Провадження № 2-1174/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарі - Пономарьові М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

31.07.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за ним право користування частиною, зокрема квартирою АДРЕСА_1 та вселити його в зазначене жиле приміщення.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що спірний будинок № АДРЕСА_1 був придбаний у 1954 році його дідом ОСОБА_3.

З вересня 1995 року весь будинок в порядку спадкування перейшов у власність його матері ОСОБА_4.

Позивач зазначив, що починаючи з 1954 року він постійно проживав в спірному будинку. За рахунок власних коштів він неодноразово ремонтував будинок, в квартирі №1, де він мешкав разом з мамою було побудовано туалет, проведено телефон, зроблено опалення. Він та його дочка ОСОБА_5 несли витрати пов'язані з утриманням будинку.

Позивач зазначив, що його мати ОСОБА_4, колишня власниця будинку, весь час визнавала за ним право користування житловим приміщеням в спірному будинку, де вони проживали всі разом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. До того ж, останні роки життя його мати хворіла і самостійно не могла себе доглядати. Весь цей час мати знаходилася на його повному у триманні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати ОСОБА_4 померла.

Після смерті матері він дізнався, що за життя ОСОБА_4 подарувала весь будинок відповідачці ОСОБА_2, своїй дочці і сестрі позивача.

Відповідачка ОСОБА_2, як новий власник будинку, визнавала за ним право проживання у спірному будинку, не заперечувала проти того, щоб він сплачував витрати, пов'язані з утриманням будинку, сплачував рахунки.

Виходячи з цього, позивач стверджує, що таким чином, між ним та відповідачкою було досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору найму житла, тобто фактично укладено договір найму частини житлового будинку, а саме квартири АДРЕСА_1

Між тим, 14.07.2014 року, повернувшись додому він побачив, що двері в квартиру замкнені, а всі його речі знаходяться на вулиці біля будинку. Відповідачка відмовилася надати йому ключі від будинку. На даний час він вимушений ночувати у своїх знайомих.

Позивач зазначив, що таким чином відповідачка порушила його право на житло, зокрема його права наймача спірного житлового приміщення.

Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просить задовольнити його позовні вимоги.

02.10.2014 року відповідачка ОСОБА_6, не погоджуючись з первісним позовом, звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_7 про виселення його з будинку АДРЕСА_1, як з самоправно зайнятого житлового приміщення.

Обгрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви, ОСОБА_6 посилається на те, що спірний будинок № АДРЕСА_1 належить їй на праві власності з липня 2007 року. До цього спірний будинок належав матері сторін ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований в спірному будинку за життя та з дозволу їх матері ОСОБА_4, проте ніколи в спірному будинку не проживав.

У 2008 році вона звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_1, таким, що втратив право користування спірним житлом, а ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву про визнання за ним права користування спірним будинком.

09.06.2009 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва було відмовлено у задоволенні її позову і задоволено позов ОСОБА_1, а саме: визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1

Не дочекавшись набрання рішенням суду від 09.06.2009 року законної сили, ОСОБА_1 самоправно, без її згоди, вселився в спірний будинок, самовільно зайнявши одну із кімнат, відокремивши частину будинку, де знаходиться туалет та усі запірні вузли систем водо- та газопостачання. При цьому ОСОБА_1 завіз в спірний будинок свої особисті речі та відокремив частину будинку, вставивши нові замки на вхідні двері.

02.06.2010 року рішенням Апеляційного суду м. Києва, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2012 року, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.06.2009 року було скасовано. Позов ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житлом задоволено в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання за ним права користування спірним будинком - відмовлено.

В травні 2012 року на підставі рішення суду скасована реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за спірною адресою.

З червня 2010 року, вона висунула ОСОБА_1 вимогу про виселення зі спірного будинку, на що ОСОБА_1 пообіцяв, що виселиться як тільки знайде житло. Разом з цим, продовжував проживати в спірному будинку. При цьому ОСОБА_1 неодноразово протягом 2012-2014 років обіцяв виселитися в добровільному порядку, проте свої обіцянки так і не виконав, продовжуючи порушувати її права власника спірного будинку.

Посилаючись на наведені вище обставини, ОСОБА_2 просить задовольнити її вимоги та виселити ОСОБА_1 зі спірного будинку.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги викладені в первісному позові, посилаючись на викладені вище обставини, і просили їх задовольнити. Проти зустрічної позовної заяви заперечували, просили відмовити в її задоволенні.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги зустрічної позовної заяви, посилаючись на викладені вище обставини, і просили їх задовольнити. Проти первісного позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення, як первісного позову, так і зустрічної позовної заяви, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2 на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_4 09.07.2007 року, зареєстрованому в Київському БТІ 27.07.2007 року під № 14419 (а.с. а.с. 103, 104).

02.06.2010 року рішенням Апеляційного суду м. Києва (а.с.107-109), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2012 року, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.06.2009 року (а.с.105-106) було скасовано.

Позов ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житлом задоволено в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання за ним права користування спірним будинком - відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 ніколи в спірному будинку не проживав і не набув права користування спірним будинком.

Рішення суду виконано в травні 2012, місце проживання позивача ОСОБА_1 знято з реєстрації за спірною адресою.

Згідно довідки форми №3 від 11.04.2014 року в спірному будинку АДРЕСА_1 значиться зареєстрованою лише відповідачка ОСОБА_2 (а.с. 110).

Положенням ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведеним спростовуються доводи позивача ОСОБА_1 щодо його постійного проживання за спірною адресою до смерті його матері ОСОБА_2.

Судом також встановлено, що в спірний будинок ОСОБА_1 вселився в 2009 році, після смерті ОСОБА_4 та ухвалення рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09.06.2009, яке на час вселення позивача до спірного будинку не набрало чинності.

Вказані обставини були підтверджені під час розгляду справи показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які показали суду, що до літа 2009 позивач в спірному будинку не проживав, а вселився лише після ухвалення рішення суду від 09.06.2009.

При цьому суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_10 щодо того, що позивач ОСОБА_1 постійно проживав в спірному будинку, оскільки вони спростовуються наведеними вище доказами.

Таким чином, судом встановлено, що до літа 2009 року позивач ОСОБА_1 в спірному будинку не проживав. Вселився влітку 2009 після ухвалення 09.06.2009 рішення Солом`янським районним судом м. Києва, до набрання ним чинності.

При цьому, не знайшли свого підтвердження доводи позивача про укладення між ним та відповідачкою ОСОБА_2 договору найму (оренди) житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Статтею 811 ЦК України встановлена форма договору найму житла, який укладається у письмовій формі.

Таким чином, договір найму (оренди) житла має бути укладений в письмовій формі та є платним договором.

Між тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами було укладено такий договір, погоджені всі його істотні умови, зокрема і умова щодо оплати найму житла та строк на який укладався цей договір. Не надав позивач суду доказів і на підтвердження того, що він вносив плату за найм (оренду) спірного житла.

Посилання позивача на те, що в спірному будинку існує фактично дві квартири, одну з яких, зокрема квартиру № 1, він займав постійно, ще за життя його матері, і між сторонами договір найму було укладено саме щодо цього житлового приміщення, також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді.

Твердження позивача про те, що між сторонами було укладено договір найму в усній формі є безпідставним і не підтвердженим жодним доказом.

Та обставина, що в спірному будинку встановлено два електролічильники, не має правового значення для вирішення даного спору. Ця обставина жодним чином не може бути доказом на підтвердження того, що спірний будинок має дві окремі квартири, та, що між сторонами існував договір найму (оренди) житла.

Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи викладене вище, встановлені судом обставини, зокрема те, що позивач не є членом сім`ї власника будинку, самоправно зайняв спірне жиле приміщення, без згоди власника, проти проживання ОСОБА_1 у спірному помешканні категорично заперечує його власник - відповідачка ОСОБА_2, яка, як власник, не може бути протиправно позбавлена цього права чи обмежена у його здійсненні, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову про визнання права користування спірним будинком за позивачем ОСОБА_1, тому вважає, що первісний позов задоволенню не підлягає.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК України).

Між тим судом встановлено, що з 14.07.2014 року позивач ОСОБА_1 в спірному будинку не проживає, що було підтверджено показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнали в судовому засіданні, що позивач ОСОБА_1 з 14.07.2014 в спірному будинку не проживає, речей його в будинку немає. Всі речі знаходяться в нежитлових приміщеннях на подвір`ї за спірною адресою.

Положеннями ч.1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 14.07.2014 року в спірному будинку не проживає, речей його в будинку немає.

Разом з цим, ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

Таким чином, судовому захисту підлягає саме порушене право.

Між тим, як встановлено вище, на час звернення відповідачки ОСОБА_2 до суду з зустрічною позовною заявою та на час ухвалення судом рішення, її права власника спірного житлового будинку ОСОБА_1 не порушуються, тому суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову про виселення позивача зі спірного будинку.

Виходячи з цього, не підлягають задоволенню і вимоги зустрічної позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 319, 321, 383, 391, 810, 811 ЦК України, ст. 116 ЖК України, ст. ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житлом та вселення - відмовити в повному обсязі.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: