У Х В А Л А

28 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сімоненко В.М.,Григор'євої Л.І.,Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Слов'янської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на спадкове майно за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_4, відділу Держземагенства у Межівському районі Дніпропетровської області, третя особа - Слов'янська сільська рада Межівського району Дніпропетровської області, про визнання недійсним заповіту та його дублікату, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

в с т а н о в и л а:

У липні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Слов'янської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області (далі - Слов'янська сільська рада), третя особа - ОСОБА_5, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_6 через вступ в управління та розпорядження спадковим майном та визнати право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Слов'янської сільської рада в порядку спадкування за заповітом.

У грудні 2010 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_4, відділу Держземагенства у Межівському районі Дніпропетровської області, третя особа - Слов'янська сільська рада, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив: визнати недійсними заповіт ОСОБА_6, складений 22 травня 2000 року та посвідчений Слов'янською сільською радою, а також його дублікат; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4; визнати за ним право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Слов'янської сільської рада, в порядку спадкування за законом.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_6 за заповітом від 22 травня 2000 року (дублікат) через вступ в управління та розпорядження спадковим майном в шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини. Визнано за ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,730 га, у порядку спадкування за заповітом ОСОБА_6 від 22 травня 2000 року. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково: визнано недійсним заповіт ОСОБА_6, складений 22 травня 2000 року та посвідчений Слов'янською сільською радою; визнано недійсним дублікат спірного заповіту, виданий Слов'янською сільською радою 24 грудня 2010 року; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27 жовтня 2008 року, виданий Межівським районним відділом земельних ресурсів на ім'я ОСОБА_4 У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2014 року відмовлено у відкритті провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2014 року відмовлено у відкритті провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 з підстав, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року відхилено касаційну скаргу Слов'янської сільської ради та ОСОБА_4 та залишено без змін рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2014 року.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року ОСОБА_4 порушує питання про перегляд ухвали касаційного суду, скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення районного суду з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 48, 71, 75-76, 80, 549 та 550 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), статті 1269 Цивільного кодексу України та пунктів 17, 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 та зареєстрованої 26 жовтня 1994 року за № 256/466 (далі - Інструкція), а також неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права (статей 10-11, 59-60, 212-214, 308-309 та 338 ЦПК України) - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2011 року, 10 жовтня 2012 року та 10 грудня 2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За змістом пунктів 1 та 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під судовим рішенням у подібних правовідносинах слід розуміти таке, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, заяву про перегляд ухвали в якій подано ОСОБА_4, судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6

В книзі реєстрації нотаріальних дій Слов'янської сільської ради та її виконавчого комітету за період з 22 листопада 1999 року по 4 липня 2000 року за № 278 зареєстровано заповіт ОСОБА_7 від 22 травня 2000 року, заповіт ОСОБА_6 від 22 травня 2000 року зареєстровано у зазначеній книзі за № 278а на ім'я ОСОБА_8

Із тексту наданого ОСОБА_4 заповіту, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Слов'янської сільської ради 22 травня 2000 року за реєстровим № 278а, а також його дублікату, вбачається, що ОСОБА_6 зробила заповідальне розпорядження на користь ОСОБА_4

Судами також встановлено, що в книзі реєстрації нотаріальних дій Слов'янської сільської ради міститься акт від 22 травня 2000 року, складений одноособово секретарем Слов'янської сільської ради про те, що в реєстраційному записі № 278а від 22 травня 2000 року в графі 5 «зміст нотаріальної дії» допущено помилку. Вірно читати: заповіт посвідчений на ОСОБА_4 У самому записі нотаріальної дії виправлення належним чином не зазначено.

Згідно висновку експертного дослідження судово-технічної експертизи документів Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені засл. проф. М.С. Бокаріуса від 11 лютого 2010 року № 924, у заповіті від 22 травня 2000 року, складеному від імені ОСОБА_6, в графі «Заповідаю» первинний запис піддавався підчищенню, на його місті друкувався запис, що читається.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_5, апеляційний суд, з висновком якого погодився й касаційний суд, керувався тим, що заповіт, складений ОСОБА_6, є недійсним з передбачених статтею 48 ЦК УРСР підстав. Виправлення, підчищення, які містяться в спірному заповіті, носять суттєвий характер, так як, стосуються прізвища, імені та по-батькові спадкоємця, що підтверджується висновком експертного дослідження, не були застережені посадовою особою виконавчого комітету Слов'янської сільської ради перед підписом заповідача, а акт від 22 травня 2000 року про виправлення допущеної помилки складено посадовою особою одноособово без відому особи, яка склала заповіт, що суперечить вимогам пунктів 17, 19 Інструкції.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_8 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6, оскільки фактично проживав в домоволодіння матері. ОСОБА_5 з вимогою про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері не звертався, а прийняв спадщину після смерті брата відповідно до вимог статті 1269 ЦК України, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в шестимісячний строк.

Разом з тим, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2012 року касаційний суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та передаючи справу на новий розгляд, виходив з того, що суд попередньої інстанції, зазначивши про відсутність підпису заповідача на оспорюваному заповіті та посвідчення останнього з порушенням вимог Інструкції, не звернув уваги на те, що висновком судово-почеркознавчої експертизи не встановлено факт підробки підпису в заповіті (згідно з висновком вирішити питання про виконання заповідачем підпису в заповіті не можливо).

Зазначене рішення суду не свідчить про подібність правовідносин зі справою, заяву про перегляд рішень в якій подано ОСОБА_4, а тому не може бути підтвердженням неоднакового застосування судом касаційної одних і тих самих норм процесуального права.

Не свідчать про неоднакове застосування судами касаційної інстанцій статті 48 ЦК УРСР та пунктів 17, 18 Інструкції ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2011 року, яку на підтвердження наявності передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підстав для подання заяви надано ОСОБА_4

Так, постановлюючи ухвалу про скасування рішень судів попередніх інстанцій та передаючи справу на новий розгляд, касаційний суд керувався й тим, що суд апеляційної інстанції, вважаючи виправлення такими, що відповідають вимогам Інструкції, не звернув увагу на те, що останню можна застосовувати лише у випадку, якщо розпорядження заповідача викликає якісь неясності або суперечки, а закреслення у заповіті такого слова, як «дочці», не викликає неясності, оскільки в подальшому чітко було зазначено прізвище, ім'я та по-батькові спадкоємців.

Відмінними від справи, рішення в якій переглядається, є правовідносини у справі, за наслідками розгляду якої, постановлено ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року. Касаційний суд, скасовуючи рішення районного та апеляційного суду в частині задоволення позову щодо встановлення факту прийняття спадщини та передаючи в цій частині справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що особа не вступила в управління або володіння спадковим майном після смерті спадкодавця, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вона перебувала в місцях позбавлення волі.

За таких обставин, наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, як і не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до Слов'янської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на спадкове майно за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_4, відділу Держземагенства у Межівському районі Дніпропетровської області, третя особа - Слов'янська сільська рада Межівського району Дніпропетровської області, про визнання недійсним заповіту та його дублікату, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді: В.М. Сімоненко
Л.І. Григор'єва
Н.П. Лященко