Справа №482/284/15-ц 14.12.2015 14.12.2015 14.12.2015
Провадження №22-ц/784/2991/15
Справа №482/284/15-ц Головуючий у першій інстанції Ітрін М.В.
Провадження №22-ц/784/2991/15 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

14 грудня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Галущенка О.І.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 пред'явила вищевказаний позов до ОСОБА_4.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 24 березня 2001 року по 02 жовтня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

У травні 2003 року, за час подружнього життя та за спільні кошти, вони придбали у власність житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,25 га, призначену для будівництва і обслуговування вказаного будинку, господарських будівель і споруд. Придбане нерухоме майно зареєстровано на праві власності за відповідачем.

Посилаючись на викладене, а також на те, що між сторонами виник спір з приводу вказаного нерухомого майна та вони не можуть поділити його добровільно, позивач просила позов задовольнити, провести поділ майна подружжя, визнавши за кожним право власності на ? частку житлового будинку АДРЕСА_1 та на ? частку земельної ділянки, площею 0,25 га, яка призначена для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволені в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по ? частці житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 70,1 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., що позначений на плані за літерою А-1, до якого прилягають господарські будівлі та споруди: сарай за літерою Б-1; літня кухня за літерою В-1; сарай за літерою Г-1; підвал за літерою Д-1; огорожа №1,2,5; споруди №3,4, а також визнано за кожним з них право власності на ? частку земельної ділянки, площею 0,25 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та яка призначена для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на неправильну оцінку наявним у справі доказам та невірне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судове рішення та залишити позов без розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно було придбано в період шлюбу сторін, тому є їхньою спільною сумісною власністю та їх частки, як дружини та чоловіка, є рівними.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, норм розділу VII Прикінцеві положення СК України, правовий статус майна щодо якого виник спір, визначається нормами матеріального права, яке діяло на час його придбання (утворення).

Так, відповідно до ст.ст.22,28 КпШС УРСР (в редакції 1969 р.), які підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визначення правового статусу майна, нажитого подружжям до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

До сімейних відносин, які вже існували на час спірних правовідносин, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь - які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності повинно беззастережно дотримуватися подружжям.

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.65 СК України, дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового.

За правилами ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Як вбачається з матеріалів справи, з 24 березня 2001 року по 02 жовтня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.5).

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 09 липня 2003 року, яке набрало законної сили 11 серпня 2003 року, договір купівлі - продажу житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0.25 га, розташованої за вищевказаної адресою, що укладений між ОСОБА_4, як покупцем, та ОСОБА_6, як продавцем, було визнано дійсним та за ОСОБА_4 визнано право власності на вищевказане нерухоме майно (а.с.6-7).

Зі змісту судового рішення від 09 липня 2003 року вбачається, що договір купівлі - продажу обумовленого нерухомого майна було укладено відповідачем у травні 2003 року.

Придбаний за договором житловий будинок, відповідач зареєстрував на праві власності в Комунальному підприємстві «Новоодеське бюро технічної інвентаризації» 24 вересня 2003 року (а.с.8).

За рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2012 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 26 лютого 2013 року, шлюб між сторонами розірваний (а.с.5,11).

З урахуванням викладеного, виходячи з визначених ст.70 СК України рівності часток кожного з подружжя та встановлених ст.71 СК України правил поділу спільного майна, суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін та вірно визначив частки сторін у цьому майні рівними.

При цьому, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально - правову презумпцію).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не пред'являла позов шляхом подання зазначеної позовної заяви до районного суду, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи та поясненнями позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо відступлення від рівності часток спірного будинку та земельної ділянки з підстав проживання разом з позивачем неповнолітніх дітей - синів ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За положеннями ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При цьому, предметом позовних вимог ОСОБА_3 є поділ майна подружжя, а вимога про порядок такого поділу у спосіб вказаний позивачем є змістом позовних вимог. Оскільки з вимогами про відступлення від засад рівності часток подружжя позивач не зверталась, а лише зазначила про них в апеляційній скарзі, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки за процесуальним законом апеляційна інстанція позбавлена можливості з власної ініціативи збирати, а також аналізувати та оцінювати докази, що не були предметом дослідження та аналізу в суді першої інстанції, проте надані сторонами до суду апеляційної інстанції.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Оскільки, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ч.1 ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 19 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

О.І. Галущенко