Головуючий суду 1 інстанції - ОвчаренкоО.Л.
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 425/833/15-ц
Провадження № 22ц/782/219/15
УХВАЛА

Іменем України

25 травня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів - Дронської І.О., Орлова І.В.,

при секретарі: Коротенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Луганської області справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 06 квітня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня» про визнання законним наказу № 112 від 28.05.2002 року, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня» про визнання законним наказу № 112 від 28.05.2002 року, стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що з 01.08.1985 року працює в Рубіжанський міській лікарні на посаді лікаря акушера-гінеколога. З 21.05.1987 року по 13.07.1987 ріку приймав участь в роботах з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. На військові збори був призваний разом з працівником лікарні ОСОБА_3 В 2009 році він став інвалідом 2 групи 1 категорії ліквідатора аварії на ЧАЕС. Для перерахунку його пенсії необхідна довідка про заробітну плату за період роботи в зоні відчуження. З цього приводу він звернувся з заявою до головного лікаря Рубіжанської міської лікарні Кравченко Е.А., який відмовив у видачі такої довідки. Однак, раніше така довідка видавалася відповідно до наказу № 112 від 28.05.2002 року, в якому зазначалося про проведення перерахунку заробітної плати працівникам Рубіжанського територіально-медичного об'єднання учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач просив суд визнати законним наказ № 112 від 28.05.2002 року про перерахунок заробітної плати Рубіжанського ТМУ «Рубіжанська міська лікарня», стягнути з комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 06 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня» про визнання законним наказу № 112 від 28.05.2002 року, стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Позивач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня» в судове засідання не з'явився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наказ № 112 від 28.05.2002 року ніким не оскаржувався і не був скасований, тобто є чинним, що відповідачем не оспорюється, доказів на спростування цього позивачем суду не надано, як не надано доказів на підтвердження того, що наказом №112 від 28.05.2002 року були порушені, не визнані чи оспорювані права чи інтереси позивача ОСОБА_2

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції вважав, що вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів порушення відповідачем його законних прав, внаслідок чого йому було завдано моральну шкоду.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Так, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 01.08.1985 року зарахований на посаду лікаря-гінеколога «Рубіжанської міської лікарні», що підтверджується трудовою книжкою.

Згідно довідки КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» від 27.03.2015 року ОСОБА_2 працював в «Рубіжанській міській лікарні» на посаді лікаря акушера-гінеколога в періоди часу з 01.08.1985 року по 20.01.1988 року, з 20.01.1988 року по 02.10.1988 року, з01.11.2010 року працює по теперішній час.

Відповідно до довідки Управління охорони здоров'я Рубіжанської міської ради від 06.04.2015 року Рубіжанська міська лікарня у 1995 році згідно рішення міськвиконкому Рубіжанської міської ради № 1605/3 від 26.12.1995 року реорганізована у Рубіжанське територіальне медичне об'єднання, яке в свою чергу реорганізоване в Рубіжанську центральну міську лікарню управління охорони здоров'я Рубіжанської міської ради згідно рішення міськвиконкому Рубіжанської міської ради від 28.05.2003 року.

ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інвалідом 2 групи.

В наказі Рубіжанського територіально-медичного об'єднання № 112 від 28.05.2002 року зазначено про необхідність здійснити перерахунок заробітної плати працівникам Рубіжанського територіально-медичного об'єднання учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за підвищеними на 100% тарифними ставками і премії у розмірі 60% згідно листа Мінпраці України від 09.06.1995 року № 224/813 і постанов РМ УРСР від 08.05.1986 року № 1685 і РМ УРСР і Укрпрофспілки від 10.06.1986 року № 207-7 для видачі довідок для перерахунку пенсії ОСОБА_3А.».

Із матеріалів справи вбачається, що наказ № 112 від 28.05.2002 року не скасований, ніким не оскаражувався та не оскаржується, що свідчить про те, що зазначений наказ є чинним.

Відповідно до ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Реалізуючі передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_2 просив суд визнати законним наказ № 112 від 28.05.2002 року, який ніким не оскаржувався і не скасований, що не заперечується сторонами.

Діючим законодавством, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами, не передбачено визнання законним наказу, який ніким не оспорюється, не скасований, є чинним. І тільки у разі пред'явлення до суду позову про визнання незаконним чи скасування вказаного наказу, може йти мова про визнання такого наказу законним та лише при розгляді такого спору суд і буде зобов'язаний дати оцінку цьому наказу і уже в межах такого саме позову виникає необхідність аналізу законності наказу № 112 від 28.05.2002 року.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання наказу № 112 від 28.05.2002 року законним, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що зазначеним вище наказом його права чи інтереси були порушені, невизнані чи оспорені.

Що стосується відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то в даному випадку висновки суду першої інстанції відповідають як матеріалам справи, так і вимогам діючого законодавства.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як вбачається із тексту позовної заяви, позивач вважає, що моральна шкода йому завдана незаконною відмовою відповідача у видачі довідки із зазначенням перерахованої позивачу заробітної плати за період виконання робіт по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не надав суду доказів, які б підтверджували обставини щодо завдання йому відповідачем моральної шкоди через порушення його законних прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково визнав, що рішенням Кремінського районного суду Луганської області відмовлено йому в задоволенні позову, не звернувши уваги на текст вказаного рішення, в якому зазначено, що довідка повинна видаватися підприємством згідно нормативних актів 1986 - 1990 років не заслуговують на увагу з наступних підстав. Так дійсно, в рішенні Креміського районного суду Луганської області від 24.05.2013 року зазначено про те, що видача довідок про заробітну плату проводиться підприємствами відповідно до первинних документів про період участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС за нормативними документами того часу. Отже, в рішенні зазначений порядок видачі довідок про заробітну плату, який визначений нормативно-правовими актами. Разом з тим, що стосується саме прав позивача стосовно зобов'язання комунальну установу «Рубіжанська центральна міська лікарня» здійснити перерахунок заробітної плати за роботу, пов'язану з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС за період з 21 травня 1987 року по 13 липня 1987 року та видати довідку з цих підстав, то рішенням суду у задоволенні позовних вимог було відмовлено за необґрунтованістю у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не надав суду доказів на підтвердження нарахування йому підвищеної тарифної ставки та премії до 60% у зазначений вище період.

Отже, рішенням Кремінського районного суду від 24.05.2013 року не встановлено порушення комунальною установою «Рубіжанська центральна міська лікарня» прав позивача щодо видачі довідки з підстав зазначених позивачем у позові.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що діями комунальної установи «Рубіжанська центральна міська лікарня» в межах даного позову позивачу моральна шкода не спричинена.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, так як суд дав всім обставинам, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, належну правову оцінку в сукупності з іншими доказами по справі, а доводи апелянта з цього приводу фактично містять його суб'єктивне тлумачення норм матеріального права і направлені на переоцінку доказів, які судом першої інстанції були належним чином досліджені та оцінені.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись, ст.ст. 303, 307, 308, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 06 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: