У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_9, треті особи: орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації ОМР, Суворовський РВ ГУ ДМС в Одеській області, про визнання відсутності у відповідачів права користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла, зобов'язання передати нерухоме майно в натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом. Зазначали, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2004 року є співвласниками в рівних частках АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_10 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 були членами сім'ї померлого, проживають у зазначеній квартирі. Оскільки вони були членами сім'ї колишнього власника і не є членами їх сім'ї, вважають, що останні втратили право користування жилим приміщенням. Крім того, вони відмовилися від проведення оплати за проживання у квартирі і укладання договору найму житлового приміщення з ними як із власниками, а ОСОБА_7 вселилась у жиле приміщення без їх згоди, тому просили задовольнити позов.

Рішенням Суворовського рай онного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року позов задоволено частково. Зобов'язано відповідачів не перешкоджати ОСОБА_3, ОСОБА_4 у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, неповнолітнього ОСОБА_9 з указаної квартири. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2014 року рішення суду у частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8, неповнолітнього ОСОБА_9 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_10 Разом із власником в зазначеній квартирі, як члени його сім'ї проживали ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на зазначену квартиру, спадкоємцями першої черги були сини померлого: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2004 року за ними визнано право власності в порядку спадкування на вказану квартиру у рівних частках.

Крім того, встановлено, що після смерті ОСОБА_10, його внук ОСОБА_4 без згоди співвласників вселив у зазначену квартиру свою дружину - ОСОБА_7 та зареєстрував у ній свого сина - ОСОБА_9

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8, неповнолітнього ОСОБА_9 та ухвалюючи у цій частині нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачі, незважаючи на припинення сімейних відносин в 1999 році між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, зберігають статус колишніх членів сім'ї власника ОСОБА_4, якому в спірній квартирі належить її Ѕ частина.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог.

Згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

З матеріалів справи вбачаться, що позивачі подали заяву про збільшення позовних вимог, в якій посилаючи на ст. ст. 156, 162 ЖК України вказували на те, що вони не давали згоди на безоплатне користування житловим приміщенням. Із змісту листів, адресованим відповідачам, вбачається, що позивачі не заперечували проти проживання відповідачів у спірній квартирі на підставі договору найму із оплатою 1400 грн в місяць (а. с. 107).

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

З приводу наведених підстав виселення відповідачів апеляційний суд ніяких висновків не зробив, не з'ясував, які правовідносини між сторонами виникли у зв'язку із бажанням нових власників, членами сім'ї яких відповідачі, після переходу до них права власності на жиле приміщення, не були, та чи не може бути систематична несплата коштів за проживання тягти за собою виселення таких осіб виходячи з положень ч. 8 ст. 8 ЦПК України, ч. 3 ст. 168, ст. 169 ЖК України.

Вирішуючи спір апеляційний суд не взяв до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 згідно яких право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, в тому числі коли таке припинення права власності відбулося у зв'язку із смертю власника, членами сім'ї якого були особи, які проживали у належному померлому на праві власності житлі. Спадкоємці, до яких перейшло право власності на таке житло, відповідно до ст. ст. 383, 391 ЦК України мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у тому числі шляхом виселення осіб, які були членами сім'ї попереднього власника.

Вказана постанова, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування при вирішенні спорів.

Допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в частині вимог про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, тому судове рішення в цій частині не може вважатись законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, передбачених ЦПК України підстав для його зміни чи скасування не встановлено.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 4 листопада 2014 року у частині вирішення позову про виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник