АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді: Дряниця Ю.В.,

суддів: Карнауха П.М., Пилипчук Л.І.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: представника відповідача Василець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаваавтотранс»

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаваавтотранс» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду Полтавської області Дряниця Ю.В.,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона з 11 березня 2014 року працювала квитковим касиром Автостанції Решетилівка товариства з додатковою відповідальністю «Полтаваавтотранс» (далі - ТДВ «Полтаваавтотранс»). 30 жовтня 2014 року її було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, згідно поданої нею заявою від 29 жовтня 2014 року. У день звільнення їй було видано трудову книжку, а 7 листопада 2014 року з нею проведено розрахунок при звільненні.

Зазначала, що надсилала на адресу ТДВ «Полтаваавтотранс» заяву про відкликання раніше написаної заяви про звільнення за власним бажанням. Вважала своє звільнення незаконним, оскільки в заяві про звільнення за власним бажанням вона не вказувала дати звільнення, проте, була звільнена на наступний день. Крім того зазначала, що звільнення вагітних жінок забороняється відповідно до ст.184 КЗпП України.

З урахуванням наведеного та вважаючи своє звільнення незаконним позивачка просила поновити її на роботі в ТДВ «Полтаваавтотранс», стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та завдану їй неправомірними діями роботодавця моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2014 року позов ОСОБА_4 до ТДВ «Полтаваавтотранс» - задоволено повністю.

Поновлено на роботі ОСОБА_4 на посаді квиткового касира АС Решетилівка ГДВ «Полтаваавтотранс».

Стягнуто з ТДВ «Полтаваавтотранс» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення, у сумі 4 559 грн. 97 коп.

Стягнуто з ТДВ «Полтаваавтотранс» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Стягнуто з ТДВ «Полтаваавтотранс» на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

З зазначеним рішенням місцевого суду не погодився відповідач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, в також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким відмовити у позові ОСОБА_4 у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що рішення про звільнення позивач прийняла самостійно 29 жовтня 2014 року, що відображається датою написання заяви про звільнення, тобто ще до 30 жовтня 2014 року, коли вона мала розмову з керівництвом відповідача та коли від неї просили надати письмові пояснення з приводу завфіксованого факту порушення трудової дисципліни. Окрім того зазначив, що після подання заяви про звільнення за власним бажанням від 29 жовтня 2014 року ОСОБА_4 на роботу не виходила, не приступала до виконання своїх трудових обов'язків, заяву про відкликання заяви про звільнення у двотижневий термін до дати закінчення строку попередження про звільнення не подавала, та отримала трудову книжку і остаточний розрахунок, тому, на його думку, процедура вивільнення працівника з займаної посади відповідала вимогам закону, а отже підстави для задоволення позову - відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року апеляційну скаргу ТДВ «Полтаваавтотранс» відхилено, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 0 4 листопада 2015 року ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з підстав, визначених п.п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що 11 березня 2014 року відповідно до наказу №17 ОСОБА_4 була прийнята на роботу до ТДВ «Полтаваавтотранс» на посаду квиткового касира АС Решетилівка /а.с. 18/.

На підставі заяви про звільнення за власним бажанням від 29 жовтня 2014 року позивач була звільнена 30 жовтня 2014 року у відповідності до ст.38 Кодексу законів України про працю та згідно наказу про звільнення № 78 від 30 жовтня 2014 року. /а.с. 20/.

Згідно копії заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, та відновлення на роботі від 04.11.2014 року, позивачка відкликає заяву про звільнення з посади квиткового касира АС Решетилівка, з огляду на те що була написана під тиском роботодавця та з урахуванням залякування за статтею про систематичне порушення дисципліни, не зважаючи на стан здоров'я /а.с. 45/.

Задовольняючи позові вимоги, місцевий суд виходив з того, що згідно заяви від 04 листопада 2014 року позивачка відкликала подану нею заяву про звільнення.

Також суд вказував на те, що згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років ( до шести років - частина шоста статті 179 ), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Конституція України визнає, а Кодекс законів про працю України гарантує громадянам України право на працю. Відповідно до цього стаття 22 КЗпП України забороняє будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, залежно від характеру занять і місця проживання.

