Справа №477/1280/15-ц 14.12.2015 14.12.2015 14.12.2015
Справа № 477/1280/15-ц
Провадження №22-ц/784/2665/15 Головуючий у 1 інстанції Козаченко Р.В.
Категорія 23 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

14 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 заочне рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 вересня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Кедр» про визнання недійсним договору оренди землі та покладення обов'язку повернути земельну ділянку, -

у с т а н о в и л а :

09 червня 2015 року ОСОБА_3 пред'явив зазначений позов до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Кедр» (далі СТОВ «Кедр»), який обґрунтовував наступним.

З 21 грудня 2006 року, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 він є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 5,68 га, що розташована в межах території Мирнівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області.

22 грудня 2008 року він та СТОВ «Кедр» в простій письмовій формі уклали договір оренди земельної частки № 123, за умовами якого він передавав належну йому земельну ділянку на 10 років в оренду товариству, а те, у свою чергу, зобов'язувалося сплачувати йому обумовлену сторонами договору орендну плату і повернути землю за спливом терміну дії договору.

У той же день цей договір було зареєстровано у Державному реєстрі земель, про що вчинено відповідний запис під номером 45.

У зв'язку з цим, договір набув законної сили, а сторони за ним перейшли до його виконання.

Проте, у подальшому він дізнався, що укладений договір не може вважатися дійсним, оскільки не містить усіх істотних умов, які відповідно до ст. 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі» є обов'язковим для такого виду договорів, зокрема:

- у договорі відсутні умови щодо індексації орендної плати, а сама орендна плата менше ніж 3% від оціночної вартості ділянки;

- мають місце неточності щодо обов'язків сторін по несенню витрат за землю;

- до нього не додано план чи схему земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, акт приймання-передачі об'єкта оренди.

Посилаючись на виписані обставини та положення чинного земельного законодавства, якими встановлено вимоги до договорів оренди землі, просив позов задовольнити і визнати недійсним зазначений договір оренди земельної ділянки з наведених вище підстав.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 вересня 2015 року, описку в якому виправлено ухвалою названого суду від 04 листопада 2015 року, у позові відмовлено за його безпідставністю.

ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення - яким його позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обгрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та положенням чинного цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що оспорюваний договір оренди землі, дійсно, містить не усі істотні умови, передбачені ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», проте це ніяким чином не порушує права та інтереси позивача, а тому його вимоги не можуть бути задоволені лише з формальних підстав.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки, умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі регулюються законом, зокрема законом України "Про оренду землі".

Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Таким чином, об'єктом оренди є земельна ділянка.

За змістом статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації і саме з цього часу він набирає чинності.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є:

●об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

●строк дії договору оренди;

●орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

●умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

●умови збереження стану об'єкта оренди;

●умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

●умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

●існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

●визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

●відповідальність сторін;

●умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених названою статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 зазначеного Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

В той же час, вирішуючи питання про дійсність договору оренди землі, судам необхідно брати до уваги положення ст. 3 ЦПК України та 15 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

З врахуванням цього, вирішуючи спори даної категорії слід установлювати, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, у зв'язку з відсутністю в договорах оренди зазначених умов, їх істотності, а також, в чому саме полягає порушення законних прав позивачів і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-94цс13 та, в силу положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як вбачається з матеріалів справи, заявляючи позов про визнання недійсними договору оренди, позивач обґрунтовував свої вимоги лише тим, що текст оспорюваного договору оренди землі, начебто, не дає можливість визначити справжню його волю та з'ясувати зміст окремих частин правочину.

У той же час, будь-яких порушень його прав та інтересів відсутністю у договорі оренди відомостей, щодо індексації орендної плати; порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; а також, відсутністю схеми земельної ділянки, акту визначення її меж в натурі та акту приймання-передачі об'єкта оренди, опису межових знаків - він не обґрунтував та не довів, як у місцевому суді, так і в суді апеляційної інстанції.

Більше того, частина з названих умов на час укладення договору оренди не значилися в законі як істотні; інша частина в договорі була виписана, може не так чітко як бажав би позивач. Ті ж умови, які не були виписані взагалі, не порушували прав та інтересів позивача, іншого належними та допустимими доказами він не довів, хоча за ст. 60 ЦПК України, то було його обов'язком.

Не можна проігнорувати і той факт, що сторони продовж семи років виконували умови спірного договору і при цьому, ніхто з них не ставив питання про внесення необхідних, як на їх думку, уточнень до нього.

За такого колегія суддів приходить до висновків про те, що вимоги позивача слугують лише формальним приводом для припинення договірних відносин, і що він недобросовісно використовує свої права на судовий захист, а тому підстав для задоволення позову не вбачається.

За таких же мотивів не встановлено судом і підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Серебрякова Т.В.

Галущенко О.І.