У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» на рішення апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що працював у відповідача з 14 листопада 1985 року, а наказом від 15 серпня 2012 року № 183-к його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, однак повний розрахунок з ним було проведено лише 30 квітня 2014 року на підставі судового наказу.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» (далі - ДП «Львівський НДРІ») на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 серпня 2012 року до 29 квітня 2014 року у розмірі 46 400 грн та 360 грн комісійного збору, стягнутого з нього при перерахуванні грошових коштів відповідно до судових наказів, допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 2 325 грн 44 коп.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Львівський НДРІ» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 серпня 2012 року до 29 квітня 2014 року у розмірі 19 768 грн 09 коп. з урахуванням обов'язкового податку. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, збільшено розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 серпня 2012 року до 29 квітня 2014 року до 46 400 грн з урахуванням обов'язкових платежів та зборів, збільшено розмір судового збору, що підлягає стягненню з ДП «Львівський НДРІ» в дохід держави до 464 грн.

У касаційній скарзі ДП «Львівський НДРІ» просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку з невиплатою ОСОБА_3 при звільненні всіх сум, що належали йому на день звільнення з вини відповідача, останній повинен сплатити позивачу середній заробіток за 205 днів затримки розрахунку за період з 16 серпня 2012 року до 29 квітня 2014 року в розмірі 19 768 грн 09 коп. з урахуванням обов'язкового податку.

Змінюючи судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та збільшуючи розмір стягнутої на користь позивача суми, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції невірно проведено розрахунок середнього заробітку, який підлягав стягненню з ДП «Львівський НДРІ», оскільки затримка становить 429 робочих днів.

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 працював на ДП «Львівський НДРІ» з 14 листопада 1985 року та був звільнений наказом від 15 серпня 2012 року № 183-к на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Повний розрахунок з ним проведено лише 30 квітня 2014 року.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Абзацами 2, 3 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядку) передбачено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, згідно з табелем обліку робочого часу ОСОБА_3, наказом від 20 квітня 2012 року № 127 «Про тимчасовий режим роботи» та довідкою підприємства від 31 січня 2014 року № 16 позивач відпрацював у червні 2012 року 19 робочих днів, а в липні 2012 року 1 робочий день, тому відповідно до наведеного вище Порядку середньомісячне число робочих днів складає 10 робочих днів.

Таким чином, з моменту непроведення з позивачем розрахунку, тобто з 16 серпня 2012 року до 29 квітня 2014 року, пройшло 205 робочих днів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року № 6-87цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

При цьому у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд не врахував, що позивач був звільнений 15 серпня 2012 року, а наказ від 20 квітня 2012 року № 127 «Про тимчасовий режим роботи», а саме про роботу один день у місяць, вступив в дію з 1 липня 2012 року, у зв'язку з чим у липні 2012 року ОСОБА_3 працював згідно з графіком роботи підприємства та дійшов передчасного висновку, що з моменту непроведення з позивачем розрахунку пройшло 429 робочих днів.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного підприємства «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик