Справа № 443/1359/14-ц Провадження № 2/443/23/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2015 року Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Салія В.В.

при секретарі Рибаковій І.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Жидачеві справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області, нотаріуса Жидачівської державної нотаріальної контори, 3-ті особи ОСОБА_3, Монастирецька сільська рада, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування реєстрації свідоцтв, визнання незаконними дії нотаріуса і визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,-

встановив :

01 серпня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив 14 листопада 2014 р. та 10 липня 2015 року. Згідно уточнених позовних вимог як позивач виступила також 3-я особа по справі ОСОБА_2. По уточнених позовних вимогах позивачі просять визнати недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 та НОМЕР_2, виданих 07 лютого 2013 року Реєстраційною службою Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області на ім»я ОСОБА_4 та скасувати їх реєстрацію, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім»я ОСОБА_3, посвідченого 14 березня 2014 року державним нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори, а також визнати незаконними дії нотаріуса, мотивуючи свої вимоги тим, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 належало до колгоспного двору. Позивачі, які члени колгоспного двору брали участь в будівництві новозбудованого житлового будинку, згідно закону мають право на відповідні частки в ньому. Однак реєстраційною службою Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області 07 лютого 2013 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі складеного нею заповіту нотаріус Жидачівської державної нотаріальної контори 14 березня 2014 року видав ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Крім того, посадовими особами Реєстраційної служби Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області на ім»я ОСОБА_4 07 лютого 2013 року видано ще інше свідоцтво НОМЕР_2.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 позов підтримали, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві та доповненнях до неї.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 позов підтримала в повному обсязі.

В судовому засіданні представники відповідача - Реєстраційної служби Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області Посацький Р.П. та Пастернак А.І. позов не визнали, суду заявили, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно 07.02.2013 року видано ОСОБА_4 відповідно до діючого законодавства і підстав скасування реєстрації немає. Свідоцтво НОМЕР_2 було видано помилково і знищено.

В судових засіданнях, у яких брав участь, відповідач держаний нотаріус Жидачівської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 позов не визнав, суду заявив, що після смерті ОСОБА_4 він 14 березня 2014 року на підставі заповіту посвідчив свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем майна померлої, а саме житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, визнано ОСОБА_3. Нотаріальні дії ним було вчинено відповідно до вимог закону.

Представник 3-ої особи Монастирецької сільської ради в судове засідання не з»явився, сільський голова направив в суд заяву про слухання справи у відсутності представника сільської ради.

В судовому засіданні представники 3-ої особи - ОСОБА_3 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суду заявили, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

Заслухавши сторони, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, дослідивши та оцінивши матеріали справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Відповідно до статей 3, 11, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав, це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки їх порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав, розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушення.

Відповідно до ст. 60 ч.1, ч. 4 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановляються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

В судовому засіданні встановлено, що згідно технічного паспорта, виготовленого Стрийським МБТІ 21.08.2012 року, по АДРЕСА_1 знаходиться будинковолодіння в складі двох житлових будинків. Житловий будинок 1953 року побудови(А-1), який значився як колгоспний двір, та житловий будинок(Д-1), побудований в 2006 року. Дозвіл на будівництво житлового будинку(Д-1) було видано ОСОБА_4 на підставі рішення Монастирецької сільської Ради № 42 від 13 травня 1988 року, згідно якого їй дозволено побудувати індивідуальний житловий будинок на наданій їй у безстрокове користування земельній ділянці, на якій знаходився також старий будинок, по АДРЕСА_1 Після закінчення будівництва старий будинок повинен був бути знесений. ОСОБА_4 було виготовлено необхідну технічну документацію і в 2006 році закінчено будівництво будинку. Старий житловий будинок не був знесений, поскільки відбувся його поділ між членами колгоспного двору. 01 жовтня 2012 р. новозбудований будинок був прийнятий в експлуатацію та інспекцією ДАБК у Львівській області видано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації серії ЛВ №2. 05 лютого 2013 року згідно довіренності №14 від 10 лютого 2013 року до реєстраційної служби Жидачівського районного управління юстиції звернулась ОСОБА_3 з приводу реєстрації за ОСОБА_4 права власності на новозбудований будинок по АДРЕСА_1. Нею було подано необхідні документи, передбачені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703, та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-1V. 07 лютого 2013 року було прийнято рішення про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на новозбудований будинок по АДРЕСА_1 та видано свідоцтво НОМЕР_1. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі складеного нею заповіту нотаріус Жидачівської державної нотаріальної контори 14 березня 2014 року посвідчив та видав ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

