АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого-Шахової О.В.

суддів: Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 7 листопада 2012 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2

Леонідовича про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2011 року ОСОБА_4 звертався до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 борг в сумі 315 000 доларів США, що еквівалентно 2 509 101 грн. по курсу НБУ, посилаючись на те, що 31.05.2011 р. зазначену грошову суму він позичив ОСОБА_2 до 1.09.2011 року, про що відповідач написав розписку, однак гроші не повернув та ухиляється від виконання свого зобов'язання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 7.11.2012 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, та стягнуто на його користь з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 315 000 доларів США, що еквівалентно 2 509 101 грн. по курсу НБУ.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_5,яка не була залучена до участі в справі подала апеляційну скаргу та посилаючись на те, що судом вирішені питання про її права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, на те, що вона є дружина відповідача ОСОБА_6 і договір позики укладався без її відома та згоди,але суд першої інстанції не залучив її до участі в справі та не звернув увагу, що договір позики від 31.05.2011 р. на суму 315 000 доларів США виходить за межі дрібного побутового і предмет даного договору необхідно віднести до цінного майна. Окрім того вважає апелянт, договір позики не відповідає умовам чинного законодавства.

В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 не з‛явилася, про розгляд справи повідомлена за законом належно.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Представник позивача ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечував подав письмові заперечення,які підтримав та просив апеляційну скаргу відхилити,а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники відповідача ОСОБА_2,після заявленого відводу судді Шаховій О.О. залишили зал судового засідання.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець)передає у власність другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими знаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання цьому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За положенням ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк га в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31 травня 2011 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 315 000 доларів США зі строком повернення до 1 вересня 2011 року, про що свідчить розписка (а.с. 6).

Задовольняючи позов частково та стягуючи з відповідача на користь позивача 315 000 доларів США, що еквівалентно 2 509 101 грн. по курсу НБУ на час укладання договору позики, суд першої інстанції виходив з його доведеності та того, що отримані за договором позики гроші в установлений договором строк відповідач не повернув.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів,колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду та вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Не ґрунтуються на законі та встановлених обставинах справи посилання ОСОБА_7 про незаконність рішення суду та не врахування того, що спірний договір позики виходить за межі дрібного побутового, стосується спільного майна подружжя та мав бути укладений за її згодою, оскільки даний спір не стосується питання розпорядження спільним сумісним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується з доводами представника позивача щодо того, що правомочність розпорядження - це закріплена нормами права за власником можливість визначити долю належної йому речі шляхом знищення, відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам. В даному випадку спір, навпаки, стосується набуття у власність позичальником майна, тобто грошей за договором позики.

Зазначене положення права узгоджується з правовою позицією Верховного суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 стосовно того,що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З огляду на викладене,доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, яка не була залучена та не приймала участі в справі про вирішення судом питань,які порушують її права та інтереси не знайшли свого підтвердження, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують та є такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 7 листопада 2012 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді