РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2015

Хмельницький міськрайонний суд в складі :

головуючої - судді Порозової І.Ю.

секретаря Гарячої Д.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Хмельницькому справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, а саме, просила встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01.01.2003 року по 15.09.2014 року. Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1. Спільне майно подружжя поділити. Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірна квартира придбана спільно у фактичних шлюбних відносинах, які припинено в вересні 2014 року, проте право власності зареєстровано лише за відповідачем.

В судовому засіданні позивач та її представник наполягають на задоволенні позову.

Відповідач позов визнав частково, пояснивши, що дійсно сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2003 року по вересень 2014 року і в цей період за спільні кошти придбали вказану квартиру, але здійснювати її поділ він не бажає, оскільки квартира розташована у зручному для нього районі, а компенсацію частки дружини він планує здійснити шляхом придбання житла для доньки в майбутньому.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що перебуваючи з січня 2003 року у фактичних шлюбних відносинах, сторони, шляхом вкладення спільних коштів в рівних розмірах, за договором пайової участі у будівництві, придбали квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Кошти в рахунок вартості квартири вносилися з 2003 по 2006 роки. Зокрема в 2003 році 27700 грн., в 2004році 21800грн., 10200 грн., 26600 грн. та 11025грн., в 2006 році 3601грн. В грудні 2005 року в подружжя народилася донька. В вересні 2014 року між сторонами припинено шлюбні відносини, на вимогу ОСОБА_2 ОСОБА_1 з донькою вимушена була виїхати з квартири.

Вказані обставини підтверджуються: договором пайової участі у бідівництві; свідоцтвом про право власності; довідкою про реєстрацію та склад сім'ї; квитанціями про сплату вартості квартири; поясненнями відповідача в частині визнання позову, які додатково підтверджені сімейними фотознімками, свідоцтвом про народження доньки.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Таким чином, сам факт проживання однією сім'єю, без реєстрації шлюбу до 01.01.2004 року(набрання чинності ЦК України та СК України) не мав юридичного значення, а тому в частині встановлення такого факту позов підлягає частковому задоволенню. Разом з тим, відповідач повністю визнав, що кошти внесені в рахунок оплати вартості квартири в 2003 році були спільними, в рівних частках, а тому ця обставина доказуванню не підлягає.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до ст. 71 ч.1 цього кодексу майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно

до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленністю між ними.

Відповідно до п.25 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,

розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права

спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі,

суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК

щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання

грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя

відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації

може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК за

умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом

(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду

відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а

неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними

відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в

цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх

спільній частковій власності.

Позивач не ставить питання про поділ квартири в натурі або стягнення грошової компенсації, а відтак є підстави визнати її спільною сумісною власністю та здійснити поділ, визнавши за кожним зі сторін право власності на ? частину квартири. Пояснення відповідача про небажання здійснювати поділ квартири не заслуговують на увагу, оскільки юридично необгрунтовані.

Судові витрати в сумі 462 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 209, 212-215, 60, 88 ЦПК України, ст.ст. 60, 65, 70, 71 СК, ст.ст. 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, Пленумом Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 01.01.2003 року по 01.01.2004 року.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1.

Спільне майно подружжя поділити. Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 462 грн. понесених судових витрат.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Суддя