Номер провадження 2/754/1518/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
20.05.2015 Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого суддіСаламон О.Б.
при секретаріСолодухіній Н.С.
розглянувши у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить в рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 42 500,43 дол.США, що є еквівалентом 339 578,44 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - кв. АДРЕСА_1 та виселити зареєстрованих та проживаючих осіб, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 уклала кредитний договір, внаслідок невиконання вимог якого виникла заборгованість.
Свої вимоги мотивує тим, що 19 січня 2006 року укладено кредитний договір, у відповідності до якого позивач зобов'язався надати відповідачу ОСОБА_3 кредит у розмірі 12 820 дол. США зі сплатою відсотків у розмірі 16,08 % строком до 19 січня 2010 року, а відповідач зобов'язався виконати кредитні зобов'язання в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.
В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 січня 2006 року укладено договір іпотеки, згідно з яким надано в іпотеку нерухоме майно, а саме кв. АДРЕСА_1, яка належить відповідачам на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. Посилаючись на Закон України «Про іпотеку», просить звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити мешканців квартири.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 січня 2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за кредитним договором від 19 січня 2006 року в розмірі 42 500,43 дол.США, що є еквівалентом 339 578,44 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк з укладанням від імені відповідачів договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлючих документів, з можливістю здійснення ПАТ КБ „Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с.85-87)
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року заочне рішення від 15 січня 2013 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. (а.с.126)
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі, посилаючись на викладене в уточненій позовній заяві. (а.с.169-172)
Відповідачі в судове засідання на неодноразові виклики не з"являлися, хоча про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать повідомлення.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.
Із вказаним позовом позивач звернувся до суду 04 вересня 2012 року.
Як встановлено в судовому засіданні, 19 січня 2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, у відповідності до якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 12 820 дол. США зі сплатою відсотків у розмірі 16,08 %, а відповідач зобов'язався виконати кредитні зобов'язання в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.
Строк дії договору встановлений до 19 січня 2010 року.
В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ "ПриватБанк та відповідачами 19 січня 2006 року укладено договір іпотеки, згідно з яким надано в іпотеку нерухоме майно, а саме кв. АДРЕСА_1, яка належить відповідачам на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло.
Свої зобов'язання позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит.
Відповідно до долученого матеріалів справи розрахунку, відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 23 травня 2012 року заборгованість відповідачів становить 42 500,43 дол. США, що є еквівалентом 339 578,44 грн. за курсом 7,99 відповідно до розпорядження НБУ від 23.05.2012, з яких: 11 542,82 дол. США - заборгованість за кредитом; 16 817,35 дол. США - проценти; 14 140,26 дол. США - пеня.
Так, відповідно до вимог пп.1.1 зазначеного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.
Згаданий Закон за своїм змістом є процесуальним, остільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме - визначає що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.
Оскільки зазначеним Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави до звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.
Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Положеннями ч.1 ст.526 ЦК України встановлено що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 та ч.1 ст.1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Матеріалами справи доведено порушення відповідачем умов кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 23.05.12 р. складає 42 500,43 дол. США, що є еквівалентом 339 578,44 грн. за курсом 7,99 відповідно до розпорядження НБУ від 23.05.2012, з яких: 11 542,82 дол. США - заборгованість за кредитом; 16 817,35 дол. США - проценти; 14 140,26 дол. США - пеня.
Відповідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.
Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини 1, 2 ст. 551 ЦК України).
За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).
При цьому, виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені, відповідно до ст. 253 ЦК України, обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.
Позивач звернувся до суду 04.09.12 р. (а.с.2) та просив стягнути пеню за весь час прострочення станом на 23.05.12 р.
Разом з цим, у відповідності до вищевказаних норм, пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову з урахуванням заявлених позовних вимог та в їх межах, про що також зазначено відповідачем. (а.с.105)
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2003 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України обов»язковою для судів.
З наданого розрахунку вбачається нарахуваня пені за період з січня 2006 року по травень 2012 року, при цьому розрахунку нарахування пені за період в межах одного року до дня пред'явлення позову, а саме з 04.09.11 р. по 04.09.12 р. не надано, а лише зазначено період нарахування з 20.01.2010 по 23.05.2012 р. (без надання розрахунку) - (а.с.8-10)
Так, з урахуванням того, що позивач звернувся до суду 04.09.12 р., а пеня підлягає стягненню в межах одного року до дня пред'явлення позову, то період нарахування пені становить з 04.09.11 р. по 04.09.12 р. Однак, з огляду на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення пені станом на 23.05.2012 р., то період за який підлягає стягненню пеня не визначено.
Таким чином, розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, який підлягає стягненню в рахунок погашення заборгованості становить 28 360,17 дол. США, з яких: 11 542,82 дол. США - заборгованість за кредитом; 16 817,35 дол. США - проценти.
Відповідно до вимог ч.1 ст.548 ЦК України виконання основного зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Положеннями ч.1 ст.575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно із ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до припинення дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.
Положеннями ст.5 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності.
Вимогами ст.7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором що визначена під час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.
Згідно зі ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до положень ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення.
Вимоги ст.33 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Якщо предметом іпотеки є два або більше об'єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя.
Таким чином, банк набув право на задоволення вимог по поверненню грошових коштів, шляхом звернення стягнення на квартиру, що була передана в іпотеку.
Статтею 38 Закону України "Про іпотеку" та пунктом 26 договору іпотеки, укладеного між сторонами 08.07.2005 року, закріплено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві.
Із позовної заяви вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови,з проведенням дій щодо отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідним для продажу предмету іпотеки, що не суперечить вимогам ст. 38 Закону України "Про іпотеку" та умовам договору іпотеки, укладеного між сторонами.
Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Крім того, позивач просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають за вищезазначеною адресою зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України.
Згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.
Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання, на підставі договору, всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
ПАТ КБ «ПриватБанк» надсилав 28.05.2012 р. (а.с.21) лист-претензію відповідачам з вимогою повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, та попередження що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов'язання в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, він має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб. Крім того, зазначено, що оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання порушеного зобов'язання в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, він вимагає добровільно звільнити нерухоме майно разом з усіма членами сім'ї та іншими мешканцями
Проте матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих отримання відповідачами даної претензії.
Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.
Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу України, ст.ст. 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.
При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
За вищевикладених обставин, суд вважає, що позивачем належним чином вимоги про добровільне виселення відповідача зі спірної квартири, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, направлено відповідачу не було і відповідно останнім належної вимоги позивача не отримано, а відтак в даному випадку вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача про примусове виселення з предмету іпотеки є передчасною та такою, що була заявлена позивачем без дотримання визначеного законом порядку, що передує примусовому виселенню відповідачів з предмету іпотеки за рішенням суду.
Оскільки вимога про зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідною, вона також задоволенню не підлягає.
З огляду на викладене, вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Враховуючи те, що на час ухвалення рішення продовжує дію Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд вважає. Що виконання рішення в порядку ст. 217 ЦПК України необхідно відстрочити на період дії мораторію, встановленого зазначеним Законом.
На підставі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частинах підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду в розмірі 3 326,30 грн.
Керуючись ст.ст. 10, 15, 30, 60, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 525-526, 530, 536, 610, 629, 651, 1046-1056 ЦК України, ст. ст. 12, 33, 39-40 Закону України "Про іпотеку", ст. 109 ЖК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, належну ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.10.2005 р. та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01.11.2005 р. за № 8630, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 січня 2006 року в розмірі 28 360,17 дол. США, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлючих документів, з можливістю здійснення ПАТ КБ „Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки.
Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" витрати по сплаті судового збору по 831,57 грн. з кожного.

У задоволенні інших вимог позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон