Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/5977/14-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за затримку видачі трудової книжки, та моральної шкоди, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 14 квітня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Ві-Сервіс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за затримку видачі трудової книжки, та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначала, що з 01.06.2013 року вона працювала на посаді продавця шинного центру у відокремленому підрозділі (шинному центрі) ТОВ «Ві-Сервіс». З листа територіальної державної інспекції з питань праці у Київській області їй стало відомо, що вона 03.03.2014 року була звільнена в зв'язку з втратою довіри, відповідно до ч.2 ст.41 КЗпП України. Вважає, що звільнення відбулося із порушенням діючого законодавства, при звільненні їй не було виплачено заборгованість по заробітній платі, та не видана трудова книжка. Керівництво ТОВ «Ві-Сервіс» повністю ігнорує та не виконує вимоги трудового законодавства України, зневажає її, внаслідок чого вона втратила повагу в сім'ї, серед знайомих і друзів, погіршився стан її здоров'я, порушився нормальний сон. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила зобов'язати ТОВ «Ві-Сервіс» визнати недійсним запис про звільнення її з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, та внести запис про звільнення за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України; стягнути з ТОВ «Ві-Сервіс» на її користь заробітну плату в сумі 9 318 грн., середній заробіток за час затримки заробітної плати в сумі 13 896 грн. 80 грн., 9 344 грн. 40 коп. за затримку видачі трудової книжки та 20 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 14 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Змінено причини звільнення ОСОБА_2 з ТОВ «Ві-Сервіс» 03 березня 2014 року із ч.2 ст.41 КЗпП Українина ст.38 КЗпП України. Стягнуто з ТОВ «Ві-Сервіс» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 9 318 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 13 896 грн. 80 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 9 344 грн. 40 коп. та 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ТОВ «Ві-Сервіс», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачка ОСОБА_2 працювала на посаді продавця шинного центру у відокремленому підрозділі (шинному центрі) ТОВ „Ві-Сервіс" з 01.06.2013 року.

Наказом № 4-1 від 03.03.2014 року ОСОБА_2 була звільнена з займаної посади за п.2 ст.41 КЗпП України, у зв'язку із втратою довіри за результатами проведеної інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів підприємства в місті Житомир станом на 13.02.2014 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів розрахунок при звільненні, позивачка звільнена з роботи в порушення вимог трудового законодавста.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний замінити формулювання i вказати в рiшеннi причину звільнення у точній вiдповiдностi з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на вiдповiдну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку i на умовах, передбачених частиною другою цiєї статті.

Згідно ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не заявляла вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 4-1 від 03.03.2014 року, не зверталася до відповідача з письмовою заявою про звільнення з роботи за ст.38 КЗпП України, а відтак вимоги про зміну формулювання звільнення є безпідставними та задоволені бути не можуть.

На вищезазначене суд першої інстанції не звернув увагу і безпідставно дійшов висновку про задоволення позовних вимог про зміну формулювання звільнення.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 - якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівко про необхідність отримання трудової книжки.

Робочим місцем ОСОБА_2 було - шинний центр у відокремленому підрозділі ТОВ „Ві-Сервіс" в м.Житомирі, а юридична особа ТОВ «Ві-Сервіс» знаходиться в м. Бровари Київської області по вул. Київська, 94.

На виконання вимог закону ТОВ «Ві-Сервіс» 03.03.2014 року за №05 відправило ОСОБА_2 поштове повідомлення про звільнення з роботи за ч.2 ст.41 КЗпП України та запропонувало з'явитися для отримання трудової книжки в офіс ТОВ «Ві-Сервіс» за адресою: вул. Київська, 94, м. Бровари Київської області. Факт отримання поштового повідомлення позивачкою не заперечується.

Між тим, тільки 22.09.2015 року ОСОБА_2 направила до ТОВ «Ві-Сервіс» письмову заяву про бажання отримати трудову книжку поштою. Відразу їй була направлена трудова книжка поштовим відправленням.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав до задоволення позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книдки.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що при звільненні підприємство не виплатило ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі. Враховуючи те, що станом на 03 березня 2014 року ТОВ «Ві-Сервіс» мало борг перед позивачкою у розмірі 9318 грн. 15 коп., а тому суд обрунтовано стягнув зазначену суму на користь ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги стосуються нарахування заробітної плати ОСОБА_2 за спірний період. Між тим, належних та допустимих доказів про виплату заробітної плати відповідач не надав.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно із п. 5 Порядку нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Виходячи з викладеного, при обчисленні середньої заробітної плати ОСОБА_2 повинна враховуватися її заробітна плата за січень 2014 року в сумі 1240 грн. та лютий 2014 року в сумі 1240 грн. Кількість робочих днів за цей період становить 41 днів.

Середньоденна заробітна плата позивачки становить 60 грн. 49 коп., із розрахунку: 1240 грн. + 1240 грн = 2480 грн.: 41 дн.

Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 березня 2014 року по 14 квітня 2015 року ( по день ухвалення судового рішення) становить 278 днів, яка визначена відповідно до відомостей, що містяться в листах Міністерства соціальної політики №9884/о/14-13/13 від 04.09.2013 року, та №10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 року.

Таким чином, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні з 04 березня 2014 року по 14 квітня 2015 року становить 16 816 грн. 22 коп., із розрахунку 60 грн. 49 коп. Х 278 дн. = 16 816 грн. 22 коп.

В позовній заяві та уточненій заяві ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 13 896 грн. 80 коп. Таким чином, ОСОБА_2 чітко визначила суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки, суд першої інстанції не вправі був вийти за межі заявлених ОСОБА_2 вимог, то обґрунтовано стягнув на її користь 13 896 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення в частині задоволення прозову про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати моральних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, суд дійшов правильного висновку, що між протиправними діями відповідача, які виявилися в несвоєчасній виплаті заробітної плати, та моральними збитками позивачки, що виявилися в погіршенні психологічного стану позивачки, необхідністю додавати зусиль для організації свого життя, є прямий зв'язок. Однак сума, яку суд стягнув на користь позивачки не відповідає характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивачка, тому колегія суддів вважає можливим зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 500 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 14 квітня 2015 року в частині задоволення вимог про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 14 квітня 2015 року в частині відшкодування моральної шкоди змінити, зменшити розмір моральної шкоди стягнутої з товариства з обмеженою відповідальністю «Ві-Сервіс» на користь ОСОБА_2 з 5 000 грн. до 500 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді