Справа № 161/2239/15-ц Провадження № 22-ц/773/836/15 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Категорія: 27 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В. ,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

при секретарі Губарик К. А.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом. Покликався на те, що 15 березня 2007 року між ним і ОСОБА_5 укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач ОСОБА_5 отримала від нього грошові кошти в сумі 404800 грн., які зобов'язувалась повернути до 15 червня 2007 року. Усі умови договору позики були погоджені сторонами та викладені у письмовому договорі підписаному ними у присутності свідків. На підтвердження факту отримання грошей за даним договором позичальник передала позикодавцю відповідну розписку. Для забезпечення виконання умов договору позики 15 березня 2007 року між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки.

Крім того позивач зазначає, що 15 червня 2007 року відповідач ОСОБА_5 позичила у нього ще 706300 грн., уклавши новий договір позики зі строком повернення грошей до 31 грудня 2007 року. Отримавши гроші, відповідач власноручно написала і передала йому відповідну розписку. В цей же день між відповідачем ОСОБА_4 та ним було укладено договір поруки, за яким поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_5 зобов'язань за даним договором позики.

Також позивач вказував, що позичені гроші в строк, передбачений укладеними договорами позики, відповідач ОСОБА_5 йому не повернула, а лише 17 листопада 2009 року та 9 березня 2012 року сплатила частину боргу даними договорами на загальну суму 10000 доларів США.

Посилаючись на те, що відповідач лише частково виплатила свої зобов'язання за договорами позики, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_4 у солідарному порядку в його користь за договором позики 5270819 грн. суму основного боргу, 20 відсотків річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 7717111 грн. та 3654 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

1 квітня 2015 року Рішенням Луцького міськрайонного суду позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1031250 грн. основного боргу, 20 відсотків річних від сум заборгованості за договорами в розмірі 1509835 грн.14 коп., а всього заборгованість в розмірі 2541085 грн. 14 коп. та 3654 грн. судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

В поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просила його скасувати в частині стягнення з неї грошових сум із-за пропуску позивачем строку звернення до суду та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення суду першої інстанції не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення основного боргу та 20 відсотків річних від суми заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не порушено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки його перебіг двічі переривався частковим поверненням відповідачем суми боргу.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Згідно зі ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Встановлено, що 15 березня 2007 року та 15 червня 2007 року між ОСОБА_1 і відповідачкою ОСОБА_5 укладено два договори позики. За умовами цих договорів ОСОБА_5 отримала від позивача грошові кошти в розмірі 404800 грн. та 706300 грн. зі строком погашення відповідно до 15 червня 2007 року і до 31 грудня 2007 року без встановлення плати за користування позикою. Усі умови договорів позики були погоджені сторонами і викладені в самих письмових договорах ними підписаних та в розписках, підписаних відповідачкою відповідно 15 березня і 15 червня 2007 року (а. с. 80, 82, 83, 85).

Також встановлено, що для забезпечення виконання боргових зобов'язань за вказаними договорами позики 15 березня 2007 року та 15 червня 2007 року між відповідачем ОСОБА_4 і позикодавцем ОСОБА_1 були укладені договори поруки.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зі змісту наявних у матеріалах справи договорів позики та розписок про отримання грошей позичальником ОСОБА_5 вбачається, що строк повернення грошових коштів за даними договорами відповідно настав 15 червня 2007 року та 31 грудня 2007 року.

Згідно п. 5 цих договорів в разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в судовому порядку.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналіз умов, укладених між сторонами спору договорів позики та зміст зазначених правових норм, дають підстави для висновку, що за договором позики, яким установлено кінцевий строк повного повернення позики перебіг трирічного строку позовної давності починається саме з цього часу.

З позовом про стягнення боргу позикодавець ОСОБА_1 звернувся до суду лише 12 лютого 2015 року, тобто поза межами трьохрічного строку позовної давності.

Під час розгляду справи в суді, представник відповідачів ОСОБА_3 у письмовому запереченні проти позову просив застосувати позовну давність та відмовити у позові (а. с. 78 - 79).

Вважаючи, що строк перебігу позовної давності було перервано, позивач вказував на факти часткового повернення боргу відповідачкою окремими сумами 17.11.2009 року та 09.03.2012 року і на їх підтвердження посилався на покази свідків, які були допитані судом першої інстанції.

Разом з тим, за клопотанням відповідачів, в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які підтвердили ті факти, що відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 9 березня 2012 року перебували у них в гостях у Львівській області та проводили ремонт свого автомобіля в м. Львові. Факт ремонту автомобіля ОСОБА_4 BMW X5, державний номер - НОМЕР_1 у спеціалізованому підприємстві ТзОВ «Рейтинг - Сервіс» м. Львова підтверджується актом виконання робіт № 0903 від 9 березня 2012 року, дослідженим судом апеляційної інстанції (а. с. 110).

Оцінюючи наведені обставини колегія суддів приходить до висновку, що показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та письмовим доказом - актом виконаних робіт по ремонту автомобіля ОСОБА_4 спростовується покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, про перебування відповідачів 9 березня 2012 року в м. Луцьку та повернення відповідачкою ОСОБА_5 в цей день частини боргу за договорами позики позивачу ОСОБА_1, що не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Також судом не було взято до уваги вимогу п. 4 договорів позики, згідно якого у випадку повернення частини позики позикодавцем видається розписка. Однак такі розписки про повернення частини боргу у 2009 та 2012 роках сторонами спору суду надані не були, а позивачем ОСОБА_1 взагалі заперечується факт видачі таких розписок.

Врахувавши викладене колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1, в супереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не довів у суді тих обставин, що відповідач ОСОБА_5 вчинила дії, зокрема повернення частини боргу, які б свідчили про визнання нею боргу за договорами позики і переривали перебіг строку позовної давності.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції не було доведено обставин, що мають значення для справи, однак суд їх вважав встановленими та зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, що потягло за собою порушення норм матеріального права то відповідно до вимог п. п. 2 -4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові із-за спливу строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 задоволити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 квітня 2015 року в частині стягнення боргу в сумі 2541085 грн. 14 коп. та судових витрат в розмірі 3654 грн. з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - суддя

Судді