Номер провадження 2/289/52/15
Справа № 289/1983/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2015 м.Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого Свінцицький Л. В.

при секретарі - Білошицькій І.Ю.

з участю позивача-ОСОБА_1

відповідача-ОСОБА_2.,

представника відповідача-ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в Радомишльському районному суді Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за письмовим зобов"язанням, -

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2014 року ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом в якому просить суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 17 863 грн., боргу за письмовим зобов»язанням,і в обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є фізичною особою-підприємцем і основним місцем провадження господарської діяльності є магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Влітку 2013 року позивачка вирішила розширити свою діяльність і відкрити ще один магазин в торговому центрі м. Радомишль та взяти на роботу продавця. З цією метою взяла на роботу відповідачку ОСОБА_2 продавцем в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

01 червня 2014 року в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2» де торгувала відповідачка було проведено ревізію під час якої виявлено недостачу підзвітних їй товарно-матеріальних цінностей. 01 липня 2014 року була проведена повторна ревізія під час якої виявлено нестачу підзвітних відповідачці товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 31 133 гривень, з них: 1416 грн. борги станом на 01.07.2014 року та недостача станом на цю ж дату - в сумі 17 116 грн. Причини нестачі відповідачка в присутності свідків пояснила тим, що частину коштів роздала людям в борг, а щодо решти коштів в сумі 11716 грн. конкретної відповіді не надала, проте зобов»язалася повернути всі вищевказані кошти, про що власноруч написала боргову розписку 04 липня 2014 року. Згідно розписки відповідачка зобов»язалась повернути : суму за товар в розмірі 5 400 грн. до 01.09.2014 року, суму за товар боржників у розмірі 12 463 грн. до 05.10.2014 року та суму за товар в розмірі 11 716 грн. до 31.12.2016 року. Проте взяті на себе зобов»язання відповідачка не виконала і не повернула кошти в розмірі 17 863 грн., хоча повинна була його виконати до 05.10.2014 року. Враховуючи викладене позивачка вважає дії відповідачки незаконними, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства України, а саме ст. ст. 509, 526, 610, 625 ЦК України, а також порушують права позивачки і дають їй право звернутися за захистом свої прав до суду.

У судовому засіданні позивачка, заявлені позовні вимоги підтримала із підстав, які наведено у позовній заяві та просила позов задовольнити.

В судовому засідання відповідачка ОСОБА_2та її представник позов не визнали, просили суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на безгрошовість зобов'язання, відсутність між сторонами позикових правовідносин, недоведеність позивачкою належними доказами заподіяної їй шкоди. Відповідачка пояснила, що ніяких грошей від ОСОБА_1 не отримувала. Зазначила, що з 01 липня 2013 року вона дійсно працювала продавцем в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2» в АДРЕСА_2. Магазин та товар від попереднього продавця вона не приймала, ключі від магазину знаходились у власника товару - ОСОБА_1, а на рух коштів складались щотижневі звіти. Крім того зазначила, що всі підписи під актами ревізій та розписку писала під тиском як позивачки так і її родичів на початку липня 2014 року, тоді ж її заставили підписати деякі приходно-розрахункові документи. Стосовно актів ревізій , доданих до позову позивачкою на думку відповідачки вони є примітивними і не відображають суттєві питання, які мались би бути вияснені у випадку нестачі грошових коштів. Крім того, відповідачка зазначила, що подала заяву про притягнення групи осіб до кримінальної відповідальності.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом, у судовому засіданні встановлено, що в період з липня 2013 року по липень 2014 року ОСОБА_2 працювала продавцем в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2» без укладання трудового договору. Дана обставина сторонами не заперечувалася.

01.06.2014року в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2» було проведено ревізію під час якої виявлено нестачу на загальну суму 23 759 грн.

01.07. 2014 року була проведена повторна ревізія під час якої виявлено нестачу на загальну суму 31 133 грн.

4липня 2014 року ОСОБА_2 написала ОСОБА_1, боргову розписку , згідно якої зобов»язалась повернути ОСОБА_1 суму за товар в розмірі 5400 грн. до 01.09.2014 року, суму за товар боржників у розмірі 12 463 грн. до 05.10.2014 року та суму за товар в розмірі 11 716 грн. до 31.12.2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи 02 вересня 2014 року ОСОБА_2 звернулася з заявою до Радомишльського РВ УМВС України в Житомирській області, про те, що 04 липня 2014 року ОСОБА_1 разом зі своїми родичами в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2» шляхом здійснення психологічного тиску примусили написати розписку про визнання боргу, яка не відповідає дійсності. Зазначену інформацію було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно Постанови про закриття кримінального провадження від 26 грудня 2014 року в ході перевірки інформації викладеної в заяві ОСОБА_2, не було добуто жодних доказів, крім показів самої заявниці, які б однозначно свідчили б про наявність будь-якого тиску на ОСОБА_2 в момент написання нею розписки від 04 липня 2014 року.

В ході судового розгляду, також не здобуто доказів про наявність психологічного тиску з боку позивачки при написанні боргової розписки від 04 липня 2014 року.

Відповідно до статей 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Посилаючись на загальні умови виконання зобов'язання, визначені статтею 526 ЦК України, позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 04 липня 2014 рокув сумі 17 863,00 грн.

Досліджуючи боргову розписку, потрібно виявляти справжню правову природу укладеного, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки, оскільки боргова розписка може слугувати підставою для інших зобов'язань, які виникають з інших правових підстав.

Судом встановлено, що між сторонами існували правовідносини, які виникли з трудової діяльності, що не оспорювалося у суді. Відповідачка ОСОБА_2 фактично не отримувала від позивачки ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 17 863 грн. як позику, та в матеріалах справи відсутні підтвердження реальної передачі цих грошей.

Вимагаючи стягнення з відповідачки ОСОБА_2 заборгованості на підставі розписки у розмірі 17 863 грн., позивачка у судовому засіданні зазначила, що вказана шкода є результатом нестачі товарно - матеріальних цінностей в магазині, де без укладання трудового договору відповідачка працювала продавцем.

Зазначена обставина підтверджується й самим текстом розписки від 04 липня 2014 року в якій ОСОБА_2 зазначила, що вона зобов»язується повернути позивачці кошти за товар.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договору купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст.1047 нього Кодексу).

В судовому засіданні сторони визнали, що боргове зобов'язання в сумі 17 863 грн. виникло на підставі результату ревізії, якою в магазині „ІНФОРМАЦІЯ_2" була виявлена нестача товарно-матеріальних цінностей. Отже, боргове зобов'язання виникло з трудових правовідносин.

Загальні підстави та умови матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків, визначені нормами Кодексу законів про працю України.

Оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Кодексу законів про працю України, тому новація боргу у позикове зобов'язання при таких умовах застосовуватись не може.

Позовних вимог, які б були пов'язані із правовідносинами, що виникли, позивачкою не заявлялося та відповідно судом не розглядалося.

Таким чином, наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 17 863 грн. позивачка не довела, чим не виконала вимоги ст.ст.10, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то і не підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати.

На підставі ст.ст. 11, 16, 509, 526. 1046, 1047, 1053 ЦК України, керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за письмовим зобов»язанням - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні, - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Радомишльського Л. В. Свінцицький районного суду