Згідно зі ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України, суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Зі змісту зазначених положень вбачається, що розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, є обов'язком двотижневого попередження про майбутнє вивільнення працівником роботодавця, а не правом працівника двотижневого відпрацювання.

Отже, вирішуючи спір по суті суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо неправомірності звільнення позивачки на наступний день, після подання нею заяви про звільнення за власним бажанням, без додержання відповідачем двотижневого строку, оскільки встановлення такого строку є правом роботодавця, а не його обов'язком. А тому погодження керівником підприємства заяви позивача про звільнення від 29 жовтня 2014 року, в день отримання зазначеної заяви, на думку колегії суддів, є правомірним.

Також, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку місцевого суду, щодо доведеності факту відкликання позивачкою заяви про звільнення, у встановлений строк, з огляду на наступне.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Позивачкою надана копія заяви ОСОБА_4 до директора ТДВ «Полтаваавтотранс» про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та відновлення на роботі, датована 04 листопада 2014 року. До заяви приєднана квитанція ПД УДППЗ «Укрпошти» № 149 на відправлення рекомендованого листа відповідачу, однак, будь-якої інформації щодо дати зазначеного відправлення або підтверджуючих записів щодо отримання відправлення відповідачем у строк до 12 листопада 2014 року, з наданих документів - не вбачається /а.с. 45/.

Натомість, з копії конверта вбачається, що зазначене поштове відправлення було здано на пошту 5 грудня 2014 грудня, а отримано відповідачем, згідно з вхідного номеру 08 грудня 2014 року /а.с. 69, 70/.

Так само в матеріалах справи не знаходять підтвердження доводи позивача, що аналогічні заяви про відкликання заяви про звільнення були подані нею у письмовому вигляді безпосередньо керівництву ТДВ «Полтаваавтотранс».

У відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, позивачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, а тому, колегія суддів, вважає, що висновок місцевого суду про доведеність факту відкликання позивачкою заяви про звільнення від 29 листопада 2014 року - не відповідає обставинам справи.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно було застосовано до виниклих правовідносин ст. 184 КЗпП України, оскільки зазначена норма закону застосовуються тільки за умови звільнення працівника за ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, звільнення ОСОБА_4 відбувалось на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто з ініціативи працівника, за поданою нею заявою про звільнення за власним бажанням від 29 жовтня 2014 року, а отже не може розцінюватись як звільнення за ініціативою власника.

Що стосується посилання позивача на ту обставину, що її, в порушення вимог чинного трудового законодавства, підчас процедури звільнення не було ознайомлено з наказом про звільнення, не видано трудової книжки і не проведено розрахунку, колегія суддів, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

З наведеного вбачається, що чинне законодавство закріплює обов'язок власника або уповноважений ним органу в день звільнення видати працівнику копію наказу про звільнення з роботи, тільки у випадку, якщо таке звільнення відбувається з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. За обставинами справи, позивачка була звільнена за власним бажанням, а тому копія наказу про звільнення мала бути їй видана лише за її вимогою.

Факт отримання трудової книжки ОСОБА_4 в день звільнення 30 жовтня 2014 року підтверджується актом від 30.10.2014 року, складеним провідним інженером відділу кадрів ОСОБА_6, провідним бухгалтером - ревізором ОСОБА_7, інженером технічного відділу ОСОБА_8 ТДВ «Полтаваавтотранс», про те, що квитковий касир ОСОБА_4 отримала на руки трудову книжку, але в журналі обліку трудових книжок відмовилась поставити підпис /а.с. 27/.

Як встановлено судом і не оспорюється сторонами 07 листопада 2014 року відповідачем був проведений повний розрахунок при звільненні /а.с. 28-29/.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачка була звільнений за власною ініціативою, згідно до наказу про звільнення за власним бажанням, відповідно до встановленого законом порядку, а тому порушень трудового законодавства в процедурі вивільнення працівника, колегія суддів, не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Частиною 4 ст. 88 ЦПК України встановлено, що у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Ураховуючи, що судова колегія прийшла до висновку про скасування рішення місцевого суду і відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, то судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. п.3,4, ч.1 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаваавтотранс»

- задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Товариства з додатковою відповідальністю «Полтаваавтотранс» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) П.М.Карнаух

(підпис) Л.І.Пилипчук

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця