Ухвала

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», ОСОБА_5 про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3, діючи в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4, звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 05 жовтня 2006 року, укладеним між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») на суму 84 800 грн, у той же день було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Враховуючи, що з моменту народження у вказаній квартирі проживає неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а орган опіки та піклування не надавав дозволу на укладення спірного договору іпотеки від 05 жовтня 2006 року, позивач просила визнати зазначений договір іпотеки недійсним.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10 листопада 2014 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 05 жовтня 2006 року, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 2889. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 05 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір на суму 84 800 грн.

На забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов'язань за вказаним кредитним договором у цей же день між ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло.

Позивач ОСОБА_3 має малолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що на момент укладення спірного договору іпотеки, в квартирі, що є предметом даного договору проживала та була зареєстрована малолітня дитина позивача, а дозвіл органу опіки і піклування при його укладенні не отримувався, що є порушенням вимог ст. 177 СК України, Законів України «Про охорону дитинства» та «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей».

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Правилами ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням.

Відповідно до п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована та проживає у квартирі, яка передана в іпотеку 05 жовтня 2006 року, з 23 грудня 2005 року і по цей час безперервно, що підтверджується довідками ВЖРЕП № 6 від 11 лютого 2005 року та 03 листопада 2008 року.

Крім того, зазначені обставини також підтверджуються довідкою Бердичівського РС УДМС України в Житомирській області від 12 лютого 2014 року, з якої вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована у вищезазначеній квартирі з 23 грудня 2005 року.

При цьому колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правильно не взяв до уваги як доказ відсутності реєстрації малолітньої дитини у спірній квартирі довідку ВЖРЕП № 6 від 06 жовтня 2006 року, оскільки іпотечний договір було укладено 05 жовтня 2006 року, а вказана довідка видана 06 жовтня 2006 року, тобто після укладення спірного договору.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2014 року та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 10 листопада 2014 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова