Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю відповідачки та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 25 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

4 грудня 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Рівненського міського суду від 25 червня 2015 року позов задоволено частково. З відповідачки на користь позивачки стягнуто 19 822, 83 грн. заборгованості із заробітної плати, 24 889, 90 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судові витрати у сумі 900, 48 грн., що пов'язані із проведенням судової почеркознавчої експертизи. У задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій апеляційній скарзі відповідачка посилалася на те, що 9 грудня 2011 року вона уклала із позивачкою трудовий договір № 4, за яким ОСОБА_2 була прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів.

4 червня 2013 року трудовий договір сторін було розірвано на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Місцевий суд прийшов до помилкового висновку про необхідність стягнення заробітної плати на користь відповідачки з 9 грудня 2011 по 4 червня 2013 року, оскільки позивачка у день звільнення не працювала, а після звільнення 4 червня 2013 року до неї вимог про розрахунок не пред'являла.

Судова почеркознавча експертиза підписів позивачки проводилася лише за період з квітня 2012 по квітень 2013 року. Будь-яких інших вимог про надання нею оригіналів платіжних відомостей про виплату заробітної плати ОСОБА_2 за період з грудня 2011 по березень 2012 року суд перед нею не ставив.

Суд помилково застосував до спірних правовідносин п. 2.10. постанови Правління Національного Банку України № 637 від 15 грудня 2004 року, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 13 січня 2015 року за № 40/10320 й якою було затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, оскільки норми цього положення на неї як фізичну особу-підприємця не поширюються, а тому вона може фіксувати виплату заробітної плати будь-яким іншим способом, не забороненим чинним законодавством.

Місцевий суд безпідставно не врахував як належний та допустимий доказ у справі її журнал „Виручка, зарплата, борги", який підтверджує факт отримання позивачкою заробітної плати за період її роботи з 9 грудня 2011 по 4 червня 2013 року.

Також при прийнятті рішення суд не зважив на її спростування, які ставлять під сумнів висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України в Рівненській області ОСОБА_3 № 1-55 від 24 липня 2014 року.

Помимо наведеного, позивачкою до пред'явлених позовних вимог включено розрахунок за період, коли вона не працювала, а саме з 1 по 8 грудня 2011 року та з 5 по 30 червня 2013 року. За виключенням цього періоду заробітна плата, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_2, повинна була б складати 16 471, 44 грн.

Крім того, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позивачкою вимог, допустив помилки при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Покликаючись на ці обставини, відповідачка рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні частково, суд першої інстанції виходив з того, що за весь період роботи у відповідачки, тобто з 9 грудня 2011 по 4 червня 2013 року, позивачка не отримувала заробітної плати, а після припинення трудових відносин сторін відповідачка не провела із позивачкою належного розрахунку при звільненні. При цьому суд виходив з висновку почеркознавчої експертизи № 1-55 від 24 липня 2014 року.

Проте погодитися повністю з таким підходом суду до вирішення спору не можна.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 згідно з трудовим договором № 4 від 9 грудня 2011 року, який був укладений нею з відповідачкою як фізичною особою, яка використовує найману працю, з 9 грудня 2011 року працювала продавцем непродовольчих товарів у магазині „Веllа vіта" в ТРК „Чайка" м. Рівного, за що відповідачка зобов'язалася виплачувати їй мінімальну заробітну плату на місяць.

У місцевому суді сторони визнали, що їх трудові відносини були припинені 4 червня 2013 року на підставі п. 4 ст. 40 КзпП України (прогул без поважних причин), що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Відповідно до п. 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінсоцзахисту України N 58 від 29.07.93 р., запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого

внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Оскільки позивачка була звільнена відповідачкою з роботи 4 червня 2013 року - останнім днем її роботи слід вважати саме 4 червня 2013 року.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2, відповідачка надала суду платіжні (видаткові) відомості на виплату заробітної плати за січень 2012 - квітень 2013 року, в яких навпроти прізвища позивачки зазначена сума отриманої нею заробітної плати та міститься від її імені відповідний підпис (а. с. 45-98, 106-109).

Відповідно до п. 3.8. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 637 від 15 грудня 2004 року, виплати, пов'язані з оплатою праці, проводяться касиром підприємства або за видатковими касовими ордерами на кожного одержувача чи за видатковими відомостями.

Таким чином, платіжні (видаткові) відомості на виплату заробітної плати є належним і допустимим законом доказом про виплату працівнику належної йому зарплати.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи № 1-55 від 24 липня 2014 року, що була проведена на підставі ухвали суду за клопотанням позивачки, підписи від імені ОСОБА_2 у платіжних відомостях на виплату заробітної плати за період з квітня 2012 по квітень 2013 року виконані не позивачкою, а іншою особою (а. с. 116-119).

Як убачається з матеріалів справи, платіжні (видаткові) відомості на виплату заробітної плати за січень-березень 2012 та травень-червень 2013 року судом відповідно до клопотання позивачки експерту не направлялися й останнім не досліджувалися (а. с. 106-109).

Отже, підписи позивачки у наданих відповідачкою платіжних (видаткових) відомостях на виплату заробітної плати за січень-березень 2012 року нічим не спростовані.

За наведених обставин у місцевого суду, на переконання колегії суддів, не було достатніх підстав вважати, що ОСОБА_2 не була виплачена зарплата за січень-березень 2012 року, через що заробітна плата за цей період стягненню не підлягає.

Що ж стосується платіжних (видаткових) відомостей на виплату заробітної плати за травень-червень 2013 року, то в них підпис позивачки відсутній, а за грудень 2011 року відповідачкою платіжних (видаткових) відомостей про виплату зарплати ОСОБА_2 суду не надано взагалі.

Доводи відповідачки про сумнівність висновків проведеної у справі почеркознавчої експертизи носять характер припущення, не підтверджені відповідними доказами, а тому як непереконливі колегією суддів відхиляються.

Твердження апелянта про те, що місцевий суд безпідставно не врахував як належний та допустимий доказ у справі її журнал „Виручка, зарплата, борги", який нібито підтверджує факт отримання позивачкою заробітної плати за період її роботи з 9 грудня 2011 по 4 червня 2013 року, не заслуговують на увагу, оскільки у зазначеному журналі містяться чорнові та незрозумілі записи про рух коштів невідомого призначення, які виконані невідомо ким та містять чисельні нічим не обумовлені виправлення (а. с. 153-166).

У зв'язку з наведеним з відповідачки на користь позивачки, виходячи зі встановлених законом розмірів мінімальної заробітної плати на 2011-2013 рр., за період з 9 по 31 грудня 2011 року та з квітня 2012 по 4 червня 2013 року підлягає стягненню зарплата у загальній сумі 16 590, 83 грн. (1004 : 31 х 23 + 1094 х 3 + 1102 х 3 + 1118 х 2 + 1134 х 1 + 1147 х 5 + 1147 : 30 х 4 = 16 590, 83 грн.).

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Крім того, аналіз наведених вище норм закону свідчить про обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником у день звільнення, а не про обов'язок доказування звільненим працівником факту звернення до адміністрації підприємства з вимогою про проведення такого розрахунку.

Судом установлено, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідачка, звільнивши позивачку з роботи, не провела з нею повного розрахунку, що підтверджується матеріалами справи.

Посилання апелянта на постанову Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 вересня 2013 року не заслуговують на увагу, оскільки цим судовим рішенням відповідачку визнано винною, у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП, а окремі встановлені цією постановою обставини суперечать обставинам, які встановлені судом у даній справі.

Доводи апелянта про те, що позивачка у день звільнення не працювала, а у подальшому з вимогою про проведення остаточного розрахунку та виплату належної їй заробітної плати не зверталася, не заслуговують на увагу, оскільки є непереконливими та не підтверджені належними доказами у справі.

Як установлено колегією суддів, повного розрахунку із позивачкою відповідачка не провела до цього часу.

У пункті 20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе в цьому відсутності своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Апеляційним судом установлено, що при звільненні позивачки з роботи відповідачка не виплатила належну їй заробітну плату у сумі 16 590, 83 грн.

Через це у грудні 2013 року позивачка звернулася в суд із даним позовом до відповідачки про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідачка з вимогами позивачки не погодилася і надала свої заперечення, що стало підставою для зменшення позивачці розміру заборгованої заробітної плати. Зазначене свідчить про те, що між сторонами мав місце спір щодо розміру заборгованості із заробітної плати.

Тому визначений місцевим судом для ОСОБА_2 розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні (суму середнього заробітку за час затримки розрахунку) за період з 4 червня 2013 по 25 березня 2015 року апеляційний суд, враховуючи доводи відповідачки, розмір спірної суми, на яку позивачка має право, а також інші суттєві обставини справи, вважає за необхідне зменшити з 24 889, 90 до 3 000 грн.

Зважаючи на викладене, рішення місцевого суду не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає відповідній зміні.

Що ж стосується відмови позивачці у задоволенні її вимог про стягнення вихідної допомоги, то рішення місцевого суду у цій частині сторонами в апеляційному порядку не оскаржено.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 25 березня 2015 року частково змінити, зменшивши суму заборгованості із заробітної плати, яка підлягає стягненню з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 19 822, 83 грн. до 16 590 (шістнадцяти тисяч п'ятсот дев'яносто) грн. 83 коп., а суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 24 889, 90 грн. до 3 000 (трьох тисяч) грн.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: