У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю представника позивачки та відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 19 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и л а :

2 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Рішенням Рівненського районного суду від 19 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважала, що місцевий суд безпідставно взяв до уваги, що відповідач купував дітям речі, а також його складне матеріальне становище, оскільки насправді його дочка від першого шлюбу, яка хворіла на рак, померла ще у грудні 2013 року, а вже у квітні 2014 року він разом із дружиною придбав автомобіль марки Subaru Impreza, 2008 року випуску, ринкова вартість якого становить 12 000 доларів США. Крім того, відповідач у власності має автомобіль Toyota FJ Cruiser, 2008 року випуску.

Покликаючись на ці обставини, позивачка рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що відповідач несвоєчасно сплатив позивачці аліменти за січень-лютий 2014 року, оскільки надавав у цей час допомогу своїм з позивачкою дітям у добровільному порядку; крім того, у ОСОБА_2 померла дочка від першого шлюбу, яка за життя хворіла на рак, що потребувало додаткових витрат з його боку. Помимо наведеного, визначивши остаточну пеню у розмірі 670, 50 грн., позивачка не надала суду розрахунку, з якого вона виходила при визначенні такої суми.

Колегія суддів із зазначеними висновками суду першої інстанції погоджується.

Судом установлено, що рішенням Рівненського міського суду від 4 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 на утримання їх двох спільних неповнолітніх дітей починаючи з 16 серпня 2012 року і до досягнення ними повноліття стягнуто щомісячні аліменти в загальній сумі 1500 грн.: по 750 грн. на кожну дитину (а. с. 6-7).

Рішенням Рівненського міського суду від 20 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року, ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментних платежів та звільнення його від сплати заборгованості за аліментами відмовлено.

Рішенням Рівненського районного суду від 6 червня 2014 року з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 за період з серпня 2012 по грудень 2013 року стягнуто 10 000 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів (а. с. 20-21). Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15 липня 2014 року цю суму стягнення зменшено до 4 000 грн. (а. с. 19).

З поданої позивачкою позовної заяви у даній справі вбачається, що спочатку ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача 6 705 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 1 січня по 28 серпня 2014 року (а. с. 2-3), а у своїй заяві про зменшення позовних вимог цю суму пені зменшила до 670, 50 грн. (а. с. 34).

Проте відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, .

Таким чином, неустойка (пеня) може бути стягнута з платника аліментів лише за умови, що прострочення сплати аліментів мало місце з вини боржника.

Крім того, частиною 4 ст. 195 СК України визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.

В матеріалах справи є наданий позивачкою суду розрахунок заборгованості за аліментами, який визначений державним виконавцем, й який сторонами не оспорений, лише станом на 30 червня 2014 року (а. с. 8-9).

З цього розрахунку вбачається, що у березні-червні 2014 року відповідач аліменти позивачці сплачував своєчасно та у повному обсязі. Даних про заборгованість відповідача за аліментами за серпень 2014 року позивачкою суду не подано.

Отже, передбачені законом підстави для стягнення з відповідача неустойки (пені) за березень-серпень 2014 року відсутні.

Що стосується неустойки (пені) за прострочення сплати відповідачем аліментів у січні-лютому 2014 року, то, відмовляючи в її стягненні, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що відповідач у цей час надавав допомогу своїм з позивачкою дітям у добровільному порядку; крім того, перед цим у нього померла дочка від першого шлюбу, яка за життя хворіла на рак, що потребувало від нього додаткових витрат.

Крім того, частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте позивачка, визначивши остаточно пеню у розмірі 670, 50 грн., розрахунків, з яких вона виходила, визначаючи цю суму, суду не надала.

Помимо наведеного, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів зважає також і на інші обставини, перелік яких викладений вище, в їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги позивачки про придбання та наявність у відповідача декількох автомобілів матеріалами справи не підтверджені. Крім того, ці доводи не являють собою відповідно до правил ч. 1 ст. 196 СК України необхідну і достатню підставу для стягнення з відповідача неустойки за прострочення сплати аліментів у січні-лютому 2014 року.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: