Справа № 744/3/15-ц
Провадження 2/744/8/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 року Семенівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Гнипа О. І.,

при секретарі Бородіній В. В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Добровольської О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Семенівка Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Дімітрова про стягнення коштів внаслідок трудових правовідносин та грошового відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, пред'явив позов до відповідача, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Дімітрова, який одержано судом через пошту 05 січня 2015 року, за котрим просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 36518 гривень 94 копійки (плюс компенсації); стягнути з відповідача грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000 гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 у позові зазначив про те, що у період часу з 01 березня 2008 року по 01 грудня 2011 року він працював у сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю ім. Дімітрова на різних посадах. Під час його роботи на вказаному підприємстві у згаданий період часу неодноразово порушувались його права, що призвело до недоотримання заробленої ним заробітної плати. Зокрема, під час його роботи з січня 2003 року по травень 2003 року йому не було надано жодного вихідного дня і жоден вихідний день не був оплачений у подвійному розмірі, через що він недоотримав згідно його підрахунку 266 гривень 40 копійок. Протягом роботи ним у період часу з жовтня 2005 року по вересень 2006 року йому також не було надано жодного вихідного дня та жоден відпрацьований ним вихідний день не було оплачено у подвійному розмірі, внаслідок чого, за його обчисленнями, йому не було виплачено кошти у розмірі 2217 гривень 38 копійок. Під час його роботи з 01 березня 2008 року по 01 серпня 2008 року йому не було нараховано і не виплачено кошти за відпрацьовані вихідні, за розрахунком позивача, у розмірі 805 гривень 76 копійок. Протягом його роботи з листопада 2008 року по листопад 2009 року не була оплачена його робота у вихідні у розмірі, згідно його підрахунку, 8703 гривні 36 копійок. За період роботи у відповідача з січня 2011 року по листопад 2011 року йому не було нараховано та не виплачено кошти за відпрацьовані вихідні дні, за його обчисленнями, у розмірі 8360 гривень 96 копійок. Таким чином, сума коштів, що повинна була доплачена йому за відпрацьовані вихідні за період роботи з 2003 по 2011 роки складає 20353 гривні 86 копійок. Також за роботу протягом місяців: січня, березня, квітня 2003 року; січня, березня, квітня, травня, червня, серпня 2006 року; березня, квітня, травня, червня 2008 року; січня, березня, квітня, травня, червня, серпня 2009 року; січня, березня, квітня, травня, червня, серпня 2011 року, на порушення норм законодавства про працю, які окреслюють питання роботи у святкові та неробочі дні, йому було зовсім неправильно сплачено кошти за кожен відпрацьований день з урахуванням роботи у вихідні та місячної норми робочого часу, через що позивач повинен отримати доплату, за розрахунками позивача, у розмірі 2189 гривень 86 копійок. 26 квітня 2011 року, окрім того, що позивач був доярем, він ще уклав з відповідачем договір на час випасу худоби на весь сезон 2011 року. За договором відповідач зобов'язався оплачувати працю пастухів із розрахунку за кожен центнер молока 11 гривень, а також за кожне теля по 8 гривень за голову. За 5 відпрацьованих днів квітня було нараховано по 370 гривень 75 копійок кожному з двох пастухів, що уклали договір. Позивач припускає, що таким чином дирекція підтвердила, що такий розрахунок (11 гривень за молоко і 8 гривень за теля) буде вестися з кожним пастухом. Однак, з травня місяця, побачивши, що кожному буде забагато, бухгалтерія почала один, нарахований за таким розрахунком, заробіток ділити на двох пастухів. Отже, ОСОБА_1 вважає, що він недоотримав 5700 гривень. Позивач також приходить до висновку, що йому безпідставно, на його погляд з порушеннями законодавства про працю, відповідачем шляхом не нарахування та невиплати заробітної платні спричинені збитки у розмірі 28243 гривні 72 копійки. У період часу з 01 березня 2008 року по 01 грудня 2011 року позивач двічі звільнявся з роботи у відповідача за власним бажанням та в подальшому знову працевлаштовувався. Під час його звільнення 25 листопада 2009 року фактичний розрахунок з ним був проведений 29 грудня 2009 pоку, через що позивач просить стягнути з відповідача кошти у розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі, за підрахунками позивача, 2251 гривня 33 копійки. Поряд з цим, під час його звільнення з роботи 01 грудня 2011 року фактичний розрахунок з ним було проведено 06 грудня 2011 pоку, через що відповідач винен йому, за обчисленнями позивача, 558 гривень 14 копійок середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку. За період його роботи у відповідача, що складає, на переконання позивача, 28 місяців, відповідач як роботодавець повинен був нараховувати позивачеві надбавку у розмірі 10 гривень 50 копійок за роботу у зоні гарантованого добровільного відселення внаслідок Чорнобильської катастрофи, яка потім компенсується роботодавцеві за рахунок держави. За період роботи позивачеві окремим розрахунком виплачувалась вказана щомісячна надбавка, але в подальшому сума надбавки раз у 3-4 місяці безпідставно в повному обсязі стягувалася з нарахованої позивачеві заробітної платні, внаслідок чого від держави відповідачем на позивача отримано грошові кошти (надбавку) на загальну суму 294 гривні, яку позивач фактично не отримав. У період часу з 01 по 28 лютого 2011 року та з 01 по 30 квітня 2011 року, коли згідно наказів відповідача на позивача було покладено здійснення функцій «нагляду за великою рогатою худобою» та покладено відповідні обов'язки, які позивач виконував у повному обсязі, йому не було нараховано та виплачено грошові кошти за вказану роботу в розмірі: за роботу з 01 по 28 лютого 2011 року - 225 гривень та за роботу 01 по 30 квітня 2011 року - 160 гривень. Всього за вказані періоди позивачеві не була донарахована та не виплачена заробітна плата (дохід) в розмірі 385 гривень. З огляду на це, позивач вважає, що йому безпідставно відповідачем, шляхом не нарахування та невиплати заробітної плати та інших обов'язкових виплат, спричинено збитки в розмірі 3488 гривень 47 копійок. За період роботи позивача у відповідача з 01 січня 2003 року по 01 грудня 2011 року відповідачем неодноразово порушувалися вимоги законодавства щодо виплати мінімальної заробітної платні, через що позивач недоотримав, за його розрахунком, 2311 гривень 75 копійок. Позивач просить, поряд з наведеним, розібратися і з ситуацією, що склалася в серпні 2006 року. Згідно записів, зроблених у трудовій книжці, позивач звільнений з роботи у жовтні 2006 року за власним бажанням. У місцевому підрозділі Пенсійного фонду України позивачеві надали інформацію, що серпень та вересень не увійшли до його страхового стажу, бо заробітна плата за ці місяці не була нарахована і страхові внески не були сплачені. У розмові з бухгалтером відповідача позивач дізнався, що нібито він ці два місяці прогуляв, але цього не було. У відпустці він не був. Отже, позивачеві повинна була бути нарахована заробітна плата за два місяці та компенсація за невикористану відпустку при звільненні, а також компенсація за несвоєчасну виплату грошей при звільненні, якщо це мало місце. Приблизні втрати, як зазначає позивач, становлять 2000 гривень. Відповідачем під час роботи у нього позивача була виявлена нестача шлангу для поїння корів, вартість якого у розмірі 475 гривень була безпідставно вирахувана із заробітної плати позивача. Отже, позивач вважає, що йому відповідачем шляхом не нарахування та невиплати заробітної плати спричинено збитки в розмірі 5067 гривень 20 копійок. Загальний розмір збитків, завданих позивачеві під час роботи у відповідача позивач оцінює в 36518 гривень 94 копійки. Крім цього, позивач вважає що до усієї суми збитків повинна бути досумована компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх сплати, проте розмір такої компенсації у позові не зазначає. Позивач також вказує, що йому діяннями відповідача, що виразилися у неналежній і невчасній оплаті його праці, заподіяна моральна шкода, яка полягає в утраті можливостей покращити стан власного здоров'я, поліпшити його побут та задовольнити кращим чином потреби його сім'ї, а також у неналежному відношенні до нього як до працівника. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивач оцінює у 20000 гривень 00 копійок.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав повністю та пояснив про те, що він вважає свої доводи, наведені у позові, правомірними. Обчислення сум, зазначених у позові, висновки про періоди своєї роботи у відповідача та про точну кількість відпрацьованих ним днів у вихідні він зробив переважно на підставі даних індивідуальних відомостей про застраховану особу, роздрукованих йому Управлінням Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області. Він також особисто стверджує, що працював у відповідача у вихідні дні, за що відповідач належним чином з ним грошима не розплатився.

Представник відповідача Добровольська Олена Сергіївна у судовому засіданні позов не визнала повністю та пояснила про те, що, на її погляд, аніякої заборгованості відповідача перед позивачем щодо оплати його праці немає. Трудові відносини між сторонами протягом 2003 - 2004 років зовсім не задокументовано, адже за відомостями трудової книжки позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем тільки з 2005 року. У вихідні дні, за даними особових рахунків щодо позивача, він не працював. Вона стверджує, що розрахунки відповідачем перед позивачем при його звільненнях проведені вчасно, натомість вимоги позивача із приводу затримок розрахунків при звільненнях нічим не підтверджені. Більш того, обґрунтовуючи затримку розрахунку при звільненні у грудні 2009 року, позивач надав суду копію видаткового касового ордера відповідача від 29 грудня 2009 року про отримання декотрої суми грошей, але ці гроші були видані зовсім не позивачеві, ордер виписаний на його дружину, котра також працювала у відповідача. Розмір оплати праці позивача відповідав вимогам законодавства, адже за законодавством оплата праці працівника здійснюється пропорційно відпрацьованій ним нормі праці або залежно від виробітку і у разі низьких таких показників може бути меншою розміру місячної мінімальної заробітної плати. Розрахунки, наведені позивачем у позові, на погляд представника відповідача, є безґрунтовними та надуманими.

Допитана як свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні дала показання про те, що вона обіймає посаду бухгалтера товариства з обмеженою відповідальністю імені Дімітрова. Під час її роботи на підприємстві ніяких прорахунків при здійсненні оплати праці позивача допущено не було. На основі яких документів позивач вчинив свої розрахунки у позові їй напевно не зрозуміло. Всі зароблені позивачем гроші відповідачем виплачено.

Допитана як свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні дала показання про те, що вона працює головним спеціалістом відділу нарахування, прогнозування платежів, обліку застрахованих осіб та контролю перерахування Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області. В індивідуальних відомостях про застраховану особу, роздрукованих позивачеві Управлінням Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області, зазначено дані про дні перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем і це зовсім не означає, що позивач працював у тому чи іншому місяці всі календарні дні підряд, включаючи вихідні. Про це такі документи свідчити не можуть.

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне вирішити позов за наступних установлених судом обставин.

У справі з'ясовано, що позивач згідно відомостей копії його трудової книжки (том 1, а.с. 8-9), а також копій наказів і протоколів відповідача (том 1, а.с. 50-57) перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював у сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю імені Дімітрова:

з 11 жовтня 2005 року по 12 жовтня 2006 року - доярем;

з 01 березня 2008 року по 01 серпня 2008 року - телятником;

з 21 листопада 2008 року по 25 листопада 2009 року - доярем;

з 30 грудня 2010 року по 01 грудня 2011 року - доярем.

Під час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем між сторонами у справі 26 квітня 2011 року укладався договір № 1 щодо виконання робіт пастухів (за сумісництвом), до якого також приєднувався ще один пастух - ОСОБА_6 (копія договору в томі 1 на а.с. 19).

Вся оплата праці позивача протягом перебування ним у трудових відносинах з відповідачем здійснювалася пропорційно відпрацьованій нормі праці та залежно від виробітку, позивачеві протягом роботи нараховувалася і виплачувалася надбавка як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи (зведена довідка про нараховану та виплачену заробітну плату, копії особових рахунків відносно проведених нарахувань та відрахувань позивачеві, копії відомостей та видаткових касових ордерів щодо одержання позивачем заробітної плати, в томі 1 на а.с. 58-99; 110-111; 113-153).

Відрахування із заробітної плати позивача за увесь час його роботи у відповідача за зниклий шланг не проводилися (офіційна довідка в томі 1 на а.с. 109).

З позивачем при звільненні за вказаними доводами представника відповідача, висловленими у судовому засіданні, розрахунки проведені вчасно і позивачем на підтвердження його аргументів про несвоєчасність розрахунків аніяких доказів суду не надано. При цьому суд зауважує, що видатковий касовий ордер № 147 про отримання коштів 29 грудня 2009 року виписаний на ОСОБА_7, дружину позивача, а отже, як доказ неправомірності дій відповідача, судом до уваги не береться та відкидається.

У справі взагалі відсутні і позивачем не надано суду дані та докази про його перебування у трудових відносинах з відповідачем у період часу, як це наведено у позові (том 1, а.с. 1-7), з початку 2003 року по 11 жовтня 2005 року.

Розрахунки позивача із приводу недоплачених, на його думку, коштів відповідачем за позовом базуються переважно на індивідуальних відомостях про застраховану особу, сформованих Управлінням Пенсійного фонду України в Семенівському районі Чернігівської області 25 грудня 2013 року, у яких, поряд з іншим, відображено відомості про кількість днів стажу позивача в місці, що не свідчить про кількість відпрацьованих позивачем днів у місяці (том 1, а.с. 10-13).

Копії зображень окремих аркушів паперу з цифрами, надані позивачем суду начебто на підтвердження його розрахунків (том 1, а.с. 16; том 2, а.с. 7-27), при вирішенні даного спору судом до уваги не приймаються та відхиляються, адже їх відомості не можуть вважатися офіційними через цілковиту відсутність у них даних про те, хто їх склав.

За таких обставин, суд убачає за потрібне у позові відмовити за приведених нижче підстав.

Усі доводи позивача за позовом про не оплату його праці на підставі ст. ст. 69, 70, 72 Кодексу закону про працю України у вихідні дні не знайшли свого підтвердження, бо за наявними даними особових рахунків позивача його робота у відповідача протягом усіх періодів часу перебування з відповідачем у трудових відносинах тривала не більше днів, ніж відведено при п'ятиденному робочому тижні нормами тривалості робочого часу у відповідні місяці певного року (том 1, а.с. 113-153). При цьому, як убачається з наведених вище з'ясованих судом обставин, інші докази про нібито роботу позивача у відповідача у вихідні дні відсутні.

Аргументи позивача щодо затримок розрахунків при звільненнях є безґрунтовними, позаяк вони зовсім не доведені жодним належним і допустимим доказом, через що правові підстави для будь-якого застосування до відповідача положень ст. 117 Кодексу закону про працю України, якою установлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, по справі зовсім не убачаються.

Твердження позивача про невідповідну оплату його роботи як пастуха за сумісництвом спростовуються даними зазначених вище довідки про нараховану та виплачену заробітну плату, копій особових рахунків відносно проведених нарахувань та відрахувань позивачеві, копій відомостей та видаткових касових ордерів щодо одержання позивачем заробітної плати (том 1 на а.с. 58-99; 110-111; 113-153), які свідчать про протилежне.

Судження позивача про необхідність стягнення з відповідача за періоди роботи позивача доплати до розміру мінімальної заробітної плати не є обґрунтованими, адже згідно з приписами абз. 2 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі не відпрацювання працівником норм виробітку, а як видно з даних особового рахунку позивача заробітна плата йому виплачувалася пропорційно до кількості відпрацьованих ним днів (том 1, а.с. 113-153).

Розуміння позивача щодо потреби стягнення з відповідача нібито вирахованої з позивача набавки за роботу у зоні гарантованого добровільного відселення, а також компенсації за невикористану відпустку з обчисленими втратами, зазначеними як «приблизні», та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням їх сплати є хибними, бо, як видно з наведених вище доказів, усі розрахунки з позивачем відповідачем проведені.

Поряд з цим, суд зауважує, що всі первісні дані розрахунків позивача, які наведені у позові, є довільними та не підтвердженими справжніми даними та доказами.

З позивача під час його роботи не вираховувалися 475 гривень 00 копійок за зниклий шланг, а тому ця сума з відповідача стягненню не підлягає.

За змістом ч. 1 ст. 2371 Кодексу закону про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться лише у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Втім, у ході розгляду цивільної справи з'ясовано, що відповідачем законні права позивача у межах заявлених позовних вимог не порушувалися, а тому юридичні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації моральної шкоди відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку по відсутність основ для задоволення кожної з позовних вимог позивача, а тому у позові слід відмовити повністю.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Дімітрова про стягнення коштів внаслідок трудових правовідносин та грошового відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Семенівський районний суд Чернігівської області шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. І. Гнип