Справа №577/4518/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Ярмак О. М.
Номер провадження 22-ц/788/992/15 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Білецького О. М.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та ОСОБА_4

на рішення Конотопського міськрайонного суду м. Суми від 18 березня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», третя особа - ОСОБА_5,

про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнення втраченого доходу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Конотопського міськрайонного суду м. Суми від 18 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з відкритого акціонерното товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - СК «Оранта») на користь ОСОБА_3 4042,74 грн. на відшкодування витрат на лікування 20646 грн. відшкодування за шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди і 1234,44 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 3765,56 грн.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з СК «Оранта» у дохід держави судовий збір в розмірі 320,13 грн.

Стягнуто із ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір в розмірі 182,70 грн.

ОСОБА_3 в частині незадоволених вимог до ОСОБА_4 про стягнення 90000 грн. моральної шкоди та втраченого нею заробітку з 01 липня 2013 року по 01 грудня 2016 року по 1190 грн. щомісяця, з рішенням суду не погодилася, оскаржила його в апеляційному порядку та просить змінити рішення і задовольнити ці позовні вимоги. Зазначає, що стала інвалідом другої групи, оскільки отримала каліцтво внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тому на підставі ст. 1195 ЦК України має право на відшкодування втраченого мінімального заробітку. Також вказує на моральні страждання внаслідок отриманої травми та вважає співрозмірною суму до її відшкодування у розмірі 90000 грн.

ОСОБА_4 також оскаржив зазначене рішення суду в частині стягнення з нього моральної шкоди. Вказує на відсутність своєї вини у вчиненні дорожньо-транспоротної пригоди, вважає позивачку винною у наслідках цієї пригоди та посилається на обов'язок страховика відшкодовувати моральну шкоду у межах 5% страхової виплати, а тому просить зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивачки, обмеживши його виплатою в межах страхового відшкодування, а рішення суду в частині стягнення з нього моральної шкоди - скасувати.

В апеляційній скарзі СК «Оранта», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує відсутністю вини ОСОБА_4 у дорожньо-транспортній пригоді, та зазначає, що вина позивачки у порушенні Правил дорожнього руху знаходиться у прямому причинному зв'язку з цією пригодою, тому вважає безпідставним рішення суду про стягнення з компанії страхового відшкодування і моральної шкоди. Вказує на грубу необережність ОСОБА_3 та необхідність зменшення розміру відшкодування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника СК «Оранта» Скриньки Л.О., яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечила проти задоволення скарг позивачки та відповідача ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачка отримала тілесні ушкодження, їй встановлена друга група інвалідності, понесені відповідні витрати на лікування і операцію, які відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є шкодою, пов'язаною з лікуванням та зі стійкою втратою працездатності і яка підлягає стягненню з страхової компанії.

Частково погодився місцевий суд з вимогами про стягнення з страховика і ОСОБА_4 моральної шкоди, визначивши при цьому суму компенсації, яка є співмірною та достатньою заподіяним моральним стражданням позивачці та врахувавши допущені потерпілою порушення Правил дорожнього руху та технічну неспроможність водія попередити виникнення дорожньо-транспортної пригоди.

Відмовляючи у задоволенні вимог про компенсацію втраченого заробітку, місцевий суд послався на відсутність визначеного позивачці ступеню втрати працездатності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 червня 2013 року близько 11 год. 40 хв. у м. Конотопі по вул. Успенсько-Троїцькій сталося зіткнення автомобіля «Мітцубісі», державний номер НОМЕР_1, належного третій особі у справі - ОСОБА_5, яким керував на правовій підставі ОСОБА_4, з велосипедисткою ОСОБА_3, яка виконувала поворот ліворуч (а.с. 4-5, а. 147-149 матеріалів кримінального провадження).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження (а. 40-43 матеріалів кримінального провадження).

Як вбачається з актів огляду МСЕК від 26 липня 2013 року та 26 листопада 2013 року, ОСОБА_3 внаслідок отриманих після дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень, 29 червня 2013 року проводилася трепанація черепу та видалення гематоми у вигляді кісткового дефекта скронево-тім'яної ділянки голови. 23 вересня 2013 року їй проведена вторинна пластика кісткового дефекту титановою сіткою (а.с. 8-11, 154-161).

26 листопада 2013 року позивачці встановлена ІІ група інвалідності до 01 грудня 2014 року внаслідок загального захворювання (а.с. 3), а 26 листопада 2014 року їй повторно встановлена ІІ група інвалідності від загального захворювання до 01 грудня 2016 року (а.с. 140).

Постановою старшого слідчого СВ Конотопського МВ УМВС України в Сумській області Кагітіна С.М. від 22 січня 2014 року кримінальне провадження закрите у зв'язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_4 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 4-5, а. 147-149 матеріалів кримінального провадження).

03 квітня 2013 року автомобіль «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_1 застрахований власницею ОСОБА_4 у СК «Ораната» зі строком дії договору страхування - до 02 квітня 2014 року (а.с. 44).

Згідно з п.п. 4, 5 полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1298019 від 03 квітня 2013 року страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) становить 50 000 грн., за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, - 100000 грн., розмір франшизи - 0 грн. (а.с. 44).

03 липня 2013 року, тобто в межах передбаченого законом строку, ОСОБА_4 звернувся до СК «Оранта» з письмовим повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 48).

З відповіді страховика від 09.12.2014 року №09-02-09/23201 вбачається, що позивачка зверталася до нього з заявою про виплату їй страхового відшкодування за шкоду, завдану її здоров'ю, але через не надання необхідних документів її розгляд припинений.

Вказані обставини вірно встановлені судом першої інстанції на підставі належним чином досліджених доказів, які містяться в матеріалах справи.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 просить стягнути з обох відповідачів - СК «Оранта» та ОСОБА_4 витрати на придбання необхідного для операції матеріалу - титанової сітки, у сумі 4042,74 грн., а також оцінену нею у 90000 грн. компенсацію моральної шкоди. Крім того, зі страховика вона просить стягнути 18 мінімальних заробітних плат на відшкодування шкоди, пов'язаної зі стійкою втратою працездатності, а з ОСОБА_4 стягнути по 1190 грн. щомісячно за період з 01 липня 2013 року по 01 грудня 2016 року втраченого нею доходу (заробітної плати) за період інвалідності. З вимогами про відшкодування шкоди, пов'язаної з тимчасовою непрацездатністю, вона не зверталася і відповідно доказів, які б підтверджували період її лікування, не надавала.

Вказані позивачкою витрати на операцію підтверджуються рахунком ТОВ «Магамед» № 1351 від 13 вересня 2013 року, а також квитанцією № 2266.203.1 від 13 вересня 2013 року про сплату ОСОБА_3 4042,74 грн. (а.с. 7).

За змістом частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України також визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, законом не ставиться можливість покладення відповідальності за заподіяну джерелом підвищеної небезпеки шкоду в залежність від наявності вини заподіювача.

Доказів, які свідчили б, що шкода була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої, судом не встановлено.

З цих підстав колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянтів - відповідачів у справі, про відсутність вини водія ОСОБА_4

Враховуючи, що цивільна відповідальність власника автомобіля застрахована, СК «Оранта» на підставі ст.ст. 22, 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має обов'язок у межах ліміту відповідальності за страховим полісом відшкодувати підтверджені належними доказами витрати позивачки на лікування, які суд обґрунтовано стягнув з страховика у повному обсязі.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду про стягнення з страховика шкоди, що пов'язана із стійкою втратою працездатності ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Внаслідок отриманої ОСОБА_3 травми 26 листопада 2013 року при первинному огляді медико-соціальною експертною комісією їй встановлена друга група інвалідності за загальним захворюванням до 01 грудня 2014 року, а при повторному огляді інвалідність встановлена на строк до 01 грудня 2016 року та вказано, що позивачка може працювати в спеціально створених умовах (а.с. 140).

При цьому ступінь втрати загальної працездатності як для некваліфікованого працівника, медико-соціальна експертна комісія позивачці не визначала.

З роз'яснень, викладених в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", вбачається, що встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв'язку з виконанням працівником трудових обов'язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою - в решті випадків.

Судом були роз'ясненні представнику позивачки право на проведення судово-медичної експертизи для встановлення ступеня втрати працездатності та наслідки не вчинення цих процесуальних дій, проте, клопотань про проведення такої експертизи від нього не надійшло.

Оскільки позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження ступеня втрати професійної або загальної працездатності, який необхідний для визначення розміру втраченого заробітку відповідно до вимог ст. 1195 ЦК України, а також доказів, які б підтверджували час її лікування, на який вона була визнана непрацездатною, тобто такою, що повністю (100%) втратила працездатність, місцевий суд вірно визначив розмір цього відшкодування в мінімальному розмірі, передбаченому ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме 18 мінімальних заробітних плат на дату настання страхового випадку, що становить 20 646 грн. та поклав обов'язок по його відшкодуванню на СК «Оранта».

Правильним є і висновок суду першої інстанції щодо заподіяння позивачці моральної шкоди, оскільки в результаті ДТП їй були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, в зв'язку з чим вона знаходилася на лікуванні, переносила фізичний біль та страждання, на час лікування втратила привичний спосіб життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції урахував допущені позивачкою порушення Правил дорожнього руху та технічну неспроможність водія попередити виникнення ДТП. Визначена ним сума відшкодування у 5000 грн. відповідає ступеню моральних страждань ОСОБА_3, а обов'язок по її компенсації суд обґрунтовано поклав на страховика у межах 5% страхової виплати, що відповідає вимогам ст. 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальнеості власників наземних транспортних засобів», а решту цієї суми - на водія ОСОБА_4, що відповідає вимогам ст.1194 ЦК України.

Доводи ОСОБА_3 з приводу розміру стягнутої моральної шкоди висновків місцевого суду в цій частині не спростовують, оскільки стягнута з відповідачів сума моральної шкоди відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Доводам апелянта ОСОБА_4 про зменшення розміру моральної шкоди з підстав наявності вини позивачки у наслідках дорожньо-транспортної пригоди судом першої інстанції вже надана оцінка і при визначенні її розміру ця обставина судом врахована, а доказів, які б давали можливість звільнення його від відшкодування цієї шкоди з огляду на положення ч. 5 ст. 1187 ЦК України, ним суду не надані.

Таким чином, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційних скарг висновків місцевого суду не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду м. Суми від 18 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: