Справа № 140/3100/14-ц Провадження № 22-ц/772/787/2015Головуючий в суді першої інстанції Слободяник Т. В.
Категорія 43 Доповідач Сопрун В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого: Сопруна В.В.,

суддів: Матківської М.В., Шемети Т.М.,

при секретарі: Сніжко О.А.,

за участю: позивача ОСОБА_2, -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення порушень права власності на житловий будинок,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 12 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суду з вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 04.12.2004 року. У вказаному житловому будинку проживала та зареєстрована ОСОБА_5 з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 1995 року по 2010 рік.

Дем»янишина О.М. не проживає у житловому будинку з 2009 року, але залишилася зареєстрована у житловому будинку. Перебування відповідача на реєстраційному обліку призводить до виникнення постійних конфліктів між ними та спричиняє йому складнощі в здійсненні права власності. Окрім цього, він позбавлений можливості на свій розсуд розпоряджатися належним йому майном і не має можливості влаштувати своє особисте життя.

Просив усунути порушення прав власності на житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, шляхом позбавлення ОСОБА_5 права користування вказаним житловим приміщенням та зобов»язати Немирівський РС УДМС України у Вінницькій області зняти її із реєстраційного обліку в даному будинку.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 12 січня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 12 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішенням, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, суд першої інстанції таких вимог не дотримався.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, виходив з того, що право позивача не порушене, оскільки відповідач не проживає у вказаному будинку з 2009 року і що він вправі, у разі обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із вимог - 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 31 січня 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи житловий будинок по АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності (а.с.7-10).

Згідно домової книги для прописки громадян, які проживають АДРЕСА_1 ОСОБА_5 зареєстрована з 12.01.2006 року по даний час (а.с.11-14).

Факт непроживання ОСОБА_7 у вказаному будинку з 2009 року сторонами не заперечується.

ОСОБА_8 звертався із заявою до Немирівського районного сектору УДМС України у Вінницькій області про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_7, однак, отримав відповідь про відмову у знятті її з реєстраційного обліку так як сама ОСОБА_7 такої заяви не подавала (а.с.5).

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, судом першої інстанції, встановлено строк, з якого відповідач не проживає в спірному будинку, не встановлено поважність причин відсутності ОСОБА_3

За таких обставин, є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спір не існує, а тому безпідставно відмовив у вимозі про усунення перешкод шляхом позбавлення ОСОБА_3 права користуватися житловим будинком, оскільки як встановлено в судах першої та апеляційної інстанції відповідач не проживає з 2009 року, тобто понад п»ять років, відповідно до ч.2 ст..405 ЦК України ОСОБА_5 втратила право користування житловим будинком.

В цій частині позов підлягає до задоволення.

Статтею 119 ЦПК України передбачено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів до яких він заявляє позовні вимоги.

За правилами ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача лише за клопотанням позивача.

Відповідачем у даній справі повинен бути також Немирівський районний сектор Управління державної міграційної служби України.

З резолютивної частини позовної заяви вбачається, що позивач просив зобов'язати Немирівський РС УДМС України у Вінницькій області зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку.

Разом з тим, матеріали цивільної справи свідчать, що в суді першої інстанції позивач не заявляв клопотання про залучення в якості відповідача Немирівський РС УДМС України у Вінницькій області, а судом, в свою чергу, відповідно до ст..35 ЦПК України, не вирішено з власної ініціативи питання, щодо залучення цього відділу в якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Апеляційна інстанція не наділена правом щодо залучення третіх осіб до розгляду у справі.

При таких обставинах, в задоволенні позову щодо зобов'язання Немирівського РС УДМС України у Вінницькій області зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку слід відмовити.

Колегія суддів прийшла до висновку, що прийняте судом першої інстанції рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а отже є незаконним, що відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового чи зміни рішення.

Позивачем сплачено судовий збір при подачі позовної заяви у розмірі 243,60 грн. (а.с.1) та при подачі апеляційної скарги у розмірі 121,80 грн. (а.с.28). Ці витрати слід стягнути з відповідача ОСОБА_3 відповідно до правил ч.1, 5 ст.88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.156 ЖК України, ст..16, 319, 321, 405 ЦК України, ст.88, 119, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 12 січня 2015 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення порушень права власності на житловий будинок задовольнити частково.

Усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користуватися житловим будинком по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в розмірі 365,40 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Матківська М.В.

Шемета Т.М.

З оригіналом вірно: Сопрун В.В.