Справа № 311/976/15-ц
Провадження № 2/311/441/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м.Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі головуючого - судді Кочевої І.В., при секретарі Кириченко О.В., за участю представника позивача - адвоката Ганюкова В.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, посилаючись на норми розділу 3 параграфу 6 ЦК Україхни, ст.806 ЦК України, ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсним п.12.1 ст.12 договору фінансового лізингу №003324 від 22 грудня 2014 року, укладеного між ним та відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» щодо неповернення лізингоотримувачу у випадку розірвання договору адміністративного платежу; про стягнення з відповідача 28 000 грн. - сплачених в якості адміністративного платежу за договором; 8000 грн. - на відшкодування завданої моральної шкоди, судові витрати в сумі 1000 грн. по оплаті послуг адвоката, а всього 37000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 грудня 2014 року позивач уклав з ТОВ «Лізінгова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 00324, предметом якого був трактор МТЗ 892 «Беларус», вартість якого становить 16 928, 65 дол.США, що по курсу до гривні складало 280 000 грн. Погашення вартості предмету лізингу повинно було відбуватися протягом 12 місяців, відповідно до графіка сплати авансових платежів. Під час укладення договору, як зазначив позивач у позовній заяві, йому було вказано на необхідність сплатити адміністративний платіж в сумі 28 000 грн, після чого відповідач зобов'язався передати йому трактор МТЗ 892 «Беларус». В той же день на рахунок відповідача позивач сплатив кошти в сумі 28000 грн., що підтверджено квитанцією № 201041. Після сплати вказаної суми співробітник відповідача повідомив йому про відсутність зазначеного трактора та запропонував йому взяти інший трактор, технічні параметри якого позивача не влаштовували. У зв'язку з тим, що відповідач не виконав умови договору фінансового лізингу про передачу трактора, позивач написав заяву про повернення йому коштів в сумі 28 000 грн, які він сплатив в якості адміністративного платежу. В січні 2015 року він отримав письмову відповідь відповідача, в якій було вказано на необхідність направити нову заяву, в якій необхідно було чітко зазначити вимогу про розірвання договору. Крім того, було вказано на те, що у зв'язку з достроковим розірванням договору, вказаний адміністративний платіж поверненню не підлягає. 05 лютого 2015 року позивач повторно направив відповідачу заяву про розірвання договору фінансового лізингу, а на початку березня 2015 року отримав листа відповідача з повідомленням про розгляд його заяви, розірвання договору та відмову у поверненні коштів сплачених в якості адміністративного платежу. У зв'язку з викладеним позивач вважає несправедливими умови п.12.1 ст.12 договору, який просить визнати недійсним з моменту укладання договору, та на підставі цього позивач просив суд винести рішення про стягнення з відповідача на його користь 28 000 грн.

Крім того, позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем його прав як споживача, йому спричинена моральна шкода, яка виразилася в тому, що він переживає, нервує, став погано спати, відчуває беззаконня та несправедливість, відчуває себе обманутим та приниженим, тому вважає, що 8000 грн. компенсують завдану йому моральну шкоду.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Позивач, додатково до обставин, вказаних у позовній заяві суду пояснив, що в день підписання договору працівники відповідача йому демонстрували трактор 2014 року випуску, який був у наявності на майданчику, тоді як він хотів отримати трактор 2013 року випуску. Як йому пояснив співробітник лізингодавця, трактор 2013 року випуску перебував у м.Харкові та обіцяв його поставку за кілька днів. Потім усно по телефону працівник відповідача йому повідомив, що такого трактора за договором надати лізингодавець не може, тому запропонували отримати за договором інший трактор китайського виробництва, який його за технічними параметрами не влаштовував. У зв'язку з невиконанням умов договору відповідачем щодо надання зазначеного у договорі трактора він, за пропозицією працівника відповідача та під його диктовку написав заяву про розірвання договору лізингу. Вважає себе обманутим працівниками відповідача, оскільки гроші в сумі 28 000 грн. йому не повернули та він лишився без трактора.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, суду надано письмові заперечення проти позовних вимог позивача (а.с19-31) обґрунтовані безпідставністю та необґрунтованістю вимог позивача.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Правовідносин з участю сторін у цій справі регулюються, окрім ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг».

Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору, що передбачено ст.3, ст.627 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду спожива.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, про що вказано у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до ст. 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним.

Момент вчинення правочину визначається виходячи з положень ст.ст.205-210, 640 ЦК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) .

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 22 грудня 2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 00324. Копія договору та додатки до нього є у справі (а.с.6-14). Договір був вчинений у письмовій формі, законодавчо його нотаріальне посвідчення та державна реєстрація не передбачені як обов'язкові. Відповідач мав право на укладання договору, оскільки згідно з довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 30 вересня 2014 року ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу (а.с.27). Вимогам законодавства договір лізингу №00324 від 22 грудня 2014 року (а.с. 6-12) та додатки №№1, 2 до договору (а.с. 13, 14) відповідають, оспорюваний договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу.

За умовами договору відповідач зобов'язався передати позивачу зазначений вище трактор, про що вказано у ст.1 договору, протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоотримувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та умовах, визначених у п.9.6 ст.9 договору. На виконання договору позивачем було сплачено на рахунок відповідача 28 000 грн. 22 грудня 2014 року, що підтверджено квитанцією №2010041 (а.с.15), копія якої є у справі та в якій зазначено призначення платежу - оплата лізингу за угодою № 00324.

До позовної заяви надано на обґрунтування позовних вимог листи відповідача на адресу позивача від 19 січня (а.с.16) та від 02 березня 2015 року (а.с.18), зі змісту яких вбачається, що позивач звертався до лізингодавця з заявами про повернення коштів, сплачених за договором лізингу. Копій заяв позивача суду не надано. Вказаними листами відповідачу роз'яснювалося, що він сплатив 28 000 грн. адміністративного платежу за вказаним вище договором та у разі розірвання договору за ініціативою позивача, адміністративний платіж не повертається.

Позивачем не надано суду доказів про те, що в момент укладення договору його волевиявлення не було вільним та не відповідало внутрішній волі, а умови, які позивач вважає несправедливими, стали для нього такими після того, як після розірвання договору за його ж ініціативою, він довідався, що йому не буде повернута сплачена сума коштів - 28000 грн. адміністративного платежу.

Суд вважає помилковими доводи позивача про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем в розумінні ст.16 Закону Україхни «Про фінансовий лізинг», оскільки не є витратами, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. У договорі, укладеному сторонами визначено поняття лізингового платежу та інші поняття. Зокрема (а.с.6), адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоотримувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Також договором передбачено, що перший платіж - це платіж, що складається з адміністративного платежу, авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов договору. Поняття платежів включає в себе всі види платежів, передбачених цим договором. Крім того, такий помилковий висновок позивача суперечить положенням ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якої, до лізингових платежів можуть бути включені: суми, яка відшкодовують частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та порядку здійснення сплати лізингових платежів, який встановлений сторонами у договорі, зокрема у п.1,7, 3.3.1, 3.3.3, , 3.4.5 і додатками до нього, доводи позивача про невиконання лізингодавцем умов договору про передачу трактора позивачу є необґрунтованими, оскільки фактично позивач сплатив лише адміністративний платіж, інших платежів, необхідних для виконання умови щодо передачі трактора - не виконав, не сплатив авансові платежі та комісію.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачем не було зазначено поважних обставин, які б давали підстави вважати, що умови договору є несправедливими з наявністю одночасно ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві, оскільки сам договір містить самостійні статті, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, а Закон України «Про захист прав споживачів» повинен застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

П. 3.4.3 договору передбачено, що лізингоотримувачем має право відмовитись або розірвати договір у передбачених договором або чинним законодавством випадках.

Ст.12 договору передбачено порядок розірвання договору, повернення коштів, відповідальності сторін. П.12.1 договору передбачено право лізингоотримувача, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання платежу. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

П.12.2 договору передбачено, що в інших випадках, не передбачених договором лізингоодержувача має право розірвати договір виключно з підстав, які чітко передбачені законодавством України на момент такого розірвання.

Доказів того, що договір, з зазначенням умови, передбаченої п.12.1 ст.12 договору, який позивач просить визнати недійсним, був укладений позивачем під впливом обману, суду не надано.

Аналізуючи зміст укладеного сторонами договору лізингу та оцінюючи його умови із урахуванням підстав позову, судом не встановлено порушення договірних інтересів позивача.

Вказані позивачем обставини не можуть свідчити про несправедливість умов договору лізингу, у розмінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови ст. 12, а саме п.12.1 договору передбачають відповідальність лізингоодержувача при розірванні на його вимогу з будь-яких причин договору лізингу, що може мати для лізингодавця негативні наслідки, пов'язані з відповідальністю перед продавцем (постачальником) предмету лізингу.

З наданих суду доказів та матеріалів справи судом не встановлено невиконання умов договору відповідачем. Позивач, сплативши 28000 грн., що становить 10% від вартості предмета лізингу (а.с.14), про що зазначено у додатку №1 до договору, помилково вважає, що відповідач мав відразу передати йому трактор, тоді як для передачі трактора, за умовами договору (ст.4) позивач окрім адміністративного платежу мав сплатити ще авансовий платіж ( не менше 50% вартості трактора), комісію та інші платежі за умовами п.п.1.7, 4.1, ст.9 договору. Зокрема і п.9.7 договору сторони визначили, що кошти, які повинен сплачувати лізингоотримувача до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується по договору в наступному порядку: адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу… Таким чином, розірвання договору відбулося фактично за ініціативою позивача, який не виконав умов договору для настання моменту передачі йому трактора, не сплатив за взятими на себе зобов'язаннями передбачених договором платежів для цього, а сплатив лише адміністративний платіж, вимагаючи відразу передати йому трактор.

Отже, доводи позивача про несправедливість оспорюваних умов договору лізингу та їх невідповідність положенням Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними,

а тому позовні вимоги щодо визнання цих умов договору недійсними та стягнення з відповідача сплачених коштів за договором в сумі 28000 грн. задоволенню не підлягають.

Право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої споживачу, передбачено п. 5 ч. 1 ст. 4 та ст. 16 Закону, «Про захист прав споживачів», ст.1166-1167 ЦК України. Наявності зазначених підстав для задоволення вимог позивача про стягнення 8000 грн. на відшкодування моральної шкоди, судом не встановлено.

Вимоги про стягнення з відповідача 1000 грн. судових витрат по оплаті послуг адвоката в сумі 1000 грн., підтверджені квитанцією (а.с.9) також задоволенню не підлягають, відповідно до положень ст.84, 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», , ст.ст. 10, 60, 88,209, 210, 212- 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні й судовому засіданні протягом того ж часу з дня отримання копії рішення.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області Кочева І.В.