Провадження № 2/127/7439/15
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

17 грудня 2015 року місто Вінниця

Вінницькій міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Гуменюка К.П.,

секретаря Сєрих В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 відділу міста Вінниці до ОСОБА_4 міської ради про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_4 міської ради,

в с т а н о в и в :

В провадженні суду перебуває вищезазначена цивільна справа.

Під час проведення судового засідання, до початку розгляду справи по суті, представником відповідача ОСОБА_4 міської ради ОСОБА_2 було заявлено клопотання про закриття провадження у даній цивільній справі, з посиланням на те, що оскільки після залишених судом без розгляду позовних вимог про визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту та зобовязання знесення самочинного будівництва, на разі, предметом спору є тільки визнання протиправним та скасування рішення ОСОБА_4 міської ради, то даний спір є публічно-правовим і його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства, а відтак, провадження в даній цивільній справі підлягає закриттю.

Представник позивача ОСОБА_3 відділу міста ОСОБА_5 заперечувала, щодо заявленого клопотання, просила суд у його задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступного висновку.

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 відділ міста Вінниці звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 міської ради, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішення ОСОБА_4 міської ради 65 сесії 6 скликання від 26 червня 2015 року № 207 в частині встановлення в інтересах ОСОБА_6 земельного сервітуту на земельну ділянку по вул. Козицького, 16 в м. Вінниці площею 0,0278 га, визнання недійсним договору, укладеного з ОСОБА_4 міською радою та ОСОБА_6 про встановлення земельного сервітуту від 16 липня 2015 року та зобовязання відповідача знести самочинне будівництво на вищезазначеній земельній ділянці.

17 грудня 2015 року, судом, за клопотанням представника позивача, було залишено без розгляду позовну заяву в частині позовних вимог про визнання недійсним договору, укладеного між ОСОБА_4 міською радою та ОСОБА_6 про встановлення земельного сервітуту від 16 липня 2015 року та зобовязання відповідача знести самочинне будівництво на земельній ділянці по вул. Козицького, 16 в м. Вінниці.

З урахуванням наведеного, предметом розгляду даного спору є визнання незаконними та скасування рішення ОСОБА_4 міської ради 65 сесії 6 скликання від 26 червня 2015 року № 207 з тих підстав, що дане рішення суперечить вимогам статей 98, 99, 100 Земельного кодексу України, частити першої статті 377 Цивільного кодексу України та таким, що порушує законні права та інтереси держави в особі Міністерства оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

В пункті 12 Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» розяснено, що з аналізу норм статті 26 Закону № 280/97-ВР, статті 6 Закону України від 9 квітня 1999 року № 586-XIV "Про місцеві державні адміністрації", частини першої статті 116 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III випливає, що управління та розпорядження державним і комунальним майном є організаційно-правовою діяльністю суб'єктів владних повноважень - органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які здійснюють її шляхом прийняття актів з дотриманням встановленої процедури. Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV, статті 148 Господарського кодексу України від 16 січня 2003 року № 436-IV власниками землі є держава, ОСОБА_7 Крим та територіальні громади.

Конституційний Суд України в Рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України вирішив, що органи місцевого самоврядування у земельних відносинах з громадянами та юридичними особами, в тому числі щодо вирішення питань розпорядження, передачі у власність, у користування земельних ділянок, а також їх вилучення, виступають виключно як суб'єкти владних повноважень

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (ст. 13 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 9 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Так, з поданої позовної заяви вбачається, що предметом розгляду даної цивільної справи є оскарження рішення ОСОБА_4 міської ради «Про укладення, розірвання, поновлення, договорів земельного сервітуту». В спірних правовідносинах відповідач, ОСОБА_4 міська рада, виступає як суб'єкт владних повноважень, реалізовуючи в односторонньому порядку дозвільну функцію, надаючи чи відмовляючи у наданні "дозволу" на укладення, розірвання, поновлення договорів земельного сервітут.

З урахуванням викладеного, виходячи з предмету спірних правовідносин, їх характеру та правового статусу учасників, суд вважає, що вказаний спір є публічно-правовим та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Водночас, слід відмітити, що Верховний Суд України у судових рішеннях від 11 листопада 2014 у справі №21-493а14 та від 09 грудня 2014 у справі № 21-308а14, зазначив, із посиланням на положення статей 2 та 5 Земельного кодексу України, що орган місцевого самоврядування при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин та при розпорядженні земельними ділянками комунальної власності є вільним у виборі суб'єкта щодо надання земельної ділянки; позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Висновок Верховного Суду України, викладений у наведених постановах, фактично зводиться до того, що органи місцевого самоврядування у відносинах розпорядження землями комунальної власності є суб'єктами цивільного права і не здійснюють у цих правовідносинах владних управлінських функцій.

Суд, керуючись частиною 2 статті 360-7 ЦПК України, вважає за можливе відступити від зазначеної позиції Верховного Суду України у цій справі з мотивів, викладених вище, та додатково зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної ОСОБА_7 Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_7 Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому статтею 152 Земельного кодексу України з урахуванням обов'язкового дотримання норм чинного законодавства. Згідно із цими нормами захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що кореспондується з вимогами частини 2 статті 55 Конституцій України і частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що оскарження рішень, дій та бездіяльності органів місцевого самоврядування та органів державної влади є окремим способом захисту права, пов'язаним з їх діяльністю як суб'єктів владних повноважень що здійснюють владні функції. В іншому ж випадку (наприклад, оспорювання формування волі власника) виокремлення цього способу захисту було б позбавлено сенсу. Особа, яка реалізує своє суб'єктивне право через прийняття суб'єктом владних управлінських функцій відповідного рішення, чи вчинення ним дій, вступає з ним в публічно-правові відносини і має право на захист свого права в адміністративному суді.

Так, визнання протиправними та скасування (визнання незаконними - в редакції статті 16 ЦК України) рішень органів місцевого самоврядування є окремим способом захисту цивільних прав та інтересів, порушених зазначеними органами під час реалізації ними своїх повноважень. Наведення цього способу захисту в Цивільному кодексі України свідчить про те, що рішення суб'єкта владних повноважень можуть не лише призводити до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, але й порушувати цивільні права особи, що виникли з інших підстав. Водночас, це не впливає на визначення судової юрисдикції спору, оскільки вона визначається виключно процесуальним законодавством, в даному випадку - статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України. Кодекс адміністративного судочинства України відносить спір до публічно-правового та, відповідно, підсудного адміністративним судам, виходячи з природи дій суб'єкта владних повноважень, який повинен здійснювати у спірних правовідносинах владні управлінські функції. Реалізація у цих правовідносинах суб'єктивних прав фізичних і юридичних осіб, що передбачені нормами приватного права, не переводить такий спір у категорію приватно-правового.

Крім того, суд вважає за можливе відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у зазначених постановах щодо вільного вибору відповідачем суб'єкта надання земельної ділянки з таких підстав.

Положеннями статей 118, 123, 124 Земельного кодексу України, якими врегульовано порядок передачі у власність, в користування та в оренду земельних ділянок державної та комунальної власності, встановлено виключні підстави для відмови у наданні земельних ділянок. Така відмова може бути оскаржена до суду. На відміну від зазначеного, частиною 1 статті 12 Цивільного кодексу України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відносинах розпорядження землями державної та комунальної власності органи влади та місцевого самоврядування діють відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, а саме: на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відступаючи від правової позиції Верховного Суду України, суд виходив із висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 №10-рп/2010, яким надано офіційне тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України та пункту 1 частини 1 статті 17 КАС України.

Пунктом 2 частини 1 статті 150 Конституції України установлено, що до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України. Згідно з вимогами частини другої цієї статті з питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що вказаний спір є публічно-правовим та виник в результаті реалізації органом місцевого самоврядування управлінських функцій у сфері управління та розпоряджання державним майном, а тому повинен вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На виконання приписів частини 2 статті 206 ЦПК України, суд роз'яснює позивачеві, що вирішення спірних правовідносин відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Ураховуючи викладене, керуючись ст.ст. 205, 206 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Заяву представника відповідача про закриття провадження у справі задовольнити.

Провадження в цивільній справі № 127/24874/15-ц за позовом ОСОБА_3 відділу міста Вінниці до ОСОБА_4 міської ради про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_4 міської ради, закрити.

Розяснити позивачу, що вирішення спірних правовідносин відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня її отримання.

Суддя вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_8