АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 531/1668/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1677/15Головуючий у 1-й інстанції Жмурко П. Я. Доповідач ап. інст. Буленко О. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Буленка О.О.,

Суддів: Дорош А.І., Триголова В.М,

При секретарі: Ачкасовій О.Н.

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та органу опіки та піклування Попівської сільської ради Карлівського району Полтавської області, з участю третьої особи - ОСОБА_6, Служби у справах дітей Карлівської районної державної адміністрації, про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3.

Позовні вимоги вмотивовував тим, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та третьою особою по справі - ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, який у подальшому забезпечений договором іпотеки. Згідно умов договору іпотеки ОСОБА_2 та ОСОБА_3, надали в іпотеку житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1, який належить їм на праві власності. Оскільки ОСОБА_6 належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, рішенням Карлівського районного суду від 25 жовтня 2012 року вирішено питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу банком. На підставі ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення, всі мешканці будинку підлягають виселенню протягом місця - на вимогу банку. Вказуючи на те, що відповідачі безпідставно займають житлове приміщення, чим порушують права банку, позивач прохав виселити їх із житлового приміщення.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та органу опіки та піклування Попівської сільської ради Карлівського району Полтавської області, з участю третьої особи - ОСОБА_6, служба у справах дітей Карлівської районної державної адміністрації, про виселення.

Виселено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1

Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, з житловому будинку, розташованого по АДРЕСА_1

Виселено ОСОБА_3 ісрафіловича, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, з житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» частину понесеного ним судового збору у розмірі 121 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» частину понесеного ним судового збору у розмірі 121 грн. 80 коп.

З рішенням суду не погодився представник відповідачів ОСОБА_4 та подала на нього апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, та таким, що ухвалено внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, із порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги вмотивовує тим, що при виселенні відповідачам мало бути надано постійне жиле приміщення, оскільки жилий будинок, який є предметом іпотеки був придбаний не за рахунок кредитних коштів.

Також вказує на невідповідність, як доказу у справі, вимоги про звільнення житлового будинку у добровільному порядку, з тих підстав, що вона не містить печатки юридичної особи. Посилається на повторність вимоги щодо виселення відповідачів, пропуск позивачем строків виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та строків на пред'явлення вимоги щодо виселення неповнолітньої дитини.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення частково, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладення мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вирішуючи спірні правовідносини, місцевий суд вірно виходив з наступних обставин.

Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується сторонами, що 30 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав, а позичальник отримав і зобов'язувався повернути 8840 доларів США .

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 30 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, предметом є житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 який належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 27 березня 2006 року ( по 1/3 частині) та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 серпня 2003 року ( 1/3 частина ОСОБА_2).

Також судом встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору виникла заборгованість у розмірі 17540 доларів США 82 центи.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитом звернуто стягнення на предмет іпотеки,, а саме: будинок по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк», з укладенням договору купівлі-продажу від імені відповідачів з наданням банку всіх необхідних повноважень для здійснення такого продажу. Цим же рішенням було виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з вказаного житлового будинку, зі зняттям з реєстраційного обліку.

Відповідно до постанов про закінчення виконавчого провадження від 14 грудня 2012 року встановлено, що виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів № 2-355/12 про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з житлового будинку по АДРЕСА_1, із знаттям їх з реєстраційного обліку - закінчено по кожному із боржників н підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: у зав'язку із фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду.

При цьому судом відповідно до даних, які містяться у матеріалах виконавчого провадження, судом встановлено фактичне виконання боржником ОСОБА_2 рішення шляхом добровільного звільнення житлового приміщення, та встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований, але на проживав за спірною адресою.

Окрім того, з даних, що містять адресні довідки на вказаних осіб, встановлено, що вони обидва зняті з реєстрації 11 грудня 2012 року за цією адресою. Вказані обставини підтверджені довідкою Попівської сільської ради від 11 листопада 2014 року ( а.с. 78 Т-1).

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов вірного висновку з приводу того, що рішення Карлівського районного суду від 25 жовтня 2012 року в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у повній мірі виконано ще у 2012 році.

Далі судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 все ще проживають за вищевказаною адресою. Зазначені обставини підтверджуються довідками Попівської сільської ради від 11 листопада 2014 року та 19 січня 2015 року( а.с. 78, 136 Т-1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, місцевий суд виходив з того, що положення ч. 1 ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження» про повторне виселення на підставі ухвали суду - не є імперативним, і згідно ст.. 15-16 ЦК України та ст.. 3,11 ЦПК України особа самостійно має право обирати спосіб захисту свого порушеного, ос пореного чи невизнаного права.

Також, ухвалюючи рішення про виселення неповнолітнього ОСОБА_5, місцевий суд виходив з того, що він не був зареєстрований у будинку на момент укладення договору іпотеки, тому належні йому права не порушені.

Колегія суддів з висновками місцевого суду не може погодитися у повній мірі за наступних обставин.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Матеріалами справи підтверджується та встановлено судом першої інстанції, що питання про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення іпотекодавців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було вирішено рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25 жовтня 2012 року.

Вказане рішення набрало законної сили і є чинним.

З урахуванням викладеного, керуючись норами ч. 2 ст. 205 ЦПК України, провадження у справі за позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід закрити.

Далі колегія суддів звертає увагу на наступне. Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що рішення Карлівського районного суду від 25 жовтня 2012 року в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у повній мірі виконано ще у 2012 році. Проте, після виконання рішення та закриття виконавчого провадження, було виявлено, що відповідачі проживають у спірному житловому приміщенні.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», - виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Частиною 11 ст. 78 вказаного Закону встановлено, що у разі якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця.

З урахуванням викладеного, помилковим та безпідставним є посилання місцевого суду на норми ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження», цитовані статті якої не відповідають її змісту.

Також, на підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, як стягував за виконавчим провадженням, не дотримався процедури виконання рішення Карлівського районного суду від 25 жовтня 2012 року щодо врегулювання порядку повторного виселення боржників, не звернувся з відповідною заявою до суду та до державного виконавця з заявою про відновлення виконавчого провадження.

Далі, вирішуючи питання щодо правомірності висновків суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення неповнолітнього ОСОБА_5, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Постановою пленуму ВССУ України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року ( п. 44) роз'яснено, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Положення статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діє з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України).

За таких обставин, оскільки ОСОБА_5 був зареєстрований у спірному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, і згода іпотекодержателя на здійснення реєстрації неповнолітньої особи іпотекодавцями не отримувалася, майнові права малолітнього не були порушені, висновок місцевого суду про наявність підстав для його виселення є обґрунтованим.

При цьому доводи апелянта щодо необхідності виселення відповідачів з наданням іншого житлового приміщення, оскільки іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, так як питання про виселення іпотекодавців вирішено рішенням Карлівського районного суду від 25 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про скасування рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_2, та ОСОБА_3, із закриттям провадження у справі. В частині виселення із спірного житлового приміщення неповнолітнього ОСОБА_5 та в частині розподілу судових витрат - рішення суду слід залишити без змін

Керуючись ст.ст.205, 303, 307, 308, 310, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 21 квітня 2015 року - в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_2, та ОСОБА_3 - скасувати із закриттям провадження у справі.

В частині виселення із спірного житлового приміщення неповнолітнього ОСОБА_5 та в частині розподілу судових витрат - рішення суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : _______________ О.О. Буленко

Судді:: ____________А.І. Дорош ____________В.М. Триголов