Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 335/3435/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Шалагінова А.В.
№ провадження 22-ц/778/3378/15 Суддя-доповідач: Савченко О.В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„26" травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Пільщик Л.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_2 про тлумачення двох тристоронніх правочинів, об'єднаних однією судовою справою № 335/13777/14-ц (2-о/335/115/2014), -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яка ухвалою судді від 20 листопада 2014 року була залишена без руху для усунення недоліків відповідно до ч.1 ст. 121 ЦПК України.

На виконання ухвали суду 01.12.2014 року ОСОБА_2 подав оновлену заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, в якій зазначав, що після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав свідоцтво про право на спадщину у виді квартири АДРЕСА_1, яке було видане йому, як ОСОБА_2, тобто написання його прізвища у свідоцтві відповідало написанню його прізвища у паспорті, який був виданий йому Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 19.01.1994 року.

Зазначений паспорт, який разом із паспортом громадянина Російської Федерації, який без його відома був виданий його матері у м. Нальчик, він 10.01.2001 року здав в Орджонікідзевський РВ УМВС України, взамін отримавши паспорт громадянина України, в якому його прізвище зазначалося не ОСОБА_2, а ОСОБА_2.

Посилаючись на те, що різниця в написанні його прізвища у паспортах перешкоджає йому здійснити державну реєстрацію права власності на спадкове майно, просив встановити належність йому свідоцтва про право власності на спадщину, яке було видане 30.07.1997 року.

Заява також містила клопотання про витребування в якості доказів архівних даних паспорта, який видавався йому Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 19.01.1994 року.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2014 року була постановлена ухвала про відкриття провадження за заявою ОСОБА_2(справа № 335/13777/14ц) і в порядку ст. 137 ЦПК України витребувані з Орджонікідзевського РВ у м. Запоріжжі УДМСУ в Запорізькій області документи, на підставі яких видавався паспорт заявнику, а з Державного нотаріального архіву - документи, на підставі яких видавалось свідоцтво про право на спадщину.

05.12.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із заявою, в якій просив витребувати з Орджонікідзевського РВ у м. Запоріжжі УДМСУ в Запорізькій області форму 9 паспорту, який видавався йому 19.01.1994 року.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про тлумачення двох тристоронніх правочинів, об'єднаних однією судовою справою № 335/13777/14-ц (2-о/335/115/2014).

В заяві зазначав, що першим правочином він вважає свою заяву від 01.12.2014 року про уточнення вимог заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, подану до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, а другою стороною правочину - Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в особі судді Геєць Ю.В., яка 02.12.2014 року винесла ухвалу про відкриття провадження у справі.

Другим правочином вважає свою заяву від 05.12.2014 року про уточнення вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, подану до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, а другою стороною правочину - Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в особі судді Геєць Ю.В, яка витребувала докази по справі.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд розтлумачити зміст правочинів від 01.12.2014 року та від 05.12.2014 року окремо по кожній з трьох сторін в рамках фактів по справі № 335/13777/14-ц (2-о/335/115/2014), роз'яснити методику оскарження дії третьої сторони в особі Орджонікідзевського РВ у м. Запоріжжі УДМСУ в Запорізькій області, яка спочатку надала неякісні документи, а потім взагалі не надала документи.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2015 року у відкритті провадження у справі за заявою про тлумачення правочинів, об"єднаних у цивільній справі №335/13777/14-ц (2-о/335/115/2014) відмовлено на підставі п.1 ч.2 ст. 122 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу скасувати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України , розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про тлумачення правочинів, суд керувався п.1 ч.2 ст. 122 ЦПК України, відповідно до якого суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

З висновком суду слід погодитися, оскільки за змістом заява ОСОБА_2 про тлумачення правочинів фактично стосується проведення необхідних процесуальних дій, які були здійснені учасниками цивільного процесу та судом для розгляду по суті іншої цивільної справи окремого провадження, порушеної за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту належності йому правовстановлюючого документу у виді свідоцтва про право на спадщину , зокрема, щодо витребування доказів в порядку ст. 137 ЦПК України.

Конституцією України встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, і що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом( ст.ст. 126, 129).

Згідно із зазначеними положеннями Конституції України рішення суду і відповідно дії або бездіяльність судів( суддів) з питань здійснення правосуддя (пов"язаних із підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватися у чинному в даний час апеляційному та касаційному порядку до суду вищої інстанції, а не шляхом їх оскарження до суду першої інстанції. Останнє порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції України і законодавством про судочинство.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) судів(суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову(заяви) проти суду (судді) є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6,41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Таким чином, розгляд судом вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді(суду), пов"язаних у даному випадку з виконанням судом вимог ст. 137 ЦПК України щодо витребування доказів по цивільній справі окремого провадження, нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Постановлюючи оскаржувану ухвалу, суд правомірно врахував роз"яснення п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007року № 8 „Про незалежність судової влади", відповідно до яких виключне право перевірки законності та обгрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновку суду про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про тлумачення правочинів не спростовують, норми цивільного процесуального законодавства при вирішенні питання щодо можливості відкриття провадження у справі застосовані судом правильно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 грунтуються на відсутності розуміння заявником різниці між нормами матеріального та процесуального права.

За визначенням ч.1 ст. 202 ЦК України, як норми матеріального права, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків, зміст якої може тлумачитися в порядку ст. 213 ЦК України на вимогу однієї чи обох сторін такого правочину.

Дії ж особи, що спрямовані на реалізацію нею процесуальних прав та обов"язків учасника цивільного процесу, врегульовані нормами ЦПК України, отже поняття матеріальних та процесуальних прав особи не є тотожними.

Керуючись ст.ст. 307? 312? 314? 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: