Провадження № 22-ц/779/2838/2015
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря: Капущак С.В.

з участю: представника апелянта - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2015 року за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 липня 2015 року на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_2, номер запису про право власності НОМЕР_3, власником якого є ОСОБА_3; визнання за позивачкою право особистої приватної власності на житлову кімнату площею 20,84 кв.м., кухню площею 16,25 кв.м., коридор площею 3,7 кв.м., кладовку площею 2,9 кв.м, літню кухню площею 11,7 кв.м., сарай позначений літерою «Д», колодязь.

Крім того позивач подала заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить накласти заборону відчуження на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2015 року заяву задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_2, номер запису про право власності НОМЕР_3, власником якого є ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1.

На дану ухвалу ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення питання.

Зокрема, апелянт зазначає, що позивач не зазначив у своїй заяві жодних причин для необхідності забезпечення позову, не надав суду жодного доказу, який би підтверджував факт його наміру продати будинок, а тому у суду першої інстанції не було підстав, передбачених ст. 151 ЦПК України, для вжиття заходу забезпечення позову та накладення арешту на будинок. Також позивачкою у заяві та судом в оскаржуваній ухвалі не зазначено доказів про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Просить ухвалу суду про забезпечення позову скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В судовому засіданні представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив про їх задоволення.

Інші сторони в засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви та накладаючи арешт на майно, суд першої інстанції дійшов висновку, що в заяві про забезпечення позову заявником наведено обґрунтовані та об'єктивні підстави щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи та нормам процесуального і матеріального права.

Статтею 152 ЦПК України визначено види забезпечення позову, які можуть бути застосовані судом, одним з яких є накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо права власності на відповідні частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_2, номер запису про право власності НОМЕР_3, власником якого є відповідач.

В заяві підставами для необхідності вжиття заходів забезпечення позову заявником зазначено те, що відповідач на даний час приймає активні заходи з продажу спірного будинковолодіння, до якого входить частина майна, на яке позивач просить визнати право власності.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року «Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків».

Колегія суддів вважає, що оскаржена ухвала, судом постановлена відповідно до поданої позовної заяви, як того вимагає ст. 151 ЦПК України, вид забезпечення позову обраний відповідно до вимог ст. 152 ЦПК України, тому доводи відповідача про недостатність причин для забезпечення позову, не відповідають діючому законодавству.

Будь-які докази того, що обраний вид забезпечення позову не являється співмірним із заявленими позовними вимогами, суперечить нормам чинного законодавства або законним інтересам громадян, в матеріалах справи відсутні. Тому підстав для скасування чи зміни оскарженої ухвали немає.

Розглянувши справу в межах поданої заяви про забезпечення позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судом першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 307, 312-315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк