Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Черновського Г.В.,

при секретарі Пісчанській Т.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, переведення суми боргу, визнання договору поруки припиненим,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 26 серпня 2015 року звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, переведення суми боргу, визнання договору поруки припиненим ( а. с. 3-16).

Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 14 березня 2007 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» (найменування якого було змінено на ПАТ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику споживчий кредит, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит у розмірі 300 000 доларів США, що відповідно до гривневого еквіваленту дорівнює 1 515 000 грн., а також сплатити проценти, комісії в порядку та умовах, визначених цим договором. Дія кредитного договору встановлена у термін з 14 березня 2007 року по 13 березня 2018 року. 14 березня 2007 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТОВ «Бовітон ЛТД» були укладені договори поруки, за умовами яких останні поручились перед банком за виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором про надання споживчого кредиту № 0.

14 березня 2007 року між ОСОБА_1 та банком також було укладено договір іпотеки №0/З, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 885. Відповідно до умов договору іпотеки ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно: домоволодіння з відповідними господарчими будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лисенка, буд. 3-е, загальною площею 376,2 кв.м., житловою площею 110,9 кв.м.

14 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу предмету іпотеки: домоволодіння з відповідними господарчими будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лисенка, буд. 3-е, загальною площею 376,2 кв.м., житловою площею 110,9 кв.м. Фактичним позичальником за кредитним договором є ОСОБА_3, який і повинен був сплачувати за кредит. Також 14 липня 2007 року позивач повідомив співробітника ПАТ «УкрСиббанк» про відсутність наміру отримувати кредитні кошти, а також просив повернути йому підписані кредитний договір, договір іпотеки та інші документи, в тому числі договори поруки. Оскільки заяви на видачу грошових коштів за кредитним договором чи інших касових документів позивач не підписував він був впевнений, що жодних претензій сторін один до одного не може бути. У 2008 році банк почав вимагати від позивача сплату кредитної заборгованості. Предмет іпотеки був реалізований на підставі судового рішення. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2013 року з позичальника та поручителей за кредитним договором № 0 від 14 березня 2007 року. Оскільки кредитні кошти позивач не отримував, та вважає, що банк не мав прав видавати кредит не національній валюті, а в доларах США, а також враховуючи, що кредитний договір укладався для отримання грошових коштів ОСОБА_3, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати недійсним вказаний кредитний договір; визнати припиненими зазначені договори поруки; перевести на ОСОБА_3 обовязки позичальника (боржника) за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 березня 2007 року, укладеному між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1

Позивач та представник його інтересів у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» у судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, в заяві вказав, що позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення з підстав, викладених в письмових запереченнях проти позову, а саме: спір щодо визнання кредитного договору недійсним вже розглянутий по суті у судовому порядку з ухваленням рішення, що набрало законної сили; позивачем пропущений строк звернення до суду з вимогами про визнання договорів поруки припиненими просив суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до виноску щодо необґрунтованості позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 березня 2007 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» (найменування якого було змінено на ПАТ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику споживчий кредит, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит у розмірі 300 000 доларів США, що відповідно до гривневого еквіваленту дорівнює 1 515 000 грн., а також сплатити проценти, комісії в порядку та умовах, визначених цим договором. Дія кредитного договору встановлена у термін з 14 березня 2007 року по 13 березня 2018 року.

14 березня 2007 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТОВ «Бовітон ЛТД» були укладені договори поруки, за умовами яких останні поручились перед банком за виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором про надання споживчого кредиту № 0.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним кредитного договору № 0 від 14 березня 2007 року та іпотечного договору №0/З від 14 березня 2007 року недійсними було відмовлено. З тексту даного рішення вбачається, що ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги не зняттям грошових коштів за кредитним договором, на що апеляційний суд зазначив, що «посилання ОСОБА_1 на те, що грошей з відкритого на його імя позичкового рахунку він не знімав, не може бути підставою для визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними…». Натомість, даним судовим рішенням були задоволені зустрічні позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до позичальника ОСОБА_1 та поручителей ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ТОВ «Бовітон ЛТД» про солідарне стягнення кредитної заборгованості (а. с. 48-50).

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2013 року було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2013 року (а. с. 51-52).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином факт укладення спірного кредитного договору, факт неналежного виконання позивачем умов цього кредитного договору, а також факт дійсності вказаного договору не підлягає доказуванню з огляду на положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці гривні. Сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобовязання повинно виконуватися в гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Статті 47 та 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання.

Інструкцією про перші регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління НБУ від 28 серпня 2001 року № 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику. Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління НБУ від 06 липня 2000 року № 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті.

При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, НБУ постановою Правління НБУ від 01 грудня 2008 року № 406 «Про затвердження змін до положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків» посилив вимоги щодо формування, банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті.

На підставі Листа НБУ № 13-210/7871-22612 від 07 грудня 2009 року «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» належить встановити відповідні юридичні факти: про відсутність регулювання законодавством України меж здійснення кредитування в іноземній валюті за строками та за сумами.

Отже, здійснювані банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпунктів «в» частини 4 ст. 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії НБУ. Крім того, в матеріалах справи міститься банківська ліцензія № 75, видана НБУ АКІБ «УкрСиббанк» 24 грудня 2001 року (а. с. 120) з дозволом №75-2 від 19 листопада 2002 року (а. с. 122) та додатком до дозволу № 75-2 від 16 квітня 2003 року (а. с. 121), відповідно до яких відповідач станом на день укладення спірного кредитного договору мав право на здійснення валютний операцій.

Укладаючи спірний кредитний договір, позивач не пред'являв до відповідача вимог щодо зміни визначення валюти кредитування, порядку та строків сплати кредиту. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України.

Враховуючи викладені обставини суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним.

Приймаючи до уваги, що сторонами спірного правочину є ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», суд також не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині переведення боргу за кредитним договором на ОСОБА_8 Роблячи такий висновок суд також виходить з того, що у разі наявності претензій у ОСОБА_1 або членів його родини до ОСОБА_9 щодо повернення суми боргу за договорами позики (розписками) вони не позбавлені права на звернення до суду з відповідними вимогами до ОСОБА_8, проте ці правовідносини жодним чином не стосуються правовідносин, що виникли між банком та ОСОБА_1

Вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання припиненими договорів поруки №0/П/1 від 14 березня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_6, №0/П/2 від 14 березня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_4, №0/П/3 від 14 березня 2007 року, укладеного між банком та ОСОБА_5, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 не є стороною даних правочинів, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання припиненими вказаних договорів поруки.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати, повязані з розглядом даної цивільної справи позивачу не відшкодовувати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 202, 203 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, переведення суми боргу, визнання договору поруки припиненим відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: Г.В. Черновськой