Апеляційний суд міста Києва
Справа № 752/8513/14-ц Головуючий у суді першої інстанції: Пасинок B.C.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гоел-Інвест», третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжпромбудсервіс» про визнання недійсними договорів.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

У червні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними договір кредиту № 387/40/06-ж, укладений 27 грудня 2006 року з АКБ СР «Укрсоцбанк», та договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 8-6 від 27 листопада 2006 року, укладений з ТОВ «ФК «Гоел-Інвест.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказані договори не були спрямовані, в момент укладення, на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ними, оскільки при їх укладанні були взяті до уваги умови Генерального довору про співробітництво від 05 травня 2006 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк», ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» та ТОВ «Інжпромбудсервіс», в той час як у ТОВ «Інжпромбудсервіс» 10 квітня 2006 року закінчився строк дії будівельної ліцензії забудовника житла.

Тому, виходячи з положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, просила визнати кредитний договір № 387/40/06-ж, укладений 27 грудня 2006 року з АКБ СР «Укрсоцбанк» та договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 8-6 від 27 листопада 2006 року, укладений з ТОВ «Гоел-Інвест», недійсними.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Акціонерно - комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гоел-Інвест», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Інжпромбудсервіс», про визнання недійсним договорів відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні. Зокрема зазначала, що судом не були враховані при ухваленні рішення докази та документальні підтвердження відсутності підстав укладення кредитного договору та той факт, що документ, який є підставою для укладення кредитного договору повинен був бути приєднаний до кредитного договору і вона повинна була бути ознайомлена з його змістом. Судом, на її думку, були враховані в якості доказів, факти та документи, а також, аргументи, які не мають відношення до суті справи. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Гоел-Інвест», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інжпромбудсервіс» в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відносини з управління майном регулюються главою 70 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1029 ЦК України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

Законом, який встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами є Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-ІУ).

Відповідно до статті 2 цього Закону управитель - це фінансова установа, яка від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством, Правилами фонду та відповідає вимогам, встановленим цим Законом, а Правила фонду - це система норм, затверджена та оприлюднена управителем цього фонду, якої мають дотримуватися всі суб'єкти системи фінансово-кредитних механізмів будівництва житла для досягнення мети управління майном, визначеної установником управління, що повинні відповідати вимогам цього Закону.

Цим Законом та укладеними відповідно до нього договорами урегульована система фінансово-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю, тобто дії суб'єктів цієї системи (довірителів, управителів, забудовників та інш.) при організації будівництва житла, фінансуванні цього будівництва та здійсненні операцій з нерухомістю (стаття третя Закону № 978- IV).

З метою отримання довірителями у власність житла фінансова установа як управитель створює фонд фінансування будівництва (ФФБ), управління яким здійснює відповідно до затверджених Правил фонду та договору управління майном (статті п'ята, шоста, сьома, дев'ята Закону № 978- IV).

Правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об'єктів інвестування, порядок та умови закріплення об'єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя, відповідальність управителя і забудовника за невиконання прийнятих на себе зобов'язань, порядок отримання довірителем страхового відшкодування у разі несвоєчасного введення об'єкта будівництва в експлуатацію, невиконання робіт, передбачених договором між управителем і забудовником та договором між управителем і установником фонду, або неналежного виконання таких робіт та інші умови функціонування ФФБ (частина друга статті 12 Закону № 978- IV). Правила ФФБ є публічною пропозицією для вступу до фонду особи, яка бажає стати довірителем цього фонду, на підставі визнання цих правил.

Управитель здійснює управління майном фонду, несе відповідальність за дотримання вимог закону, Правил фонду, за виконання умов договору, забезпечення інтересів довірителя, повноту і своєчасність виконання своїх зобов'язань перед ним ( статті 6, 7 Закону № 978-IV).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду доказів у підтвердження своїх позовних вимог.

З такими висновками суду слід погодитись враховуючи наступне.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

27 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» укладено договір № 8-6 про участь у Фонді фінансування будівництва, за умовами якого ОСОБА_3 передає ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» на певний строк грошові кошти в управління, а ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цими грошовими коштами в інтересах ОСОБА_3 з метою фінансування будівництва об'єкта інвестування в складі об'єкта будівництва за адресою: Київська область, місто Фастів, вулиця Соборна, 44 А, будівництво якого організовує Товариство з обмеженою відповідальністю «Інжпромбудсервіс» (п. 1.1. договору).

27 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та АКБ «СР «Укрсоцбанк», нині - ПАТ «Укрсоцбанк», беручи до уваги умови Генерального договору про співробітництво від 05 травня 2006 року, який укладено між Кредитором, ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» та ТОВ «Інжпромбудсервіс», на підставі отриманої Позичальником до укладення цього договору повної та достовірної інформації від Кредитора про умови кредитування останнім і керуючись виключно власним волевиявленням, укладено договір кредиту № 387/40/06-ж, відповідно до положень якого Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 34 210,00 доларів США зі сплатою 13,2% річних за користування кредитом щомісячно та порядком повернення суми кредиту до 10-го числа кожного місяця згідно графіка (п. 1.1. договору).

05 травня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», ТОВ «ФК «Гоел-Інвест» та ТОВ «Інжпромбудсервіс» (до укладення договору стороною позивача), укладено Генеральний договір про співробітництво, що не заперечувалось сторонами. Генеральний договір суду не був наданий з огляду на закінчення строків зберігання подібних документів, але і не надано та не заявлено про наявність документів щодо визнання в установленому законом порядку недійсності зазначеного договору, чого не заперечували сторони.

З матеріалів справи вбачається, що будівельну ліцензію ТОВ «Інжпромбудсєрвіс» видано 12.09.2012 по 12.09.2017. Натомість ці обставини свідчать про те, що на момент звернення до суду позивача, ТОВ «Інжпромбудсєрвіс» мало в наявності відповідну ліцензію, а відтак з доводами позивача про те, що вказані договори не були спрямовані, на реальне настання правових наслідків погодитися не можна.

Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінку пред'явлених ними доказів в обґрунтування своїх доводів (заперечень), колегія суддів, приходить до наступного:

Так, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним, суди керуються вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема Цивільним кодексом України.

Відповідно до приписів статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам - частина 1; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності - частина 2; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі - частина 3; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - частина 4; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним - частина 5; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей - частина 6.

Судом встановлено та це не заперечується сторонами у справі, що згідно умов кредитного договору банк надав, а позивач отримала кредитні кошти.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: