УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Слободянюк С.В., Чобіток А.О.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що 16.11.2010 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36 % річних.

Свої зобов'язання щодо повернення коштів ОСОБА_1 належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 31.12.2014 з урахуванням процентів, комісії за користування кредитом та штрафів, складала 18 515, 81 грн.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15.06.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 16.11.2010 в розмірі 17 657, 91 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 28.07.2015 заяву представника відповідача - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15.06.2015 залишено без задоволення.

Справа № 760/4873/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11969/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що обставини, які суд першої інстанції вважав встановленими, є недоведеними.

Стверджував, що восени 2012 року банк самостійно збільшив розмір кредитного ліміту до 7 000 грн. без попередження та згоди клієнта, а наприкінці 2012 року заблокував картку.

Вказував, що нарахування неустойки (штрафу) здійснено за період, який перевищує один рік, а тому наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.

Також ОСОБА_1 зауважив, що суд першої інстанції, визнавши причини його відсутності в судовому засіданні неповажними, позбавив тим самим можливості заявити клопотання про застосування строків спеціальної позовної давності.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15.06.2015 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково в розмірі 7 008, 81 грн.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 16.11.2010 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості (а.с. 9-11).

Підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», відповідач погодився з тим, що дана заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг.

Згідно п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» Дубілета О.В. від 06.03.2010 № СП-2010- 256, клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (а.с. 28).

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи викладене, посилання відповідача на те, що банк самостійно збільшив розмір кредитного ліміту до 7 000 грн. без попередження та згоди клієнта, не можуть бути підставою для звільнення останнього від обов'язку виконати зобов'язання щодо повернення коштів належним чином.

Доводи особи, яка звернулася з апеляційною скаргою про те, що нарахування неустойки (штрафу) здійснено за період, який перевищує один рік, а тому наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 не звертався.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України по справі № 6- 780 цс 15, за змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності. Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Та обставина, що у зв'язку з відсутністю при розгляді справи ОСОБА_1 був позбавлений можливості заявити клопотання про застосування наслідків спливу строків спеціальної позовної давності, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Зокрема, норми ст. 224 ЦПК України наділяють суд правом ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути підставою для його скасування, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: