Справа № 740/636/15 Провадження № 22-ц/795/988/2015 Головуючий у I інстанції -Ковальова Т. Г. Доповідач - Горобець Т. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого - судді Горобець Т.В.,

Суддів - Хромець Н.С., Скрипки А.А.

При секретарі -Мартиновій А.В.

З участю представника позивача Рожка С.М., відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 квітня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості ,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 квітня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволений повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" 9369 грн 05 коп заборгованості за кредитним договором від 17 травня 2007 року, відшкодовано витрати по сплаті судового збору у сумі 243 грн 60 коп, а всього 9613,05 грн.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 у апеляційній скарзі просить це рішення скасувати, у задоволенні позову ПАТ КБ „ПриватБанк" відмовити. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив всі докази по справі, не об"єктивно та неуважно їх вивчив, ухвалив рішення у супереч інтересам відповідача. На думку ОСОБА_2 його зобов"язання перед Банком припинились ухваленням рішення Апеляційним судом Чернігівської області від 27.01.2014 року , яким, у рахунок існуючої на той час у нього заборгованості було звернуто стягнення на його автомобіль ВАЗ модель 210700-20 , 2007 року випуску, та передано ним цей автомобіль 27.02.2014 року по акту стягувачу.

Крім того, апелянт вважає, що судом порушено положення ч.2 ст. 550 ЦК України, відповідно до якої проценти на неустойку не нараховуються, а також порушено положення ст 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог кредитора .

Також відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що розрахунок заборгованості йому не зрозумілий, а суд не сприяв перевірці правильності наведеної у позову суми боргу. Також, звертається увага на описки у тексті рішення суду, у якому наявні розбіжності у сумах кредиту, що зазначається у рішенні та сумі, яка зазначена у тексті кредитного договору.

У судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, пославшись на обставини, викладені у її доводах. При цьому повідомив суд, що на своїх доводах щодо порушення судом положень ст. 534 ЦК України він не наполягає.

Відповідач вважає, що його зобов"язання за кредитним договором від 17.05.2007 року перед ПАТ КБ „ПриватБанк" припинились ухваленням рішення Апеляційного суду Чернігівської області 27.01.2014 року, яким у рахунок погашення заборгованості його по кредитному договору було звернуто стягнення на автомобіль, як заставне майно, а він 27.02.2014 року по Акту передав свій автомобіль стягувачу.

В судовому засіданні представник банку апеляційну скаргу просив відхилити, надавши суду пояснення з приводу механізму виникнення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором від 17.05.2007 року та щодо порядку зарахування отриманих від реалізації заставного майна сум на погашення заборгованості. Вказав, що борг нараховано правомірно, оскільки зобов"язання між сторонами не припинені до повного виконання їх сторонами. Також представник позивача пояснив, що ні договором ні законом не передбачено, що зобов"язання припиняються між сторонами ухваленням рішення про стягнення боргу або про звернення стягнення на предмет застави.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

По ставі встановлено і не оспорюється сторонами, що 17 травня 2007 року ОСОБА_2 отримав кредит у ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» у сумі 33541,00 грн. з кінцевим терміном повернення коштів до 16 травня 2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку.

Проте, відповідач ОСОБА_2 зобов"язання за договором не виконав, у зв"язку з чим станом на липень 2013 року у нього виникла заборгованість у розмірі 18862,80 грн.

В рахунок погашення такої заборгованості рішенням апеляційного суду Чернігівської області 27.01.2014 року було звернуто стягнення на предмет застави боржника - його автомобіль ( а.с.25-27), який 27.02.2014 року передано стягувачу ПАТ КБ «ПриватБанк» ( а.с. 78), а 13.08.2014 року предмет застави реалізовано, сума коштів від реалізації ( всього 19500,00 грн) зарахована на погашення боргу ОСОБА_2 за кредитним договором від 17.05.2007 року

( а.с.46).

Рішення про розірвання кредитного договору від 17.05.2007 року після передачі заставного майна кредитору, не ухвалювалось. Таким чином, з липня 2013 року - періоду по який відбулось нарахування заборгованості, що врахована рішенням апеляційного суду від 27.01.2014 року по день фактичного погашення заборгованості за рахунок реалізованого заставного майна ( а.с.46), зобов"язання між сторонами не були припинені, як те передбачено п.5.1 Договору ( а.с.7,57) та ст. 598,599 ЦК України.

Так як кредитний договір не був розірваний, відповідно до умов п.5.2 та Договору, кредитор продовжував нараховувати пеню за прострочення виконання зобов"язань боржником, розмір якої, станом на грудень 2014 року становила 9 369,45 грн (а.с.3-5), про що зазначено у розрахунку заборгованості до позовної заяви та надані письмові пояснення позивача, з посиланням на конкретні операції по вказаному рахунку боржника (а.с 97-98). Доводи апелянта щодо неправомірності нарахування банком при розрахунку заборгованості процентів на пеню, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Отже, задовольняючи позов банку, суд першої інстанції у обсязі, необхідному для вирішення спору з"ясував всі обставини справи, належним чином дослідив надані сторонами та наявні у справі докази, вірно визначив характер спірних правовідносин, правильно застосував закон, який регулює спірні правовідносини.

Той факт, що суд при написанні тексту рішення допустив описку у зазначенні дати укладення кредитного договору (замість 17.05.2007 року вказав 13 грудня 2005 року), не впливає на правильність вирішення спору по суті. Крім того, помилковими є твердження апелянта про розбіжності у сумах кредиту, які вказані у рішенні та які вказані у кредитному договорі, оскільки жодних суперечностей при порівнянні цих документів судом не виявлено

( а.с.58,50).

Твердження відповідача, що він не повинен нести відповідальності за невиконання рішення суду, оскільки заставне майно було передане 27 лютого 2014 року Банку і перебувало у його віданні, апеляційний суд не може прийняти до уваги, враховуючи наступне. Кредитний договір розірвано не було, зобов"язання позичальника залишались не виконаними до серпня 2014 року(а.с.46,62,63), отже діяли умови договору, визначені у п.5.2 . При цьому, ОСОБА_2, являючись стороною у договорі, підписавши його умови, мав на власний розсуд вживати заходи на захист своїх прав, у тому числі і шляхом ініціювання позову про розірвання договору чи внесення змін в умови цього договору після звернення стягнення на заставне його майно, також, мав цікавитись виконанням рішення суду, або сам контролювати бездіяльність Банку, якщо така мала місце. Крім того, жодних доказів вживання ним таких дій, або вини стягувача у зволіканні з реалізацією заставного майна, суду надано не було.

Враховуючи встановлене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, постановленим з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись 209,218,303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: