Справа № 692/1276/14-ц
Провадження № 2/692/16/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року Драбівський районний суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Чепурного О.П., при секретарі - Бубир В.М., Лопатка О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, недоотриманої орендної плати за 2013 рік з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних, пені, та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення завданих збитків та моральної шкоди. Під час розгляду справи змінили позовні вимоги, просили суд стягнути на їх користь шкоду, заподіяну внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, недоотриману орендну плату за 2013 рік з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних, пеню, та моральну шкоду. В позовній заяві вказували, що вони мають земельні частки (паї) в адміністративних межах Вершинозгарської сільської ради, призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зокрема, ОСОБА_1 має земельну ділянку розміром 3,85 га, право власності на яку посвідчене державним актом І-ЧР №2730. ОСОБА_2 має земельну ділянку розміром 3,85 га, право власності на яку посвідчене державним актом І-ЧР №2731. В грудні 2008 року кожен з них передав свою земельну ділянку в оренду строком на 5 років СТОВ «Агрофірма «Колос», підписавши при цьому договір оренди. Відповідно до ч.2 п.43 договору невід'ємною частиною договору є план або схема земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, акт приймання передачі об'єкта оренди. Кожна земельна ділянка, згідно акта приймання - передачі, прийнята СТОВ «Агрофірма «Колос» в натурі, про що свідчать печатка фірми і підпис його директора. Згідно п.21 договору оренди, після припинення дії договору оренди орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому з тим, у якому він її одержав, і відповідно підписує зворотній акт приймання передачі. 20 липня 2014 року позивачі направили директору СТОВ «Агрофірма «Колос» листи, в яких попередили його, що після закінчення договору оренди 25.12.2014 року продовжувати співпрацю із ним не будуть і просили не використовувати їх земельні ділянки. Відповідач їх листи залишив поза увагою. Процедура повернення земельних ділянок не була проведена, умови сплати орендної плати за 2013 рік виконані не були. Згідно довідок відповідача від 20.12.2014року №№34,35 заборгованість по орендній платі перед ОСОБА_1 становить - 1778,42 грн., перед ОСОБА_2 - 1778,67 грн. п.14 договорів від 25.12.2008 року передбачено сплату пені за прострочення виплати орендної плати. Відповідно сума пені ОСОБА_1 становить 1778,42х0,0002х357=126,98 грн., а ОСОБА_2 1778,67х0,0002х357=126,99 грн. Згідно ч.2 ст.626 ЦК України боржник, який прострочи, виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми. За повідомленням Державної служби статистики України індекс інфляції за період з січень-листопад 2014 року становить 121,2%. Таким чином сума боргу по орендній платі з урахуванням індексу інфляції ОСОБА_1 становить - 1778,42х1,212=2155,45 грн., для ОСОБА_2 - 1778,67х1,212=2155,74 грн. Сума 3% річних для ОСОБА_1 становить 1778,42х0,03х357:365=52,18 грн., для ОСОБА_2 - 1778,67х0,003х357:365=52,19 грн.

В 2014 році земельні ділянки позивачів повністю використовувалися відповідачем. Використання в 2014 році СТОВ «Агрофірмою «Колос» земельних ділянок позивачів без будь-яких правових підстав позбавило їх прав, як власників, користуватися, і розпоряджатися своє власністю. Позивачі вважають, що відповідач вчинив самовільне зайняття їх земельних ділянок, у зв'язку з чим завдав ним шкоди. Розмір шкоди, визначається з урахуванням п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до якого при самовільному зайнятті ріллі на користь власника стягується вартість недержавної сільськогосподарської продукції, обчисленої за ринковими цінами, з урахуванням середньої врожайності певної культури в господарстві за винятком витрат виробництва, пов'язаних зі збиранням урожаю. Так, шкода завдана ОСОБА_1 становить : 63,44 цнт/га (середня урожайність кукурудзи по сільськогосподарських підприємствах району за 2009-2013 роки відповідно до довідки відділу статистики у Драбівському районі) х 3,85 га (розмір земельної ділянки позивача) х 177 грн./т (закупівельна ціна на філії «Золотоніська» ТОВ Нібулон з 03.11.2014 по 07.11.2014) = дохід 43231,88 грн. Вартість збирання 3,85 га кукурудзи становить 3,85 (розмір ділянки) х 670 грн./га (дані довідки Управління агропромислового розвитку Драбівської РДА) = 2579,5 грн. Сума до стягнення становить 43231,88 грн. - 2579,5 грн. = 40651,68 грн. Аналогічний розрахунок шкоди зроблений і по позивачу ОСОБА_1 і становить 40651,68 грн.

Крім того, позивачі вказують у позові, що самовільне зайняття їх земельних ділянок відповідачем завдало їм зайвих клопотів. Останні вимушені були неодноразово добиратися до контори СТОВ «Агрофірми «Колос», до Драбівської райдержадміністрації, до Черкаської облдержадміністрації, до Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області, до сільської ради, до відділення зв'язку. Пряме нехтування законів керівництвом СТОВ «Агрофірма «Колос» підривало їх віру в справедливість, та і в саму державу Україна. Недоотримання повного розрахунку за оренду земельного паю за 2013 рік не є позитивним фактором для підтримки самопочуття. Все це призвело до значних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від них додаткових зусиль для організації свого життя та життя наших сімей. Таким чином, внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, що належать позивачам СТОВ «Агрофірма «Колос», їм завдано моральної шкоди, яку вони оцінюють в 3000 грн. кожному.

В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позов повністю, просили суд його задоволити.

Представники відповідача позов визнали частково, а саме в частині стягнення з них заборгованості з орендної плати та пені, яка передбачена умовами договорів, в решті позовних вимог просили відмовити. Щодо стягнення суми індекси інфляції та 3% річних пояснили, що оскільки дані санкції не можуть бути застосовані одночасно з санкціями, що визначені в умовах укладених договорів. Щодо завданої шкоди у запереченнях вказали, що обов'язок орендаря повернути земельну ділянку кореспондується обов'язку орендодавця забезпечити визначення її на місцевості межовими знаками, якщо інше не встановлено договором оренди. На час розгляду справи позивачі не забезпечили встановлення межових знаків, незважаючи на наявність технічної документації, виготовленої ТОВ «Земельне бюро «Хрещатик» 09.10.2013 року. В укладених договорах не визначено обов'язку відповідача забезпечення (замовлення) та виставлення межових знаків та оформлення за його рахунок технічної документації на земельні ділянки позивачів. Листами від 16.10.2013 року та 28.01.2014 року відповідач звертався до позивачів з проханням виділити землю в натурі та продовжити оренду, проте відповіді на ці листи не реагували і ініціативи щодо встановлення меж не виявили до квітня 2014 року, коли відповідач змушений був обробити та засіяти поле, на якому знаходилися в тому числі в загальному масиві оспорювані земельні ділянки. Позивачі у 2014 року про свої наміри не продовжувати договірних відносин на пропозиції відповідача не заперечували. Оскільки позивачі не уклали договір оренди на новий строк з СТОВ АФ «Колос» у лютому 2014 року відповідач при подачі звітної податкової декларації не включив площі земельних ділянок позивачів, оскільки вважав, що державна реєстрація договорів оренди від 2008 року скасована, але на вимогу податкових органів та уникнення застосування штрафних санкцій у серпні 2014 року була подана уточнююча декларація площі і проведена доплата за земельні ділянки позивачів за січень-липень 2014 року, оскільки позивачі не вжили заходів про скасування державної реєстрації права на оренду земельних ділянок шляхом внесення відповідних записів до Поземельної книги та відомостей АС ДЗК. Саме тому відсутні підстави розцінювати дії відповідача як самовільне зайняття земельних ділянок позивачів, оскільки він має право орендувати, тобто користуватися суміжними із земельними ділянками позивачів і іншими ділянками при цьому несе відповідальність згідно договорів оренди за їх цільове використання, орендної плати орендодавцям, а також перед державою щодо сплати податку, пенсійного та соціальних внесків. Відповідач не є землевпорядною організацією і не наділений компетенцією самостійно визначити і встановити межі кожної орендованої ділянки. Позивачі не надали доказів протиправних дій із сторони відповідача щодо неповернення земельних ділянок, якими саме діями СТОВ «Колос» чинила перешкоду позивачам обробляти земельні ділянки після закінчення строку дії договорів оренди від 25.12.2008 року. Не поновивши на новий термін договорів позивачі мали всі підстави і повне право обробляти свої земельні ділянки без погодження з орендарем. Черкаським окружним адміністративним судом 09.12.2014 року задоволено позов прокурора Драбівського району та визнано неправомірними дії державної інспекції сільського господарства у Черкаській області, якою ОСОБА_3 були притягнуто до адміністративної відповідальності за неповернення тимчасово зайнятих земельних ділянок, та зобов'язано усунути виявлені порушення законодавства про адміністративні правопорушення шляхом виконання в повному обсязі подання прокуратури Драбівського району. Крім того, позивачів липні 2014 року заключили договори оренди з ФГ Згарі Курятник М.І. Доводи і та розрахунки позивачів про упущену вигоду є абстрактними і ґрунтуються на припущеннях, які об'єктивно не підтверджені і спростовуються матеріалами справи. Докази заподіяння збитків не відповідають методиці визначення розміру завданих збитків, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963. Позивачі не надали належних доказів, які б підтверджували реальні наміри самостійно вирощувати саме кукурудзу, зокрема, укладення письмових договорів на закупівлю зерна та обробіток кукурудзи, не надали доказів наявності в них відповідної техніки для вирощування, збирання та транспортування кукурудзи чи угод про її оренду, наявності в них необхідних коштів для цих потреб.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, представника позивачів, свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками земельних ділянок, що розташовані на території Вершинозгарської сільської ради Драбівського району Черкаської області, що підтверджується державними актами на право приватної власності на землю від 21.03.2001 року (ОСОБА_1.) та від 22.03.2001 (ОСОБА_2.) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.02.2014 року (ОСОБА_2.).

Відповідно до копій договорів оренди землі, укладених позивачами з відповідачем від 25 грудня 2008 року №№ 130, 183, останні передають СТОВ «Агрофірмі «Колос» у строкове платне користування власні вищевказані земельні ділянки, розміром по 3,85 га, у строкове платне користування. Строк дії договорів складає 5 років, орендна плата становить по кожному договору становить 1797 грн. (п.9 договору). Договори зареєстровані у Драбівському районному відділі Черкаській регіональній філії центр ДЗК 25.12.2008 року №№04.08.781.00587, 04.08.781.00484. Тобто дія договорів припинилася у зв'язку з закінченням строку, на який їх було укладено 25.12.2013 року (п.37 договорів). Сторони визнають той факт, що між ними не було укладено договори про продовження оренди земельних ділянок, і договір припинив свою дію 25.12.2013 року. Відповідно до п.21 договорі орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, що у якому він одержав її в оренду. Згідно довідок СТОВ «Агрофірма «Колос» від 20.11.2014 року №№34, 35 заборгованість товариства перед орандарями на даний час становить : ОСОБА_2 - 1778,67 грн., ОСОБА_1 - 1778,42 грн. За період 25 грудня 2013 року (остатній строк сплати орендної плати) по день збільшення позовних вимог 17 грудня 2014 року пройшло 357 днів. П. 14 вищевказаних договорів передбачено, що у разі невнесення орендної плати в строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,02 % за кожен день прострочення. Відповідно сума пені ОСОБА_1 становить 1778,42х0,0002х357=126,98 грн., а ОСОБА_2 1778,67х0,0002х357=126,99 грн. Відповідач визнав позов в цій частині, визнання позову не порушує прав та інтересів інших осіб, тому відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України позов в цій частині підлягає задоволенню. Також, підлягає задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача індексу інфляції та 3% річних за прострочення викання грошового зобов'язання по сплаті орендної плати. Згідно ч.2 ст.626 ЦК України боржник, який прострочи, виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми. Позиція представника відповідача, про те, що ці види відповідальності не передбачені умовами договорів, а тому не можуть бути до них застосовані не ґрунтується на законі. Так, згідно постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року № 6-49цс12, якою усунуто розбіжність у практиці касаційних судів, визначено, що правильним є застосування одночасно до боржника пені, передбаченої у договорі, та санкцій за ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. За повідомленням Державної служби статистики України індекс інфляції за період з січень-листопад 2014 року становить 121,2%. Дана інформація є загальнодоступною, тому суд вважає, що підтверджувати її окремими доказами не потрібно. Таким чином сума боргу по орендній платі з урахуванням індексу інфляції ОСОБА_1 становить - 1778,42х1,212=2155,45 грн., для ОСОБА_2 - 1778,67х1,212=2155,74 грн. Сума 3% річних для ОСОБА_1 становить 1778,42х0,03х357:365=52,18 грн., для ОСОБА_2 - 1778,67х0,003х357:365=52,19 грн. Вказані суми підлягають стягненню на користь позивачів, оскільки відповідач підтвердив факт прострочки грошового зобов'язання перед позивачами довідками.

Щодо вимоги про стягнення заподіяної позивачам шкоди у виді упущеної вигоди, у зв'язку з самовільним зайняття земельних ділянок, що належать позивачам, відповідачем, суд вважає, що позивачі не довели суду факт спричинення відповідачем такої шкоди.

В позовній заяві позивачі вказують, що дії відповідача по неповерненню їм земельних ділянок після закінчення договорів оренди землі та в подальшому вирощування на їх землях сільськогосподарських культур у 2014 році, позбавило їх прав, як власників, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Твердження позивачів про те, що відповідач зобов'язаний був передати земельні ділянки після закінчення договорів оренди землі за актами прийому - передачі не відповідає умовам укладених договорів так і законодавству. Аналіз укладених договорів між сторонами свідчить про те, що договорами не визначений порядок повернення земельних ділянок. В договорі визначено умови повернення земельних ділянок, а саме, п.21 договорів передбачено, що після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому порівняно з тим, що у якому він одержав її в оренду. Тобто, визначено про якість землі, яка повинна бути повернута, а не про порядок її повернення. Інші умови у договорах відсутні. Одночасно, позивачі посилаються на норму ст.34 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161, яка на їх думку зобов'язує відповідача оформити повернення землі актами прийому-передачі. Відповідно вказаної норми у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Аналіз норм в сукупності даного закону свідчить, що закон зобов'язав сторони договору оренди землі провести прийом - передачу землі орендарю орендодавцем, що прямо вказано в ст.17 даного закону, а ст.34 даного закону вказує, що процедура повернення застосовується так, яка визначено сторонами у договорі. Оскільки, як зазначалося вище, договори оренди землі не місять умов повернення земельних ділянок після закінчення дії договору за актом передачі, тому суд вважає, що після закінчення дії договору, позивачі мали право використовувати свої земельні ділянки без оформлення актів прийому-передачі.

Щодо посилання позивачів на перешкоди відповідача по відновленню меж земельних ділянок, суд зазначає наступне.

Відповідно до норм Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року № 899 вбачається, що виділення в натурі земельної ділянки відбувається під час оформлення права власності на земельну частку (пай). Так, зокрема в ч.1 ст.5 даного закону передбачено повноваження сільських районних державних адміністрацій розглядати заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Такі документи позивачі отримали - державні акти на право власності на земельну ділянку. При отриманні державного акту виготовляється технічна документація, в якій вказуються координати земельної ділянки, тобто виділення її в натурі. Цей порядок регламентувався на час видачі державного акта Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування, затвердженою наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43, зокрема п.1.16 даної інструкції. Сторони визнають, що землевпорядною організацією у вересні 2013 року була виготовлена технічна документація для відновлення меж земельних ділянок в натурі. Дана процедура регулюються Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція №376). Відповідно до п.3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Відтак, позивачі мали повне право здійснити встановлення межових знаків на своїх земельних ділянках незалежно від волі користувача чи власників суміжних земельних ділянок, лише попередньо повідомивши їх про проведення таких робіт. З копії листа № 24 від 13.03.2014 року СТОВ «Агрофірма «Колос» вбачається, що відповідач був повідомлений про винесення в натурі меж земельних ділянок власники, яких не продовжили договори оренди землі, в тому числі і позивачів. Таким чином, посилання позивачів, що своєю неявкою відповідач перешкодив 13 березня 2014 року проведення вказаних робіт суд вважає необґрунтованим з вищенаведених підстав. Оскільки позивачі були замовниками таких робіт, останні мали право правомірно вимагати виконання такої роботи у землевпорядної організації, з якою укладені були договори на викання таких робіт.

Відтак, після закінчення договорів оренди землі позивачі мали право як виділити межі земельних ділянок, так і розпоряджатися нею на власний розсуд, реалізуючи своє право власності.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач з квітня 2014 року по жовтень 2014 року засіяв і зібрав урожай на земельних ділянках позивачів. Дані факти визнаються сторонами по справі, не виникає у цьому сумнівів у суду, тому окремим доказами даний факт не потрібно підтверджувати, що передбачено ч.1 ст.61 ЦПК України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням і охороною земель» від 19.06.2003 року № 963 самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Оскільки після припинення дії договорів між сторонами нових договорів не було укладено, що визнають сторони, суд вважає, що використання відповідачем земельних ділянок позивачів у квітні 2014 року по жовтень 2014 року є протиправним і є їх самовільним зайняттям. Твердження відповідачів про те, що вони використали ці ділянки вимушено, оскільки їм не було відомо про межі земельних ділянок позивачів суд вважає безпідставним, оскільки орендар зобов'язаний законом, зокрема ст. 17 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161 прийняти конкретні земельні ділянки, що орендуються згідно акту прийому передачі, та обробляти в цих межах. Інші дії по обробці землі без офіційного оформлення права користування, і якщо це прямо не передбачено законом, заборонені і трактуються як самовільне зайняття землі. Проте, суд вважає, що протиправні дії відповідача не призвели до завдання шкоди позивачам з огляду на наступне. З отриманих на запит суду Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна № 31853249 від 29.12.2014 та № 31974960 від 31.12.2014 вбачається, що земельні ділянки, що належать позивачам передані ними в оренду ФГ Згарі: договір з ОСОБА_5 укладений 24.07.2014 року, зареєстрований 21.08.2014 року, договір з ОСОБА_2 укладений 24.07.2014 року, зареєстрований 29.07.2014 року, з опису речового права слідує, що дані договори укладені строком на 5 років, розмір орендної плати становить 5% від вартості земельної ділянки. Таким чином, факт укладання позивачами договорів оренди землі спростовує їх твердження, що вони були позбавлені можливості розпоряджатися своїм майном, як власники земельних ділянок, під час протиправних дій відповідача. Твердження представника позивача, що укладені договори оренди не мають значення для справи, оскільки згідно ст.19 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161 при передачі в оренду сільськогосподарських угідь для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строк дії договору оренди земельних ділянок визначається з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою, у зв'язку з чим вони не почали діяти суперечить чинному законодавству. Так, згідно ч.1 ст.210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державний реєстрації лише у випадках, встановлених законом, такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Ст.6 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161 визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державний реєстрації. Таким чином, оскільки вищевказані договори були належним чином зареєстровані, позивачі з цього часу набули права щодо виплати їм орендної плати, обумовленої умовами договору, а всі ризики щодо можливості використання земельною ділянкою несе орендар. Ст. 19 Закону України «Про оренду землі» вказує на те, що при укладені договорів оренди землі сторони повинні враховувати періоди ротації основної сівозміни, проте чітких строків для сторін дана норма не встановлює, а остаточно сторони самостійно і вільно можуть домовлятися про строки дії договору. Таким чином, судом не встановлено факт завдання діями відповідача майнової шкоди позивачам, і з цих же вищенаведених підстав, суд вважає, що позивачам не було завдано й моральної шкоди. Тому у задоволенні позову в цій частині потрібно відмовити.

На підставі ч.1 ст.210, ч.2 ст.626 ЦК України, ст.ст. 6, 34 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 року № 161, п.3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376, керуючись , ст.ст. 208-209, 212-216 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди землі від 25 грудня 2008 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 2155 гривень 45 копійок, пеню у сумі 126 гривень 98 копійок, 3 % річних у сумі 52 гривні 18 копійок, а всього 2334 гривні 61 копійку.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 23 гривні 31 копійку.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди землі від 25 грудня 2008 року з урахуванням індексу інфляції у сумі 2155 гривень 74 копійки, пеню у сумі 126 гривень 99 копійок, 3 % річних у сумі 52 гривні 19 копійок, а всього 2334 гривні 92 копійки.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Колос» на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 23 гривні 31 копійку.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана сторонами протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Черкаської області через Драбівський районний суд Черкаської області.

Головуючий:

Повний текс рішення виготовлений 20.02.2015 року.