Вважаючи, що новозбудований житловий будинок відноситься до суспільної групи «колгоспний двір», позивачі вважають, що порушені їхні права, однак з таким твердженням суд не може погодитись.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, продовжувались при дії Цивільного кодексу України 2003 року, то суд при розгляді керується положеннями Цивільного кодексу 1963 року та Цивільного кодексу України 2003 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону СРСР "Про власність в СРСР", який набрав чинності з 01.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки.

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року № 885-12 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). Отже до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. На вказану дату будівництво нового житлового будинку по АДРЕСА_1 не було закінчено і будинок не був прийнятий в експлуатацію.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Монастирецької сільської Ради № 42 від 13 травня 1988 року ОСОБА_4 було дозволено індивідуально побудувати житловий будинок на наданій їй у безстрокове користування земельній ділянці, на якій знаходився також старий будинок, по АДРЕСА_1 Нею було отримано свідоцтво на забудову земельної ділянки, виготовлено проектну документацію. Станом на 15 квітня 1991 року будівництво будинку не було завершено. Згідно ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Лише в 2006 р. будівництво будинку було завершено і 01 жовтня 2012 р. прийнято в експлуатацію, а тому відсутні підстави для визнання даного житлового будинку колгоспним двором.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 ЗУ "Про власність", земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надавалася громадянину в приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, передбачених законом. Інші особи що брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Дане роз'яснення узгоджується з ч.4 ст.368 ЦК України.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, якщо вони брали участь у будівництві будинку за відсутності угоди про створення спільної власності, вправі вимагати відшкодування своїх затрат на будівництво.

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» запис про скасування державної реєстрації права власності вноситься на підставі рішення суду.

В судовому засіданні позивачі та їх представник не надали суду переконливих доказів того, яким чином реєстрація права власності за ОСОБА_4 порушує їх права та інтереси. Оскільки в судовому засіданні не встановлено жодних порушень з боку реєстраційної служби при здійсненні державної реєстрації прав за ОСОБА_4 на будинок, у встановленому законодавством порядку проведено таку реєстрацію, а тому позовні вимоги про скасування рішення про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на новозбудований будинок по АДРЕСА_1 та видачу свідоцтва НОМЕР_1 є такими, що не підлягають до задоволення.

В судовому засіданні також встановлено, що посадовими особами Реєстраційної служби Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області 07 лютого 2013 року на ім»я ОСОБА_4 було помилково видано свідоцтво НОМЕР_2, в даний час воно знищено, в процесі розгляду справи позивачі відмовились від даної вимоги, а тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає.

Ст.1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала право на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом.

Абзацом 3 п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 передбачено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Як встановлено в судовому засіданні реєстраційною службою Жидачівського районного управління юстиції 07 лютого 2013 року було прийнято законне рішення про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на новозбудований будинок по АДРЕСА_1 та видано свідоцтво НОМЕР_1. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі складеного нею заповіту нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори 14 березня 2014 року на законних підставах було посвідчено та видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Порушень при вчиненні вказаних нотаріальних дій не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3,11.15, 57, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Жидачівський районний суд.

Головуючий-суддя: підпис

Жидачівського районного суду В.В. Салій

Примітка: оригінал рішення знаходиться в матеріалах

цивільної справи № 443/1359/14-ц