АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6905/15 Справа № 422/1633/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Романюк М.М.
16 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Романюк М. М.

суддів Котушенко С.П., Красвітної Т.П.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом 04 грудня 2014 року. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 30 листопада 2006 року між сторонами було укладено кредитно-заставний договір № DNL0AК20126386. Відповідно до цього договору відповідач отримав кредит у розмірі 11 531,88 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 29 листопада 2013 року. У свою чергу відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у звязку з чим, станом на 18 листопада 2014 року виникла заборгованість на загальну суму 71 558,67 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом 17 277,47 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом 18 943,55 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом 1 744,77 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 33 592,88 доларів США.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами 30 листопада 2006 року укладено договір застави рухомого майна, згідно якого відповідач надав в заставу автомобіль: "MAZDA", модель: 6, 2006 року випуску, р/н НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу. В порушення умов договору, відповідач зобовязання за кредитним договором не виконує, предмет застави в заклад банку не передав.

У звязку з чим, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNL0AК20126386 від 30 листопада 2006 року в сумі 71 558,67 доларів США, що за курсом 15,26 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 18 листопада 2014 року складає 1 091 985 грн. 30 коп., вилучити у відповідача та передати в заклад банку предмет застави, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію такого транспортного засобу, а також, звернути стягнення на означений предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2015 року заявлені вимоги задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2015 року в перегляді вказаного вище судового рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені заявлених вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

З даним висновком судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 листопада 2006 року між ВАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNL0AK20126386, згідно якого останній для купівлі автомобіля отримав 21 861,39 доларів США та 10 329,51 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 0,84% на місяць за користування грошима на суму залишку заборгованості, з кінцевим строком повернення до 29 листопада 2013 року.

Того ж дня, між тими ж самими сторонами, на виконання зобовязань за кредитним договором №DNL0AK20126386, було укладено договір застави рухомого майна №DNL0AK20126386, згідно якого ОСОБА_2 передав у заставу автомобіль марки "MAZDA", модель - 6, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Зазначений договір, 30 листопада 2006 року, було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та присвоєно реєстраційний номер №4292.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Пунктом 15.7.1 договору застави рухомого майна передбачено, що заставодержатель з метою задоволення своїх вимог, має право звернути стягнення на предмет застави у випадку якщо в момент настання терміну виконання якого-небудь із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Частиною 1 статті 20 Закону України "Про заставу" визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частинами 1,2 статті 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Отже, з аналізу зазначених матеріально-правових норм можна дійти висновку, що застава - це спосіб забезпечення виконання зобов'язань, застосування якого можливе у разі не виконання у визначений строк обовязків за договором яким воно забезпечено.

Оскільки ОСОБА_4 не виконав зобовязань за кредитним договором у строк настання його виконання, у звязку з чим, станом на 18 листопада 2014 року, має заборгованість в розмірі 71 558, 67 доларів США, у банку виникло право на задоволення своїх вимог шляхом звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, а тому рішення суду першої інстанції є правомірним.

Щодо тверджень апелянта з приводу невідповідності дій банку умовам викладеним в договорі застави, а саме п.17.10.

Згідно п.17.10 договору застави, у випадку порушення заставодавцем/позичальником будь-якого із зобовязань за кредитним договором чи/або даним договором заставодавець зобовязаний доставити предмет застави за вказаною адресою у строк 7 днів з моменту предявлення заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборгованості, строк сплати якої настав, а також неустойки.

Відповідно розділу договору застави "Звернення стягнення і реалізація предмету застави", звернення стягнення на предмет застави здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства.

Тобто, з аналізу вказаних пунктів можна дійти висновку, що надсилання зазначеної вимоги стосується позасудового способу вирішення спору.

Таким чином неповідомлення відповідача про початок процедури звернення на предмет застави, не є підставою для скасування рішення, оскільки ані умовами договору застави, укладеному між сторонами, ані законом не передбачено обов'язок направлення повідомлення заставодавцю про намір звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Отже, банк реалізовуючи своє право на відшкодування збитків за рахунок заставного майна діяв в межах і спосіб визначений договором та законом.

Щодо посилання апелянта на безпідставність не застосування судом першої інстанції строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, позовна давність застосовується судом лише за наявності відповідної заяви, яку подано до суду до ухвалення рішення по суті позовних вимог.

З урахуванням того, що суд з власної ініціативи позбавлений можливості застосовувати строк позовної давності, твердження апелянта щодо обовязку суду застосувати такий строк до вимог про стягнення пені, навіть без відповідної заяви, є хибним.

Що стосується застосування строку позовної давності апеляційним судом.

Оскільки відповідачем, який не був присутній при розгляді справи в суді першої інстанції, в заяві про перегляд заочного рішення суду не заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості застосувати строк позовної давності.

В правовій позиції викладеної в Постанові Верховного Суду України №6-780цс15 від 30 вересня 2015 року, зазначено, що нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Щодо посилання апелянта стосовно невідповідності суми заборгованості зазначеної в повідомленні, сумі вказаній в позові.

Відповідно до ч.1 ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У звязку з тим, що банк з позовом до суду звернувся 04 грудня 2014 року, а вимогу боржнику надіслав 09 вересня 2014 року, то невідповідність сум є очевидною, оскільки зобовязання не є припиненим, а тому нарахування заборгованості відбувається до повного виконання зобовязань.

Посилання апелянта на ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" не може бути прийнято до уваги, оскільки як роз'яснено у п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному звязку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, а саме розгляд справи у відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду, не може бути прийнято до уваги, оскільки відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.М.Романюк

Судді: С.П.Котушенко

ОСОБА_5