УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Павлоградвугілля», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Петропавлівському районі Дніпропетровської області, про визначення середньомісячної заробітної плати для призначення відшкодування, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2008 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він протягом 20 років працював на Першотравенському ремонтно-механічному заводі ВАТ «Павлоградвугілля». Висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 11 липня 2001 року йому було встановлено 55 % стійкої втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання з 12 червня 2001 року. Постановою відділення Фонду від 01 серпня 2001 року № 135 йому призначено одноразову допомогу та щомісячну страхову виплату, виходячи із середньомісячного заробітку в розмірі 362,39 грн, який позивач вважає заниженим.

Зазначав, що відповідно до п. 22 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, його середній заробіток для розрахунку страхових виплат повинен дорівнювати 537,81 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_6 просив суд встановити середньомісячний заробіток для призначення виплати у зв'язку зі стійкою втратою професійної працездатності у зазначеному вище розмірі, визнати дії Фонду незаконними та зобов'язати Фонд провести призначення страхової виплати з 12 червня 2001 року, виходячи із середньомісячної заробітної плати у розмірі 537,81 грн та виплатити недоплачені суми з урахуванням раніше виплаченого відшкодування.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2013 року позов задоволено частково. Встановлено ОСОБА_6 середньомісячну заробітну плату для призначення страхових виплат у зв'язку зі стійкою втратою працездатності з 12 червня 2001 року в розмірі 537,81 грн.

Зобов'язано Фонд призначити страхові виплати ОСОБА_6 з 12 червня 2001 року із середньомісячної заробітної плати в розмірі 537,81 грн та виплатити недоплачені суми з урахуванням виплачених раніше сум у відповідності до чинного законодавства.

В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 у редакції від 03 жовтня 1997 року, з огляду на що середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини) мав визначатися згідно з п. 22 зазначених Правил, а не на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Проте, з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах із відповідачем з 1990 до 2001 року.

Висновком МСЕК від 11 липня 2007 року йому було встановлено 55 % стійкої втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання та визнано інвалідом 3 групи з 12 червня 2001 року.

Постановою відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі від 01 серпня 2001 року № 135 позивачу призначено одноразову допомогу та щомісячну страхову виплату, виходячи із середньомісячного заробітку в розмірі 362,39 грн.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не врахував, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

У зв'язку з цим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом не можна визнати обґрунтованим.

Допущені судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, з огляду на що рішення апеляційного суду на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук