АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04.02.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2014 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 307970,00 грн., сумі еквівалентній 25000,00 доларів США, інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 32891,82 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 3898,14 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26.07.2013 відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 200000,00 гривень, що на момент укладання даного договору було еквівалентно 25000,00 доларів США по курсу НБУ (1 долар США - 8,00 гривень), та зобов'язався повернути позивачу грошові кошти у термін до 28.04.2014.

Однак позичальник не виконав взятих на себе за договором позики зобов'язань, грошові кошти у визначений договором термін не повернув.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04.02.2015 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 26.07.2013 в розмірі 200000,00 грн. та 3% річних в розмірі 4570,00 грн., витрати по оплаті судового збору у сумі 2045,70 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Справа № 760/16585/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/4476/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Соколова В.В.
Не погоджуючись з ухваленим судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 627250, 00 грн., та 3% річних - 18044, 18 грн. Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, не дослідив наданих позивачем доказів, зокрема, договору позики, та припустився хибного висновку, що сторонами договору визначена валюта зобов'язання у гривні, без врахування грошового еквіваленту , що прямо зазначений у договорі, а саме доларів США. Крім того апелянт вказує на те, що суд першої інстанції допустився помилки у визначені дати нарахування відсотків, а тому вважає рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуально права за неповного з'ясування обставин справи.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу, з підстав викладених у ній, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду законним і обґрунтованими, просили залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що 26.07.2013 між сторонами був укладений договір позики, грошове зобов'язання щодо надання позики відповідачу позивачем було виконано у грошовій одиниці України - гривні, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 200000 грн., що в свою чергу не позбавляє права останньої звернутися до відповідача з вимогою відшкодування інфляційних витрат за період прострочення виконання зобов'язання. Керуючись положеннями ст.ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 200000 грн. та 3% річних за прострочення грошового зобов'язання.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що 26.07.2013 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за № 1855. Відповідно до п.1 договору позивач надала відповідачу без нарахування відсотків 200000,00 грн., що за курсом за домовленістю сторін становило 25000 доларів США. Позику відповідач зобов'язувався повернути в термін до 28.02.2014 /а.с.5/.

28.02.2014 відповідачем до договору позики була власноручно написана розписка про отримання грошових коштів у розмірі 200000,00 грн., що за курсом за домовленістю сторін становило 25000,00 доларів та їх повернення до 28.04.2014 /а.с.6/

У встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув, що ним заперечувалось в ході розгляду справи, а тому грошові кошти стягнуті в судовому порядку. Разом з тим, позивач не погоджується з визначеною судом сумою позики, вважаючи, що оскільки в договорі визначений еквівалент в іноземній валюті, сума позики визначається за офіційним курсом НБУ на день проведення стягнення, в порядку визначеному ч. 2 ст.533 ЦК України.

Перевіряючи вказані доводи апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Як встановлено ч. 2 ст. 524 ЦК, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Наведену норму слід розуміти лише як надання сторонам зобов'язання права визначати його грошовий еквівалент в іноземній валюті, а не як дозвіл в усіх без винятку випадках здійснювати розрахунки (платежі) в іноземній валюті. Такий висновок випливає з порівняльного аналізу норм ст. 524 ЦК і ст. 533 ЦК, в якій йдеться про валюту виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, яка підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, коли інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже виходячи з правової природи договору позики, позичальник зобов'язується повернути таку грошову суму, яка була прийнята ним.

Умовами укладеного сторонами договору визначена валюта зобов'язання в гривні, зокрема, в п.1 договору визначено, що позичальник отримав 200000 грн., а п. 2 він зобов'язався повернути зазначену вище суму. Тобто умовами договору не визначено зобов'язання відповідача повернути грошову суму еквівалентну 25000 доларів США.

Посилання позивача на виконання своїх зобов'язань в іноземній валюті частково не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать визначеним умовам договору, заперечується відповідачем та не доведені належними та допустимими доказами.

За наведених обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність зобов'язання відповідача повернення суми позики в розмірі 200000 грн., що в свою чергу не позбавляє права позивача звернутися до відповідача з вимогою відшкодування інфляційних витрат за період прострочення виконання зобов'язання, оскільки такі вимоги були виключені позивачем при уточненні позивних вимог від 03.01.2015 /а.с.52/. А суд, в силу ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог.

Доводи позивача щодо невірного визначення дати нарахування відсотків за прострочення виконання зобов'язання також не знайшли свого підтвердження.

Судом встановлено, що умовами договору позики грошей від 26.07.2013 сторонами був визначений строк виконання відповідачем зобов'язання - 28.02.2014, проте у розпистці від 28.02.2014 сторонами визначено зобов'язання відповідача по поверненню коштів датою 28.04.2014.

Отже сторонами був змінений строк виконання зобов'язання, позивач погодилася із визначеним в розписці терміном повернення грошових коштів, про що свідчить її власний підпис в розписці.

В порядку ст. 1050 ч. 1 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Статтею 625 ЦК України встановлюється відповідальність за порушення грошового зобов'язання, зокрема обов'язок боржника сплати три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання необхідно розраховувати, починаючи з 29.04.2014, тобто з наступного дня від погодженого сторонами нового строку виконання зобов'язання, як вірно встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими ними доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують їх, рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04.02.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: