АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4676/15 Справа № 205/2066/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Приходченко О. С. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі-Банк) звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 18 січня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір.

07 листопада 2008 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська було видано судовий наказ, яким було стягнуто з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за зазначеним кредитним договором у розмірі 6811 грн. 08 коп., проте відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої, з урахуванням вже стягнутої суми заборгованості на підставі судового наказу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 листопада 2008 року, станом на 31 січня 2014 року, склала 12253 грн. 89 коп., у зв'язку з чим просили стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором у сумі 12253 грн. 89 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 4996 грн. 55 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 8386 грн. 74 коп.; заборгованості по комісії за користування кредитом - 4621 грн. 97 коп.; штраф (фіксована частина)- 500 грн.; штраф (процентна складова)-559 грн. 71 коп., а всього 19064 грн. 97 коп. за виключенням суми, стягнутої за судовим наказом, в розмірі 6811 грн. 08 коп., а також судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2014 року позов задоволено та ухвалено стягнути із ОСОБА_2, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 12253 грн. 89 коп., яка складається із заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6 572 грн. 21 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 4 621 грн. 97 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 559 грн. 71 коп., а також судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість, яка ОСОБА_2 добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, а тому з урахуванням судового наказу підлягає стягненню з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 12253 грн. 89 коп.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 18 січня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір у формі заяви, згідно якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 5000 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 22,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, ці грошові кошти були перераховані на платіжну карту. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 9).

На підставі п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє впродовж 12 місяців з моменту підписання. Якщо впродовж цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той саме строк (а.с. 10-15).

Відповідно до судового наказу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2008 року було стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість за зазначеним кредитним договором у розмірі 6811 грн. 08 коп. (а.с. 4).

Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості, яка нарахована станом на 31 січня 2014 року, відповідачу визначено заборгованість в сумі 12253 грн. 89 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 4996 грн. 55 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 8386 грн. 74 коп.; заборгованості по комісії за користування кредитом - 4621 грн. 97 коп.; штраф (фіксована частина)- 500 грн.; штраф (процентна складова)-559 грн. 71 коп., а всього 19064 грн. 97 коп. за виключенням суми, стягнутої за судовим наказом в розмірі 6811 грн. 08 коп. (а.с. 5-8)

Статтею ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч.1 чт. 509 ЦК Ураїни зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України).

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК Ураїни, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Частина 2 ст.625 ЦК України передбачає право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також 3 % річних від простроченої суми та оплату цих сум.

Відповідно норм статтей 11, 12, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України передбачено, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення.

Наявність судових рішень про стягнення боргу та передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України грошових сум за інші періоди невиконання боржником зобов'язання й відкриття виконавчого провадження за цими рішенням за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін.

Таким чином, оскільки у справі, що розглядається, встановлено, що на момент ухвалення судом судового наказу борг позивачу не повернуто, а тому позивач має право захисту його прав на отримання сум, після набрання чинності цим наказом, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, проте таких вимог позивачем пред'явлено не було.

А відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненняпм фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а згідно статтей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Крім того, як вбачається із судового наказу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2007 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за зазначеним вище кредитним договором у розмірі 6811 грн. 08 коп. проте в судовому наказі не зазначено з яких сум склала вказана заборгованість, тобто не зазначено заборгованість за кредитом, процентами за користуванням кредиту, тощо, а сам позивач свої вимоги з цих підстав не обгрунтував та не надав доказів звернення до виконавчої служби з виконання вказаного наказу та погашення заборгованості відповідачем за цим наказом.

Проте суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув та не роз'яснив позивачу право на уточнення позовних вимог із вказаних вище підстав.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги є необгрунтовланими та такими, що заявлені передчасно, а суд першої інстанції на ці обставини уагу не звернув та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді