АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Бартащук Л.П.
№22-ц/796/2373/2015 Доповідач - Борисова О.В.
Справа №755/3030/14-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року позивач звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати автомобіль Тойота Камрі, д.н. НОМЕР_1 спільним сумісним майном подружжя, стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 170 000 грн.

В свою чергу відповідач пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики в розмірі 90 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Тойота Камрі, 2,4, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 в сумі 86 793 грн.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити.

Вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що відповідач подавав до суду заяву про допит його в якості свідка, проте суд його в якості свідка не допитав.

Посилається на те, що суд першої інстанції всупереч ст.10 ЦПК України самостійно (без клопотань сторін) витребував з ДАІ м. Києва документи щодо купівлі-продажу спірного автомобіля.

Вказує, що суд не взяв до уваги те, що спірний автомобіль був проданий в період шлюбу, за взаємною згодою сторін і грошові кошти поділені між останніми, а також те, що особа яка придбала в них автомобіль померла, а тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 201 ЦПК України суд повинен був зупинити провадження у справі.

Зазначає, що по справі не було проведено судову авто-технічну експертизу, а тому судом невірно визначена вартість автомобіля.

Апелянт посилається на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову, оскільки грошові кошти отримані за договором позики були використані на поліпшення автомобіля, придбаного подружжям у 2009 році, а тому відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір позики створює обов'язки і для ОСОБА_3

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки автомобіль є спільним майном подружжя, був відчужений відповідачем без згоди позивача на користь третьої особи, належних доказів поділу грошових коштів, отриманих відповідачем від його продажу, з позивачкою в матеріалах справи немає, то отримана відповідачем сума від продажу автомобіля в розмірі - 173 586 грн. підлягає поділу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 січня 1994 року по 13 грудня 2011 року.

Під час перебування у шлюбі, а саме 23 липня 2009 року, сторони придбали автомобіль Тойота Камрі, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1, який у ВРЕР-5 УДАІ в м. Києві було оформлено на відповідача.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

А тому, автомобіль Тойота Камрі, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1, є спільним сумісним майном подружжя.

Згідно довідки - рахунку серії ДДР №879923 від 22 липня 2009 року, вартість вказаного автомобіля складає 23756 грн. Саме цю суму, згідно наданої відповідачем квитанції, ОСОБА_7 сплатив при придбанні автомобіля.

В той же час, згідно акту з експертної оцінки від 23 липня 2009 року, складеного ТОВ «Українська експертна група», ринкова вартість автомобіля, з урахуванням технічних несправностей, станом на 23 липня 2009 року складала 145 027 грн. (а.с. 118), а технічна несправність автомобіля полягала у тому, що салон потребував відновлення, було відсутнє скло за лівих задніх дверях, розбито задній бампер.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано.

Вказаним рішенням суду встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені з серпня 2011 року.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Після фактичного припинення сторонами шлюбних відносин, а саме - 16 серпня 2011 року, ОСОБА_7 продав автомобіль Тойота Камрі, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 своєму батьку - ОСОБА_8

Згідно довідки-рахунку серії КІМ № 834785, автомобіль був проданий за ціною 173586 грн., яка відповідає вартості, визначеній товарною біржею «Укрресурс», що зазначено у Висновку з експертної оцінки від 16 серпня 2011 року.

Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно з п.19 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Як встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу, з серпня 2011 року між сторонами припинені шлюбні стосунки, не ведеться спільне господарство, проживають окремо.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В ході судового розгляду доказів того, що відчуження автомобіля на користь ОСОБА_8 відбулося за згодою дружини ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_7 суду не надав.

Згідно зі статтею 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, якщо один із подружжя здійснив відчуження спільного сумісного майна на свій розсуд, приховав майно тощо, то таке майно або його вартість враховується при його поділі.

З огляду на те, що спірний автомобіль був спільним сумісним майном подружжя та був відчужений відповідачем без згоди позивача на користь третьої особи, належних доказів поділу грошових коштів, отриманих відповідачем від його продажу, між сторонами в матеріалах справи не міститься, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що отримана відповідачем сума коштів від продажу автомобіля підлягає поділу.

При цьому, колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо розміру вартості спільного автомобіля та суми грошових коштів отриманих відповідачем від його реалізації в розмірі - 173 586 грн., оскільки вказані обставини підтверджені належними доказами: довідкою-рахунком серії КІМ № 834785 (а.с. 126), висновком з експертної оцінки від 16 серпня 2011року.

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача належить стягнути на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Тойота Камрі, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 в сумі 86 793 грн. 00 коп.

З приводу зустрічного позову ОСОБА_1 колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За приписами ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як вбачається з договору позики від 03 серпня 2009 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 180 000 грн., а останній зобов'язався повернути вказані грошові кошти в строк до 31 грудня 2013 року.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_7 зазначив, що отримані в борг грошові кошти були використані ним на ремонт автомобіля та надав акти виконаних робі ФОП ОСОБА_9 за період часу з 05 вересня 2009 року по серпень 2010 року, СПД ОСОБА_6 за листопад 2010 року та ТОВ «Автосаміт ЛТД» від 17 грудня 2010 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на укладення договору позики згоди не давала.

Оскільки відповідачем не доведено, що отримані ним за договором грошові кошти використані саме на задоволення потреб сім'ї, а не на інші потреби, тому укладений договір не створює обов'язків для позивача.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані документи не підтверджують доводів відповідача про використання грошових коштів, одержаних ним у позику, саме в інтересах сім'ї.

Враховуюче викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав задоволення вимог зустрічного позову.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції всупереч ст.10 ЦПК України самостійно (без клопотань сторін) витребував з ДАІ м. Києва документи щодо купівлі-продажу спірного автомобіля колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані недоліки у розгляді справи не вплинули на суть ухваленого рішення та були здійснені судом для повного і всебічного з'ясування обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги те, що спірний автомобіль був проданий в період шлюбу, за взаємною згодою сторін і грошові кошти поділені між останніми, а також те, що особа яка придбала в них автомобіль померла, а тому відповідно до п.1 ч.1 ст.201 ЦПК України суд повинен був зупинити провадження у справі, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Виходячи з принципу змагальності сторін у цивільному судочинстві закріпленому у ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, відповідачем не доведено, що спірний автомобіль був відчужений за згодою позивача і грошові кошти від його реалізації поділені між сторонами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

За приписами ч.1 ст.30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Оскільки третя особа не являється стороною у цивільному процесі, то його смерть не може слугувати підставою для зупиненні провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст.201 ЦПК України.

Посилання апелянта на те, що вартість майна, яке підлягає поділу визначається з дійсної його вартості на час розгляду справи та така вартість судом встановлена не була, а відповідач самостійно провів експертизу автомобіля, який знаходиться в аварійному стані на день розгляду справи і вартість його визначено в сумі 66000 грн. колегія суддів відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що на час розгляду справи у власності сторін автомобіль вже не перебував і він був відчужений у 2011 році. А тому визначення ринкової вартості автомобіля станом на день розгляду справи та визначення його вартості в розмірі 66000 грн. станом на 24 грудня 2014 року, з урахуванням наявних пошкоджень правового значення вже не має, оскільки судом була визначена вартість автомобіля саме на час його відчуження.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо безпідставної відмови судом у задоволенні його позову, оскільки грошові кошти отримані за договором позики використані на поліпшення автомобіля, то колегія суддів відхиляє, оскільки в ході судового розгляду не встановлено обставин, які б вказували, що грошові кошти одержані ОСОБА_7 у позику були використані в інтересах сім'ї та саме на проведення ремонту автомобіля.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, не спростовують висновків суду першої інстанції, не впливають на їх правильність та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні та наявними в матеріалах справи доказами, і, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Підстав для його скасування не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді