У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, за касаційними скаргами Моторного (транспортного) страхового бюро України та ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог на 13 листопада 2013 року просила стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) завдану шкоду здоров'ю у розмірі 68 671 грн 35 коп., моральну шкоду - 5 000 грн та втрачений заробіток за період із 2 листопада 2012 року до 1 листопада 2013 року у розмірі 20 124 грн; стягнути з ОСОБА_4 на її користь втрачений заробіток за період із 2 листопада 2012 року до 1 листопада 2013 року у розмірі 7 288 грн, моральну шкоду - 135 980 грн, витрати на правову допомогу - 15 346 грн 50 коп., а також стягувати з нього втрачений заробіток у розмірі 2 294 грн щомісяця, починаючи з 1 листопада 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 2 листопада 2012 року водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, на перехресті по вул. Корольова у м. Одесі порушив Правила дорожнього руху України та вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_3, внаслідок чого остання отримала переломи обох ніг, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2013 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та притягнуто до кримінальної відповідальності.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) вона стала інвалідом другої групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 27 лютого 2013 року.

У зв'язку з тим, що вона потребувала постійного стороннього догляду, а члени її сім'ї не могли його забезпечити у зв'язку із зайнятістю на роботі, 29 листопада 2012 року із ОСОБА_5 укладено договір про надання послуг із догляду, за яким сплачено 19 380 грн.

За індивідаульною програмою реабілітації інваліда від 27 лютого 2013 року вона отримала два курси масажу за договорами, укладеними 22 квітня 2013 року та 1 липня 2013 року з лікарем-масажистом, за якими сплачено 12 000 грн.

Крім того, за цією ж програмою вона має отримати санаторно-курортне лікування захворювань опорно-рухового апарату у м. Одеса у 2013 та 2014 роках, на що необхідно витратити 16 800 грн.

Таким чином, із урахуванням зазначених вище витрат, а також витрат на лікування в медичному закладі у розмірі 17 311 грн 35 коп., придбання інвалідної коляски - 2 900 грн та придбання милиць - 280 грн., загальний розмір завданої їй майнової шкоди становить 68 671 грн 35 коп.

З огляду на те, що цивільно-правову відповідальність водія ОСОБА_4 не було застраховано, відшкодувати завдану майнову шкоду повинне МТСБУ.

Під час розслідування кримінальної справи за фактом ДТП вона оплатила вартість послуг адвоката у розмірі 4 700 грн та банківські витрати за переказ грошових коштів - 94 грн. Під час розгляду зазначеної цивільної справи нею укладено договір про надання послуг адвоката загальною вартістю 10 500 грн, за яким сплачено 5 250 грн та існує борг у розмірі 5 250 грн. За надання банківських послуг з переказу грошових коштів у розмірі 5 250 грн нею сплачено 52 грн 50 коп.

На забезпечення доказів у кримінальній справі вона витратила 61 грн 99 коп. за надання інформації щодо стану погодніх умов на день ДТП, а також 3 грн за послуги банку.

До ДТП вона працювала бухгалтером, отримувала середньомісячну заробітну плату у розмірі 1842 грн 50 коп. та відповідно до ст. 1197 ЦК України має право на відшкодування втраченого заробітку внаслідок ушкодження здоров'я. З огляду на те, що після ДТП їй встановлено 40 % втрати працездатності, розмір втраченого заробітку за один місяць, виходячи із п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати (5 590 грн), становить 2 236 грн., а за період із 2 листопада 2012 року до 1 січня 2013 року - 4 472 грн. У зв'язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати з 1 січня 2013 року, розмір втраченого заробітку з січня 2013 року становить 2 294 грн, а за період із січня 2013 року до 1 листопада 2013 року - 22 940 грн. Отже, загальна сума втраченого заробітку внаслідок ушкодження здоров'я за період із 2 листопада 2012 року до 1 листопада 2013 року становить 27 412 грн.

Внаслідок ДТП їй встановлено другу групу інвалідності. Відповідно до п. 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) з МТСБУ підлягає стягненню регламентна виплата у розмірі 18 мінімальних заробітних плат на дату ДТП, що становить 20 124 грн.

Таким чином, з огляду на розрахований розмір втраченого заробітку внаслідок ушкодження здоров'я та розмір визначеної Законом регламентної виплати, з МТСБУ підлягає стягненню 20 124 грн, а з ОСОБА_4 - 7 288 грн.

Починаючи з 1 листопада 2013 року ОСОБА_4 має відшкодовувати їй втрачений заробіток у розмірі 2 294 грн щомісяця.

Відповідачі також мають відшкодувати завдану їй моральну шкоду, яку оцінено в 140 980 грн, а саме: 5 000 грн - за рахунок МТСБУ, а 135 980 грн - за рахунок ОСОБА_4

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_3 майнову шкоду у розмірі 54 940 грн 75 коп. та втрачений заробіток унаслідок ушкодження здоров'я за період з 2 листопада 2012 року до 1 листопада 2013 року - 20 124 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн та втрачений заробіток унаслідок ушкодження здоров'я з 2 листопада 2012 року до 1 листопада 2013 року - 7 288 грн та з 1 листопада 2013 року до 1 березня 2014 року - 2 294 грн, моральну шкоду - 50 000 грн. Вирішено питання про розподіл судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі МТСБУ просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові до МТСБУ.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд.

У запереченнях на касаційні скарги МТСБУ та ОСОБА_4 ОСОБА_3 просить їх відхилити та залишити ухвалені у справі судові рішення без змін.

Обговоривши доводи касаційних скарг та заперечення на касаційні скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги ОСОБА_4 та МТСБУ підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 2 листопада 2012 року водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1, на перехресті по вул. Корольова у м. Одесі порушив Правила дорожнього руху України та вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_3, внаслідок чого остання отримала переломи обох ніг.

Відповідно до висновку експерта бюро судово-медичної експертизи управління охорони здоров'я Одеської облдержадміністрації від 4 березня 2013 року № 513, завдані ОСОБА_6 тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм безпечності для життя.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2013 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та притягнуто до кримінальної відповідальності.

Відповідно до акта огляду МСЕК від 27 лютого 2013 року ОСОБА_3 стала інвалідом другої групи.

Згідно із договорами № 2240/13 від 22 квітня 2013 року та № 2241/13 від 1 липня 2013 року ОСОБА_3 отримала два курси масажу у лікаря-масажиста ОСОБА_7, за які сплатила 12 000 грн.

Відповідно до договору № 29-11-12 від 29 листопада 2012 року ОСОБА_5 зобов'язалась забезпечити ОСОБА_3 необхідним доглядом, за який сплачено 19 380 грн.

ОСОБА_6 витратила 2 900 грн на придбання інвалідної коляски, 280 грн - на придбання милиць, 4500 грн - на придбання комплекту імплантатів, які встановлено під час оперативного втручання 6 листопада 2012 року, 10000 грн - на придбання апарату зовнішньої фіксації, який було використано під час оперативного втручання 2 листопада 2012 року.

Документально підтвердженими також є витрати ОСОБА_6 на придбання ліків та медичних препаратів на суми 924 грн 90 коп., 1171 грн 02 коп., 514 грн 06 коп., витрати під час перебування на стаціонарному лікуванні у Комунальній установі «Міська клінічна лікарня №11» - 768 грн, а також витрати на придбання ліків на загальну суму 2 502 грн 77 коп.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що цивільно-правову відповідальність водія ОСОБА_4 не було застраховано, тому у межах визначеного Законом розміру страхової суми за шкоду, завдану здоров'ю, із МТСБУ підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 майнова шкода в розмірі 54 940 грн 75 коп. Унаслідок ушкодження здоров'я ОСОБА_3 втратила заробіток у розмірі 40 %, що за період із 2 листопада 2012 року до 1 листопада 2013 року становить 27 412 грн. Таким чином, із МТСБУ підлягає стягненню втрачений заробіток за період із 2 листопада 2012 року до 1 листопада 2013 року внаслідок ушкодження здоров'я у розмірі 20 124 грн, а з ОСОБА_4 - 7 288 грн. Оскільки інвалідність позивачу встановлено до 1 березня 2014 року, то із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 необхідно стягувати втрачений заробіток за період із 1 листопада 2013 року до 1 березня 2014 року у розмірі 2 294 грн.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку що не підлягають стягненню витрати за надання правової допомоги у кримінальній справі, а також заявлені витрати у розмірі 5 250 грн, оскільки їх оплата не підтверджена належними доказами. Водночас, із урахуванням принципу розумності та справедливості суд стягнув із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 000 грн витрат на правову допомогу.

Відмовляючи у стягненні запланованих ОСОБА_3 витрат на санаторно-курортне лікування у 2013 та 2014 роках, суд виходив із того, що позивач не довела, що фактично понесла такі витрати.

Суд першої інстанції відмовив у стягненні витрат на виготовлення довідки про гідрометеоінформацію, ураховуючи, що така не має відношення до розгляду вказаної справи, а також у стягненні витрат на придбання ліків, зазначених у призначенні лікаря на а.с. 72, 73, оскільки позивачем не надано доказів понесення таких витрат.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав покладення на МТСБУ обов'язку відшкодувати моральну шкоду та стягнув таку із ОСОБА_4 у розмірі 50 000 грн.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно із ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і далі - Закон (у редакції, чинній на час ДТП)) обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно із п. «а» ст. 41.1 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно із ст. 37.1.4 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У матеріалах справи знаходиться адресована МТСБУ заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 від 17 грудня 20413 року, в якій заявник повідомляє про страховий випадок та просить відшкодувати завдану шкоду (а.с. 177-179, т.1), але вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні відомості про подання такої заяви до МТСБУ чи здачу її на пошту, суд не дав оцінки, чи є така заява підставою для виплати страхового відшкодування.

Суд не мотивував, чи лише несвоєчасне повідомлення МТСБУ про настання страхового випадку може бути підставою для відмови у страховому відшкодуванні за умови, що МТСБУ не спростував належними і допустимими доказами факт ДТП як страховий випадок; чи своєчасна відсутність відомостей про ДТП вплинула на обов'язок МТСБУ виплатити страхове відшкодування.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги МТСБУ у цій частині і їх не спростував та передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції про стягнення з МТСБУ грошових коштів.

Відповідно до ст. 24 Закону, у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів. Зазначені витрати мають бути підтверджені документально відповідним медичним висновком.

За змістом положень ст. ст. 979, 1182 ЦК України, ст. 24 Закону страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії.

Як убачається із матеріалів справи, 27 лютого 2013 року спеціалізованою травматологічною МСЕК розроблено індивідуальну програму реабілітації інваліда ОСОБА_3 (а.с. 49-50, т.1)

Стягуючи з МТСБУ витрати за договором № 29-11-12 про надання послуг доглядальниці від 29 листопада 2012 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, за яким сплачено 19 380 грн, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_9 потребує такого догляду, а її родичі не могли забезпечити належного догляду за нею у зв'язку із зайнятістю на роботі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не спростував доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що необхідність стороннього догляду за ОСОБА_3 не передбачено індивідуальною програмою її реабілітації, не з'ясував, чи підтверджені такі медичним висновком, чи є підстави для стягнення таких з винної у ДТП особи відповідно до ст. 1166 ЦК України, а також доводи про те, що надані позивачем докази підтверджують понесені нею витрати на придбання ліків у меншому розмірі, ніж було стягнуто на її користь.

Відповідно до преамбули Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (тут і далі - у редакції, чинній на час ДТП) цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає правові, організаційні та фінансові основи загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян на випадок тимчасової втрати працездатності, у зв'язку з вагітністю та пологами, у разі смерті, а також надання послуг із санаторно-курортного лікування та оздоровлення застрахованим особам та членам їх сімей. Матеріальне забезпечення та соціальні послуги, що надаються за цим Законом, є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» застрахована особа - найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України), на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», у разі настання в застрахованої особи тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, їй надається допомога по тимчасовій непрацездатності у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст. 26 Закону, у зв'язку із стійкою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються доходи, не отримані потерпілим у результаті стійкої втрати потерпілим працездатності (інвалідності), які не відшкодовуються за рахунок іншого обов'язкового виду страхування.

Апеляційний суд не перевірив та не спростував доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що на час ДТП ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах із товариством з обмеженою відповідальністю «Інтертранс» та була застрахованою особою, тому втрата заробітку внаслідок ушкодження здоров'я має компенсовуватися за рахунок коштів роботодавця та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», а не за рахунок відповідачів.

Заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо необґрунтованого стягнення з нього витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Із матеріалів справи випливає, що як на обгрунтування відшкодування витрат на правову допомогу ОСОБА_3 надала договір про надання адвокатських послуг № 2-13/А, укладений 6 червня 2013 року з адвокатом ОСОБА_8, із п. 1.1 якого вбачається, що адвокат за завданням клієнта зобов'язується надати за плату послуги з надання правової допомоги для підготовки та подачі позову щодо стягнення майнової та моральної шкоди, яку завдано ДТП 2 листопада 2012 року (а.с. 58-59, т.1).

У протоколі судового засідання від 14 жовтня 2013 року ОСОБА_8 зазначена як представник позивача (а.с. 111, т.1). Щодо неї відсутні відомості у справі про допуск її до участі у справі на підставі ухвали суду як особи, яка надає правову допомогу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 витрат на правову допомогу, апеляційний суд не звернув уваги на те, що суд першої інстанції не навів відповідних розрахунків, а обмежився висновком про те, що такі стягуються із урахуванням принципу розумності та справедливості; не перевірив, чи було допущено ОСОБА_8 до участі в розгляді справи як особу, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду та передчасно залишив без змін рішення суду першої інстанції у цій частині.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник