Справа №751/3602/15-ц
Провадження №2/751/819/15
Рішення

Іменем України

29 травня 2015 року м. Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Мороз К. В.

при секретарі Шестак К. В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсним правочинів,

Встановив :

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору № 0 від 18.03.2008 року та укладений на його основі та виконання договір іпотеки № 311008Z68 від 18.03.2008 року. Мотивуючи вимоги тим, що оспорювані правочини суперечить нормам Цивільного кодексу України, Закону України "Про захист прав споживачів", Постанові Правління Національного банку України "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", а тому є недійсним, оскільки: укладений споживачем фінансових послуг під впливом помилки; містить несправедливі умови; укладений із застосування нечесної підприємницької практики; порушує принцип рівності сторін; не містить усіх істотних умов, зокрема деталізованої загальної вартості кредиту для споживача із розрахунком остаточних сум його погашення в майбутньому, чіткої річної відсоткової ставки.

В порушенням Постанови Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року не надана в письмовій формі інформація про умови кредитування, а також орієнтовна сукупна вартість кредиту з урахування процентної ставки за кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Договір не містив графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг. Банк не попередив, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач ( п. 3.7 Правил). Пункт 4.8 кредитного договору на позичальника покладається обов'язок за власний рахунок укласти договір страхування предмета застави, проте лише в тій страховій компанії, яка буде рекомендована банком. В подальшому покладається також обов'язок здійснювати подальше щорічне страхування предмета застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії строком не менше, ніж на один календарний рік. Пунктами 8.1.-8.4., 8.6 визначені обов'язки ОСОБА_2, тоді, як обов'язки банку та порядок його відповідальності викладено у загальних положеннях., а тому умови договору є несправедливими. В кредитному договорі в порушення п. 3.4 Правил не визначено умови відкриття поточного рахунку позичальника № НОМЕР_1, призначеного для зарахування кредитних коштів, не визначено умови ведення та закриття такого рахунку, не описано тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отримання кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Окремий договір відкриття банківського рахунку також відсутній. Договір не містить орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з його оформлення (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо Пунктами 1.3.1, 1.3.2 та 10.2 Договору для позивача встановлено дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки, які передбачають лише можливість її збільшення, при цьому як у випадку ревальвації так і у випадку девальвації гривні по відношенню до курсу долара США. В порушення пункту 3.8 Правил, в кредитному договорі відсутнє попередження для споживача про валютні ризики у зв'язку з оформленням кредиту в іноземній валюті. Передбачений Договором порядок визначення розміру плати за користування кредитними коштами є таким, що вводить позивача в оману. При нібито відносно закріпленій відсотковій ставці в розмірі 11,90% річних вона є змінною величиною, що дозволяє відповідачу можливість зловживати та одержувати додаткові приховані прибутки протягом дії кредитного договору та сплати позичальником коштів за його користування. Згідно пункту 1.3.3 Договору нарахування процентів здійснюється методом факт «30/360». Однак є загальновідомим, що календарний рік складається з 365 днів, і лише високосний рік склала дається з 366 днів. Відтак, для визначення суми плати за користування кредитними коштами необхідно застосовувати метод «факт/365», а у високосний рік - метод «факт/366».Відповідно до ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Однак із викладеного вище вбачається, що фактично відповідач сплачує приховані відсотки в розмірі 0,17% та 0,20% річних відповідно, що є прямим порушенням Закону. Згідно пункту 1.4 Договору, кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на: придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1. Згідно договору купівлі-продажу від 18.03.2008 року зазначена квартира була продана позивачу відкритим акціонерним товариством «Домобудівник» за ціною 221760,00 грн. згідно пункту 1.1 Договору купівлі-продажу. Із цієї суми 221760,00 грн., 27001,00 грн. було сплачено позивачем безпосередньо в касі ВАТ «Домобудівник», а решта суми - 194758,30 грн. було сплачено Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», згідно пункту 2.2 договору купівлі-продажу. Згідно платіжного доручення № 1 від 18 березня 2008 року з поточного рахунку позичальника № НОМЕР_1, відкритого відповідачем, було перераховано в банк ВАТ «Домобудівник» суму 194760,00 грн. Призначення платежу - оплата за квартиру АДРЕСА_1. Тобто, відповідач визначивши предметом кредитного договору від 18.03.2008 року грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, фактично на власний розсуд, без звернення позичальника та його волевиявлення щодо проведення конвертації вказаної валюти за Договором, скориставшись положенням споживача, як слабшої сторони, всупереч приписам ст.. 3 ЦК України, щодо свободи договору, загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, а також в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» ст.. 19 зокрема, провів розрахунок із продавцем квартири ВАТ «Домобудівник» в гривнях тим самим ввівши в оману свого клієнта (позивача) стосовно істотної умови кредитного договору, а саме валюти зобов'язання. Відповідно до ст.. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої. перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Про порушення своїх прав, як споживача, позивач довідався лише в 2014 році, усвідомивши непохитну позицію банку покласти всі валютні ризики виключно на своїх клієнтів без можливості йти на поступки шляхом переговорів про можливу реструктуризацію, переведення зобов'язання в гривневий еквівалент за прийнятним для обох сторін курсом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позивача підтримав та просив задовольнити. Обґрунтовуючи вимоги змістом позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи ПАТ "УкрСиббанк" повідомлений. Представником подані заперечення на позовну заяву ( а. с. 44-48), в яких звертають увагу на те, що відповідно до п.10.13 Кредитного договору позивач засвідчив, що перед підписанням даного договору ним отримано інформаційний лист відповідно до вимог п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач стверджує, що начебто частину суми сплати плати за предмет іпотеки в розмірі 194758,30 грн. було здійснено відповідачем відповідно до платіжного доручення № 1 від 18.03.2008 року, а тому відповідач на власний розсуд, без звернення позивача, провів конвертацію суми кредиту, чим ввів в оману позивача стосовно істотної умови кредитного договору, а саме валюти зобов'язання. Відповідно до платіжного доручення № 1 від 18.03.2008 року, на яке посилається позивач, платником по операції «оплата за квартиру АДРЕСА_2» є сам позивач, що і зазначає в даному платіжному дорученні, а не АТ «УкрСиббанк», як заявляє позивач. Відповідач в даному випадку виступав лише банківською установою, яка перерахувала кошти між суб'єктами платіжного переказу. Принцип розумності проявляється в тому, що сторони при укладенні кредитного договору вчинили його обмірковано, усвідомлюючи правові наслідки за договором, що підтверджується підпунктом пункту 10.13 Кредитного договору, який містить те, що позичальник підписанням кредитного договору повністю розуміє всі умови, свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними, а також п.9.2 кредитного договору, відповідно до якого позивач розуміє всі умови кредитного договору, свої права і обов'язки за ним та повністю погоджується з ними.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 18.03.2008 року позивач ОСОБА_2 та Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк" уклали Договір про надання споживчого кредиту № 0 (а.с.8-12). Умовами Договору передбачено надання Банком позивачеві кредиту в сумі 38566,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складало 194758 грн. 30 коп.. Відповідно до п.1.2.2 Договору позичальник у будь - якому випадку зобов'язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 16.03.2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 Договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 Договору. Сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (додаток № 1). Графік розрахований на дату підписання Договору. У випадку виникнення будь-яких змін, за ініціативою сторони та/або сторін, та/або на підставі законодавства України та/або умов Договору, Графік може бути змінений шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди. У випадку дострокового (часткового або повного) погашення кредиту за ініціативою позичальника, новий Графік не розраховується. Позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтет них платежів у розмірі 420,00 доларів США в день сплати ануїтет них платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п.1.3.1, 10.2 Договору. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов Договору на рахунок № НОМЕР_2, відкритий в банку. Відповідно до п.1.3.1 Договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 11,90% річних. Відповідно до п.1.3.2 Договору сторони домовилися, що за умовами Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки. Відповідно до п.1.3.3 Договору нарахування процентів за Договором здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України. Відповідно до п.1.5 Договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1. Відповідно до п.4.8 Договору позичальник зобов'язаний не пізніше дати укладення договору застави, за яким у заставу передається майно з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Договором, застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь Банку в рекомендованій банком страховій компанії на строк не менше одного календарного року від настання наступних страхових ризиків: на випадок пошкодження, втрати або знищення майна. Позичальник також зобов'язаний не пізніше дати закінчення договору страхування майна, наданого Банку у заставу (яке забезпечує виконання зобов'язань позичальника за Договором), здійснювати подальше щорічне страхування предмету застави на користь Банку в рекомендованій Банком страховій компанії, строком не менше, ніж на один календарний рік. Відповідно до п.9.2 Договору підписанням Договору позичальник підтвердив те, що він повністю розуміє всі умови Договору, свої права та обов'язки за Договором і погоджується з ними. Відповідно до п.10.13 Договору підписання Договору позичальником свідчить про те, що: всі умови Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням Договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

З метою забезпечення належного виконання позивачем умов Договору, того ж дня АКІБ "УкрСиббанк" уклав з ОСОБА_2 Договір іпотеки /нерухомого майна/ № 311008Z68 (а.с.17-17а), за яким останній передав в іпотеку банку належне йому на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а також Договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А. 18 березня 2008 року за реєстровим № 1490, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів № 5613123 від 18 березня 2008 року (а.с.18).

Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносини визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч.6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення ст.18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, № 6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та № 6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Як вбачається з договору про надання споживчого кредиту №00 від 18 березня 2008 року, в договорі зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця - АКІБ "УкрСиббанк" в особі начальника відділення № 352 АКІБ "УкрСиббанк" Ручко І.О.; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 38566 доларів США 00 центів, що дорівнює еквіваленту 194758,30 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит. Сторони також погодили, що у разі надання банком кредиту в іноземній валюті кредит надається банком тільки шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника згідно умов договору. Пунктом 1.2 договору визначено строк кредитування - позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 16 березня 2029 року. Позичальник зобов'язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 420 доларів США 00 центів, в день сплати ануїтентних платежів. Розмір ануїтентного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п. 1.3.1, 10.2 цього Договору.

Розділами 3, 4, 5, 6, 7 кредитного договору передбачені права та обов'язки сторін, зокрема, пунктом 6.4 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту. Розділом 8 договору встановлено відповідальність сторін. Також згідно умов договору його сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, в тому числі у разі здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ. Підписавши договір про надання споживчого кредиту, позичальник зрозумів умови договоур і вважає їх справедливими по відношенню до нього і перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема п.2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів".

Як вбачається зі змісту договору та додатків до нього, в Договорі про надання споживчого кредиту зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" так і Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Наданий додаток № 2 Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту ні є доказом порушення відповідачем Постанови Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168, яким затверджена таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, оскільки умовами оспорюваного правочину не визначені платежі за надання супутних послуг, в тому числі на користь третіх осіб, пов'язаних із страхуванням, послугами нотаріусів, іншими послугами ( біржові збори, послуги реєстраторів, тощо) а позивачем не обґрунтовано і не надано доказів понесення зазначених витрат. Відсутність графи "Усього" в даному додатку не обґрунтована, оскільки до суду надано Додаток № 2 Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту із визначенням останнього платежу 01.2029 року, в той час, як термін дії договору визначений до 16 березня 2029 року. Оскільки предметом Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 березня 2008 року є надання банком кредиту в іноземній валюті - доларах США, а відображення реальної процентної ставки залежить від річного рівня інфляції, який не застосовується до іноземної валюти, тому обґрунтування позивача про надання недостовірної інформації є безпідставним.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем Додатку № 2 «Тарифи банку» та Додатку №2 Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту.

Крім того, волевиявлення ОСОБА_2 на укладення кредитного договору на умовах (з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно умов договору саме доларах США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, що підтверджують систематичну сплату протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору ( а. с. 21-23). Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Оспорюючи пункт 1.3.3 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 березня 2008 року позивач не врахував можливість застосування методу факт/360 для обрахування процентних доходів і витрат передбачених п.1.18 Постанови НБУ від 18.06.2003 року "Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України". Оскільки застосування зазначеного методу розрахунку процентів не суперечить вимогам законодавства і є результатом домовленості сторін, а конкретний розмір процентів за користування кредитними коштами також визначено і в додатку № 2 - графіку платежів, які є невід'ємною частиною договору, а тому обґрунтування позовних вимог, що передбачений договором порядок визначення розміру плати за користування кредитними коштами є таким, що вводить позивачів в оману, є безпідставним.

Умовами п. п. 1.3.1, 1.3.2, 10.2 договору передбачена можливість збільшення відсоткової ставки лише за умови дотримання сторонами визначеної договором процедури. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази фактичного підвищення відсоткової ставки за кредитним договором без погодження з позичальником та порушення в зв'язку з цим прав останнього, які призвели до збільшення його зобов'язань за кредитним договором.

В матеріалах справи відсутні докази порушення прав позивача пунктом 4.8 Договору, яким передбачено обов'язок позичальника страхування предмета застави.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання позивача в обґрунтування недійсності кредитного договору на обставини, які стосуються виконання умов кредитного Договору, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

Наданими відповідачем доказами, проводкою від 18.03.2008 року та копією платіжного доручення № 1 від 18.03.2008 року ( а. с. 49, 50) про видачу з поточного рахунку фіз. особи № НОМЕР_1 ОСОБА_2 38566 дол. США та проведення оплати ОСОБА_2 за квартиру 194760 грн. 00 коп. спростовуються твердження позивача про введення його в оману, шляхом проведення конвертації валюти за кредитним договором.

Виходячи з предмета спору, з врахуванням положень статей 58 і 59 ЦПК України щодо належності і допустимості доказів, суд не знайшов підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_2 в частині визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18.03.2008 року.

Оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18.03.2008 року, суд не знаходить підстав визначених ч.2 ст. 548 ЦК України для задоволення позову в частині визнання недійсним Договору іпотеки № 311008Z68 від 18.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А. і зареєстрованим в реєстрі за № 1493.

Судом не застосовуються наслідки спливу позовної давності визначені ч.4 ст. 267 ЦК України, оскільки судом відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 по суті позовних вимог.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсним правочинів - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через Новозаводський районний суд міста Чернігова.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя К. В. Мороз