АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 5895 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Клочко І.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

представника відповідача Зубар О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди;

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», поданою представником ПрокопчукомСергієм Васильовичем

на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 10 березня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.03.2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «Укргазвидобування» про стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 36839 грн. 01 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Укргазвидобування» на користь державного бюджету України судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, Прокопчук С.В., діючи в інтересах ПАТ «Укргазвидобування», подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду, в частині задоволення позову, скасувати та ухвалити, в цій частині, нове рішення про відмову в позові. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми ст.ст. 44, 94 КЗпП України та ст.ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці». Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність заборгованості ПАТ «Укргазвидобування» перед позивачкою позаробітній платі в сумі 36 839,01грн. на підставі положень пунктів 1.6. та 2.6. Галузевої угоди на 2012-2014 роки, укладеної між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» і Профспілкою працівників нафтової і газової промисловості України (надалі - Галузева угода). Таким чином, оскаржуваним рішенням безпідставно стягнуто з Відповідача заборгованість із заробітної плати, яка є вихідною допомогою та не відноситься до заробітної плати.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про можливість поновлення Позивачці строку звернення до суду у зв'язку із сподіванням останньої на добровільне вирішення питання після винесення ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2014р., якою залишено без змін Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.03.2014р. у справі № 826/1190/14 за позовом ПАТ «Укргазвидобування» до Територіальної державної інспекції праці у м. Києві про скасування припису від 27.01.2014р. № 26010-28/75-28.

Таким чином, за відсутності поважних причин пропуску строків звернення до суду, суд першої інстанції самостійно, без подання Позивачкою заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду, поновив строки звернення до суду, чим порушив ст.ст. 233, 234 КЗпП України та ст. 267 ЦК України.

Оскільки ПАТ «Укргазвидобування» не підписувало Галузеву угоду та не відноситься до суб'єктів, які перебувають у сфері дії сторін, що її уклали, поширення її на Відповідача суперечить ст. 97 КЗпП України та ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди». Тобто, у Колективному договорі ПАТ «Укргазвидобування» на 2012-2014 роки відсутні положення, які б встановлювали більші розміри вихідної допомоги при звільненні працівника на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, ніж ті, які передбачені ст. 44 КЗпП України.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції порушено ст.ст, 44, 94 КЗпП та ст. 1,2 Закону України «Про оплату праці», що призвело до помилки у правовій оцінці обставин щодо наявності заборгованості по заробітній платі; за відсутності поважних причин поновлено строки звернення до суду; не застосовано закон, який підлягав застосуванню до цих правовідносин (ст. 97 КЗпП України та ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди»), внаслідок чого суд першої інстанції помилково поширив положення Галузевої угоди на 2012-2014 роки на ПАТ «Укргазвидобування», та за відсутності правових підстав частково задовольнив позовні вимоги.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача Зубар О.В. підтримала подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. Позивачка ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

За ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 4 Закону України «Про оплату праці» визначені джерела коштів на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, та госпрозрахункових підприємств.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати відносяться інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік. премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії трудової книжки від 26.08.1982 року, ОСОБА_2 була переведена до Дочірньої компанії «Укргазвидобування» (а.с.9).

На підставі наказу від 19.12.2013 року №107-к, ОСОБА_2 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу (а.с. 12), про що зазначено в трудовій книжці (10).

Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 відповідно до довідки №13-1/26 від 23.02.2015 року, виданою ПАТ «Укргазвидобування», становить 12279,67 грн. (а.с.61).

У своїй скарзі Апелянт посилається на те, що положення, закріплені в Угоді від 18.01.2012 року між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», з однієї сторони, і Профспілкою працівників нафтової і газової промисловості України, з другої сторони, на 2012-2014 роки (далі - Галузева угода), відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди» та Генеральної угоди про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010-2012 роки, не можуть бути застосовані до трудових правовідносин, що виникли між працівником ПАТ «Укргазвидобування» та самим підприємством.

На підставі цих припущень Апелянт відмовляється виплатити частину заробітної плати в розмірі, яка передбачена п.2.6. Галузевої угоди на 2012-2014 роки для працівників, вивільнених у зв'язку з реорганізацією Підприємства та скороченням чисельності штату.

В основі свого обґрунтування Апелянт, всупереч рішенню Київського апеляційного адміністративного суду, зазначає, що ПАТ «Укргазвидобування» безпосередньо не брало участі у підписанні Галузевої угоди та не відноситься до сфери управління сторін, які уклали Галузеву угоду.

Проте, пунктом 2.1. Колективного договору між «Укргазвидобування» (Роботодавець) і працівниками «Укргазвидобування» на 2012-2014 роки передбачено, що сторони Колективного договору у сфері гарантій забезпечення зайнятості та захисту звільнених працівників керуються чинним законодавством України, Генеральною та Галузевою угодою, пунктом 1.3. Колективного договору «Укргазвидобування» визначено, що предметом Колективного договору є додаткові норми та положення про оплату і умови праці, соціальне і житлово-побутове обслуговування працівників, соціальні допомоги, пільги і компенсації, які надаються Товариством і не суперечать чинному законодавству України та Галузевій угоді.

Таким чином, ПАТ «Укргазвидобування» у Колективному договорі, самостійно й прямо встановлює, що у сфері гарантій прав забезпечення зайнятості та захисту звільнених працівників, підприємство керується Галузевою угодою,при цьому норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді. В свою чергу, Галузева угода не передбачає вибіркового застосування передбачених нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників.

Крім того, на момент підписання та реєстрації Галузевої угоди ПАТ «Укргазвидобування» було Дочірньою Компанією «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України»,яка є стороною Галузевої угоди.

У 2012р. ДК «Укргазвидобування» згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.06.2012р. №360-р реорганізовано шляхом перетворення в ПАТ «Укргазвидобування». Відповідно до п.3 цього ж розпорядження управління корпоративними правами стосовно Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» здійснює НАК «Нафтогаз України» за погодженням з Міністерством енергетики та вугільної промисловості відповідно до законодавства.

Листом від 23.12.2013 р. №2/14-4993 Міненерговугілля підтвердило, що положення Галузевої угоди є обов'язковими для виконання ПАТ «Укргазвидобування», яка є правонаступником дочірньої компанії «Укргазвидобування» (копія листа та лист Міністерства соціальної політики України від 25.12.2013 р. № 14823/0/14-13/18).

27.01.2014 року відповідно до припису №26-10-28/75-28 Територіальною державною інспекцією праці у м. Києві було встановлено порушення ПАТ «Укргазвидобування» вимог частини 4 статті 97 Кодексу законів про працю України.

20.03.2013 року Окружним адміністративним судом м. Києва в адміністративному позові ПАТ «Укргазвидобування» до Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві про визнання протиправним та скасування припису від 27.01.2014 р. №26-10-28/75-28 було відмовлено повністю (копія Постанови суду).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2014 року Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 березня 2014 року було залишено без змін. Тобто, по відношенню до ОСОБА_2 відповідачем було порушено вимоги ст. 116 Кодексу законів про працю, яка зобов'язує підприємство виплатити всі суми, які належать працівнику, в день звільнення.

У своїх доводах Апелянт не відносить допомогу, передбачену п.2.6. Галузевої угоди, до заробітної плати. На цьому ж обґрунтовується і твердження про сплив позовної давності.

Відповідно до ст. 94 «Заробітна плата» КЗпП - оплата праці, права працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом законів про працю, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами, до яких згідно зі ст. 97 КЗпП та ст.15 Закону України «Про оплату праці» відноситься Галузева угода.

Відповідно до ст. 2. «Структура заробітної плати» Закону України «Про оплату праці» зарплата включає «інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.»

У своїх доводах Апелянт посилається на документи при розгляді фонду оплати праці (зарплати).

Зокрема, в п. 2.6. Галузевої угоди вказано, що «працівникам, вивільненим у зв'язку з реорганізацією підприємста, скороченням чисельності, крім вихідної допомоги, передбаченої чинним законодавством, за рахунок коштів Підприємства виплачується допомога, що встановлюється колективним договором залежно від загального стажу роботи на підприємствах галузі, але не менше: жінкам зі стажем роботи:понад 12 років - тримісячного середнього заробітку...».

Тобто допомога, вказана в п.2.6. Галузевої угоди, відноситься до «інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства» (окрім Галузевої угоди), встановлена додатково до вихідної допомоги при припиненні трудового договору, і відповідно до ст. 2. «Структура заробітної плати» Закону України «Про оплату праці» є частиною заробітної плати.

Підпунктом 14.1.148 ст.14 Податкового кодексу України також встановлено, що заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Щодо спливу позовної давності - Конституційний суд України 15.10.2013р. вніс рішення за №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 про те, що працівник може звернутись до суду з вимогою про стягнення заробітку без обмеження строками, а саме:

У частині першій статті 233 КЗпП передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення трудових спорів. Однак відповідно до частини другої статті 233 КЗпП «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

Конституційний суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких.

Таким чином, Апелянт дотримується невірного висновку щодо необов'язковості виконання Гарантій забезпечення зайнятості та захисту прав працівників щодо належних позивачці виплат відповідно до положень Галузевої угоди.

Висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідача про стягнення заробітної плати є обґрунтованими та підлягають задоволенню є вірним та таким, що відповідає вимогам закону.

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», подану представником Прокопчуком СергіємВасильовичем відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: