рішення Вільногірської міської ради № 132 від 22 травня 1987 р., та записаний в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 364; що з боку відповідачки ОСОБА_3, дружини ОСОБА_5, будь-яких заперечень, стосовно особистого права власності ОСОБА_5 на спірний гараж, в цілому, немає, тобто, відповідачка, фактично, визнає, що гараж не був спільною сумісною власністю подружжя: ОСОБА_3 та ОСОБА_5, за його життя; що, відповідно до письмових посвідчень голови гаражного кооперативу «Горняк» ОСОБА_7, гаражу НОМЕР_4 присвоєно номер НОМЕР_3, тобто, що мова йде про один і той же гараж - суд доходить висновку, що за життя ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, спірний гараж НОМЕР_3 належав йому, в цілому, на праві приватної власності.

Спадкоємцями першої черги спадщини, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_5 року внаслідок настання смерті ОСОБА_5, є його діти та дружина, тобто: позивачка ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, відповідачка ОСОБА_3, із яких спадщину прийняли тільки двоє: ОСОБА_2, яка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, та ОСОБА_3, яка проживала з спадкодавцем до моменту відкриття спадщини і прийняла спадщину, відповідно до порядку, встановленого ст.ст. 1268 ч.ч.1,2,3,5; 1273 ч.ч.1,5; 1274 ч.2, 1278 ЦК України, при цьому з заявою до нотаріуса про відмову від прийняття спадщини протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини не зверталася.

Враховуючи, що відповідачка, ОСОБА_3, проживала разом з чоловіком, ОСОБА_5, до дня його смерті, тобто до відкриття спадщини, що взаємно визнається сторонами, суд доходить висновку, що відповідачка прийняла спадщину, що відкрилася після смерті її чоловіка, у розмірі ? частини, відповідно до порядку, встановленого ст.ст. 1268 ч.ч.1,2,3,5; 1273 ч.ч.1,5; 1274 ч.2, 1278 ЦК України, внаслідок чого позовна вимога про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом на спірний гараж, в цілому, не може бути задоволена, оскільки розмір належної їй частки в спадковому майні складає ? частину, відповідно до вимог ст. 1278 ЦК України.

Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги частково обґрунтовані і в цій частині не суперечать закону та фактичним обставинам справи, враховуючи, що з боку відповідачки є визнання позову в цій частині, яке не суперечить закону та не порушує прав та законних інтересів інших осіб, тому позов слід задовольнити частково, а саме: стосовно вимоги про право власності, в цілому, на спірний гараж за життя спадкодавця - слід задовольнити повністю; вимогу про визнання права власності, в цілому, на спірний гараж за позивачкою, в порядку прийняття спадщини за законом, слід задовольнити частково, враховуючи, що розмір її частки в спадковому майні складає ? частину.

Відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір», позивачкою сплачено судовий збір в сумі - 339.22 грн., тобто один відсоток від дійсної вартості спірного гаража. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі, в виді судового збору - 339.22 грн., слід покласти на сторони в рівних частинах, стягнувши з відповідачки, ОСОБА_3, на користь позивачки, ОСОБА_2, - 169.61 грн. для відшкодування ? частини судового збору.

На підставі викладеного, а також ст.ст.3,4,6,11,14-16,316-319, 321,325, 328, 331, 334, 392 ЦК України, 2003 р., керуючись ст. ст. 88, 209 ч.3, 212-215, 222, 223, 292-294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 р. ОСОБА_5 у праві власності на гараж НОМЕР_3 (НОМЕР_4) в гаражному кооперативі «Горняк» у м. Вільногірську Дніпропетровської області становила 100 відсотків.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 р. н., уродженкою с. Березнігувате, Березнігуватського району, Миколаївської області, ІПН № НОМЕР_1, зареєстрованою за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_3, право приватної спільної часткової власності в порядку спадкування за законом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5, на ? частку гаража НОМЕР_3 (НОМЕР_4) в гаражному кооперативі «Горняк» у м. Вільногірську Дніпропетровської області, враховуючи, що інша ? частка зазначеного гаража належить на праві приватної спільної часткової власності, на тих же підставах, відповідачу, ОСОБА_3.

Судові витрати у справі, в виді судового збору - 339.22 грн., покласти на сторони порівну, стягнувши з відповідачки, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 р. н., уродженки с. Березнігувате, Березнігуватського району, Миколаївської області, ІПН № НОМЕР_2, на користь позивачки, ОСОБА_2 - 169.61 грн. для відшкодування ? частини судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається, протягом десяти днів з дня його проголошення, через Вільногірський міський суд, Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з часу виготовлення його в повному обсязі, надіслати рекомендованим листом з повідомленням про вручення сторонам.

Головуючий суддя Шаповал Г.І.