У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Ситнік О.М., Черненко В.А.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Виконавчий комітет Козятинської міської ради Вінницької області, Реєстраційна служба Козятинського міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання недійсним свідоцтва на право власності та скасування державної реєстрації права власності на квартиру, за касаційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 30 червня 1988 року вона та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб. Вони перебували на квартирному обліку та 02 грудня 1993 року відповідно до ордера на квартиру, виданого на сім'ю у складі трьох осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, отримали квартиру АДРЕСА_1, яку під час шлюбу приватизував ОСОБА_7 без її згоди. Вважала, що порушено її право власності на Ѕ частини квартири.

02 грудня 1993 року вона, відповідач та їх син вселилися у вказану квартиру.

Оскільки ОСОБА_7 не проживає у спірній квартирі 18 років і забрав усі правовстановлюючі документи на квартиру, просила: поновити строк позовної давності; встановити факт її безперервного проживання у АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру та рішення виконкому Козятинської міської ради Вінницької області від 21 жовтня 1997 року «Про приватизацію житлового фонду» у частині видачі свідоцтва на право власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, скасувати державну реєстрацію права власності відповідача.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області

від 15 липня 2014 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_6 строк позовної давності для звернення до суду. Встановлено, що ОСОБА_6 з грудня 1993 року по 17 жовтня 2013 року безперервно проживала у АДРЕСА_1. Визнано недійсним свідоцтво на право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я

ОСОБА_7 виконкомом Козятинської міської ради Вінницької області 21 жовтня 1997 року. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7 У задоволенні позову про визнання недійсним рішення виконкому Козятинської міської ради Вінницької області відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня

2014 року рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області

від 15 липня 2014 року у частині встановлення факту проживання, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на квартиру скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_6 строку позовної давності для звернення до суду та в цій частині застосувати строки позовної давності у зв'язку з їх порушенням позивачем.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги мають бути задоволені частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд керувався тим, що рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня 2013 року, що набрало законної сили і має преюдиційне значення, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на Ѕ частини квартири з тих підстав, що на момент приватизації квартири АДРЕСА_1, тобто видачі 21 жовтня 1997 року ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на житло, позивачка у житловому приміщенні не проживала, а спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності.

Із такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом апеляційної інстанції не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що 30 червня 1988 року ОСОБА_7 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб.

Згідно з витягом із рішення Виконавчого комітету Козятинської міської ради Вінницької області від 25 листопада 1993 року № 198 «Про надання житлової площі в новозбудованому житловому будинку МЖК «Інтернаціоналіст» по АДРЕСА_4» вирішено виписати ОСОБА_7 ордер на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 у м. Козятин у Вінницької області, житловою площею 39,24 кв. м, на сім'ю із трьох осіб (він, дружина, син) зі зняттям з квартирного обліку (а. с. 8, т. 1).

02 грудня 1993 року Виконавчим комітетом Козятинської міської ради народних депутатів міста Козятина видано ОСОБА_7 ордер № 100 серії 36 на квартиру АДРЕСА_1 м. Козятин Вінницької області, на сім'ю у складі трьох осіб: ОСОБА_7 - квартиронаймача, ОСОБА_6 - дружину, ОСОБА_8 - сина (а. с. 7, т. 1).

Із інвентаризаційної справи № 7946 на квартиру АДРЕСА_2 вбачається, що 21 жовтня 1997 року Козятинською міською радою Вінницької області видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_7, що зареєстроване у КП «ВООБТІ» 06 квітня 2004 року.

Постановою державного виконавця від 14 травня 2012 року відкрито виконавче провадження № 32661213 на підставі судового наказу, виданого господарським судом Вінницької області 20 квітня 2012 року про стягнення з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу у розмірі 2 446 135 грн 21 коп. Вказаною постановою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3, що належить боржнику, та заборонено здійснювати її відчуження (а. с. 95, т. 1).

Згідно з повідомленням Козятинської міської ради Вінницької області від 04 липня 2014 року № 1305/14 у документах архівного відділу міської ради рішення виконкому міської ради від 21 жовтня 1997 року «Про приватизацію житлового фонду», яким надано дозвіл на видачу свідоцтва на право власності ОСОБА_7Б на квартиру АДРЕСА_3, відсутнє (а. с. 154, т. 1).

Відповідно до листа архівного відділу Козятинської міської ради Вінницької області від 09 липня 2014 року № 152 у документах виконкому Козятинської міської ради Вінницької області свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3, видане на ім'я ОСОБА_7, не значиться (а. с. 156, т. 1).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належними у матеріалах справи доказами: довідкою голови квартального комітету від 28 травня 2013 року № 6 (а. с. 10, т. 1), довідкою КП «Відродження» Козятинської міської ради Вінницької області від 17 травня 2013 року № 215 (а. с. 31, т. 1), копією паспорта ОСОБА_6 (а. с. 5, т. 1) підтверджений факт безперервного проживання ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_3 з грудня 1993 року по 17 жовтня 2013 року.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з результату аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК Української РСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12.

Відповідно до ч 3 ст. 8 Закону передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Оскільки ОСОБА_6 вселилася до спірної квартири на підставі ордера, виданого, у тому числі й на її ім'я, проживала у спірній квартирі, рішення про передачу у власність відповідачу квартири органом приватизації не приймалося, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги у частині визнання недійсним свідоцтва на право власності на квартиру АДРЕСА_2, виданого на ім'я ОСОБА_7, та скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 березня 2013 року, яким відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на 1/4 частини спірної квартири, не є преюдиційним, оскільки позов у справі був заявлений ОСОБА_6 на підставі ст. 60 СК України, так як позивачка вважала квартиру спільною сумісною власністю подружжя, приватизованою відповідачем незаконно. Тобто у рішення досліджувалися та були встановлені інші обставини.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив, чи зачіпаються права ПАТ «Дельта Банк» вказаним рішенням, оскільки матеріали справи не містять доказів того, які правовідносини виникли між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_6 чи ОСОБА_7, оскільки до апеляційної скарги не додано жодних доказів про укладення ПАТ «Дельта Банк» та будь-якою із сторін спору договорів. Банк лише посилається на їх існування в апеляційній скарзі.

Оскільки судом апеляційної інстанції не перевірено право особи, яка подала апеляційну скаргу на оскарження судового рішення відповідно до ст. 292 ЦПК України, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості виправити вказані недоліки, оскільки не наділений повноваженнями долучати докази та надавати їм правову оцінку, рішення суду апеляційної інстанції має бути скасоване, а справа - передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 339, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник
Судді: А.О. Лесько
О.М. Ситнік
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко