Справа № 727/9601/14-ц
Провадження № 2/727/64/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Чебан В.М.

при секретарі Руснак І.Д.

з участю позивача ОСОБА_1

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, посилаючись на те, що в період з 10.06.2012р. по 04.03.2013р. відповідач позичив у неї грошові кошти в сумі 31 660 гривень. На її вимогу відповідач відмовився повертати їй борг, посилаючись на своє скрутне матеріальне становище.

Позивачка вказує, що 07 січня 2014 року, вона звернулася до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою про шахрайські дії відповідача, який заволодів її грошовими коштами в сумі 31 660 грн.

Постановою про закриття кримінального провадження Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 18.03.2014 року було встановлено, що в діях ОСОБА_3 немає складу кримінального правопорушення та відносини які склались між позивачем та відповідачем мають виключно цивільно-правовий характер, а тому цивільно-правові спори повинні вирішуватись виключно в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник вчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь- який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, двічі, 07.04.2014 та 18.04.2014 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення боргу. Дана вимога відповідачем виконана не була.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, звуко-і відеозаписів.

Зокрема, позивач зазначає, що свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 можуть підтвердити факт позики у неї з боку відповідача зазначених грошових коштів з сумі 31 660 гривень. Окрім того в неї наявні інші докази, які в сукупності підтверджують факт позики грошових коштів відповідачем. Це звукозаписи телефонних розмов між нею та відповідачем, в яких він визнає і підтверджує факт свого боргу перед нею.

Окрім цього, позивач зазначає, що діями відповідача їй, було заподіяно і моральної шкоди.

Як зазначено в позовній заяві, вважає, що дії Відповідача щодо несвоєчасного повернення грошових коштів є незаконними та порушують її життєвий уклад, призводять до її нервових стресів, внаслідок чого вона втратила душевний спокій та рівновагу, погіршилися її стосунки з оточуючими людьми.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір спричиненої моральної шкоди позивачка оцінює в 1000 грн. На підставі викладеного просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму боргу, яка складає 31,660 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн. Крім цього, просить покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явився, однак просив розглядати справу у його відсутність та направив до суду письмові заперечення на позов, згідно яких він позовні вимоги не визнає повністю, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Зокрема, пояснює, що згідно норм Цивільного кодексу України, надані позивачем платіжні документи не можуть бути доказами по справі. Крім цього, зазначає, що звукозаписи телефонних розмов на диску між позивачем та ним є неналежними та недопустимими доказами в розумінні ч.1 ст.59 ЦПК України, яка визначає, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідач, стверджує, що згоди на фіксування телефонних розмов позивачеві не надавав, надані записи телефонних розмов не підтверджує, вважає, що вони не можуть бути використані в якості доказів.

Згідно ч.2 ст. 218 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Тому відповідач вважає, що покази свідків не можуть братися судом до уваги.

Крім цього відповідач у своїх запереченнях зазначає, що жодний з документів прилучених до матеріалів справи позивачем не містить доказів того, що позивач перераховувала йому гроші, або сплачувала гроші за його кредитними договорами. В деяких платіжних документах відсутній платник, в решті документів зазначений особисто платник ОСОБА_7 з вищевказаними призначеннями платежів.

Враховуючи викладене, в задоволенні позову ОСОБА_1 до нього про стягнення боргу в сумі 31 660 грн. та моральної шкоди 1000 грн. просив - відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши письмові матеріали страви, вважає що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Судом встановлено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 18.03.2014 року було встановлено, що відсутній склад злочину в діях відповідача ОСОБА_3 та відносини які склались між позивачем та відповідачем мають виключно цивільно-правовий характер, а тому цивільно-правові спори повинні вирішуватись в судовому порядку (а.с.8).

Крім цього, 07.04.2014 та 18.04.2014 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення боргу, що підтверджується копіями рекомендованого повідомлення про отримання відповідачем вимог про повернення боргу (а.с.20-21).

Відповідно до частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості.

Частинами 1, 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі N 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Однак, судом встановлено, що взаємовідносини між сторонами базувалися виключно на довірливих взаємостосунках. Жодним чином в письмовій формі не регламентувалися боргові зобов'язання по поверненню грошових коштів, чого не заперечувала в судовому засіданні сама позивачка.

Що стосується нотаріально посвідчених заяв свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, їм про всі обставини даної справи відомо тільки зі слів позивачки ОСОБА_1 Крім цього, дані свідчення суд не бере до уваги, виходячи з наступного.

Так, за змістом ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достатності та достовірності.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

В силу статті 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі.

Статтею 218 ЦК України, яка регулює правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Статтею 1051 ЦК України встановлено, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У абз. 2 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Крім цього, надані позивачем квитанції про перерахунок коштів відповідачу ОСОБА_3, а також громадянці ОСОБА_8, не є підтвердженням передачі грошей відповідачу як позики.

Відповідно, до офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв'язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, Конституційний суд України в своєму рішенні по справі № 1-9/2012 від 20 січня 2012 року (№2-рп/2012) дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

За наведених обставин, суд вважає, що прилучені позивачем до матеріалів справи звукозаписи телефонних розмов між позивачем та відповідачем, які відповідач в своїх письмових поясненнях заперечує, не можуть бути належними та допустимими доказами по справі.

У зв'язку з тим, позивач не довела належними та допустимими доказами ті обставини на які вона посилалася як на предмет позову, не надала суду жодного підтвердження про укладення з відповідачем саме договору позики, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Наявні в матеріалах справи докази не є доказами надання позивачкою відповідачу позики.

На підставі викладено, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу - слід відмовити.

Керуючись вимогами ст.ст. 208, 218, 526, 530, 629, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: