№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5691/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Калініченко О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 липня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого-судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі: Басюк Ю.В.

за участю: позивача - ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4

представників відповідача -ОСОБА_5, ОСОБА_6,ОСОБА_7

представника третьої особи - Якимець О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, Київської міської ради, третя особа: департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про визнання недійсним і скасування розпорядження та державного акту на право приватної власності на землю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів №503-МГ від 14 серпня 2000 року в частині передачі у власність ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,0816 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, та визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,0816 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, виданого 24 січня 2002 року на підставі розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів №503-МГ від 14 серпня 2000 року на ім'я ОСОБА_9, а також скасування його реєстрації в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_3 та скасування кадастрового номеру НОМЕР_2.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі договору купівлі-продажу він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що находиться в АДРЕСА_2.

24 січня 2002 року на ім'я ОСОБА_9 на підставі розпорядження Київського міського голови Ради народних депутатів № 503-МГ від 14 серпня 2000 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, а саме земельну ділянку площею 0,0816 га, що знаходиться в АДРЕСА_1, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 72-2-01464, кадастровий номер НОМЕР_2.

Вважає, що при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_9 та прийнятті Розпорядження, були порушені норми чинного земельного законодавства та його права як суміжного землекористувача, оскільки була порушена межа наданої йому земельної ділянки, встановлена ще у 1946 році, без вилучення у нього цієї частини ділянки, на якій розташовані належні йому господарські будівлі та споруди відповідно до планів присадибної ділянки, що зазначається в технічних паспортах Київського міського БТІ за 1989 та 2011 роки.

Зазначав, що при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_9 у 2002 році акт винесення та погодження меж в натурі був складений без винесення в натурі меж цієї земельної ділянки.

Позивач послався на те, що проект відведення земельної ділянки для передачі у власність ОСОБА_9 було розроблено без додержання вимог закону, а саме ст. 17 ЗК України в редакції 1992 року, норми якого діяли на час прийняття розпорядження про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_9

В результаті таких порушень норм законодавства щодо погодження проекту відведення земельної ділянки з органом архітектури відповідачу ОСОБА_9 була передана земельна ділянка у власність таким чином його земельна ділянка зменшилась та межа земельної ділянки зі сторони ОСОБА_9 не відповідає первісній межі відведення земельної ділянки в 1946 році та за рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 29 червня 1954 року №1095 «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Залізничного району», а також вказаної в технічних паспортах 1989 року та 2011 року, зокрема в частині ширини його земельної ділянки з боку земельної ділянки відповідачки, яка зменшилась з 24,00 м до 20,08 м, що підтверджується абрисом його земельної ділянки. При цьому земельна ділянка відповідачки ОСОБА_9 збільшилась по ширині до його земельної ділянки, що також підтверджується кадастровим планом.

У зв'язку з чим, він позбавлений права приватизувати виділену йому земельну ділянку в тих межах та розмірах, які були відведені в натурі та якими він користувався.

Про порушення своїх прав з боку відповідача він дізнався лише у 2012 році.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним і скасування розпорядження та державного акту на право приватної власності на землю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначив, що рішення є необґрунтованим, таким що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання представник Київської міської ради не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, у зв»язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримали і просили її задовольнити.

Представники ОСОБА_9 та представник третьої особи: Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, пояснення осіб, які беруть участь у справі, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Дев»ятої Київської державної нотаріальної контори 26 квітня 1985 року за реєстровим № 1-3249, є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2, який він придбав у ОСОБА_10, яка отримала цей будинок в порядку спадкування.

Даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було розміщено на земельній ділянці, яка 21 квітня 1945 року була надана ОСОБА_11 під забудову на підставі рішення виконкому Залізничної райради м.Києва. Цим же рішенням було доручено управлінню головного міського архітектора провести відвід земельної ділянки ОСОБА_11 в натурі. На підставі цього рішення земельна ділянка площею 780 кв.м. була винесена в натурі на місцевості та встановлені її межі, що підтверджується планом земельної ділянки від 21 лютого 1946 року.

Рішенням № 1095 виконкому Київської міської ради від 29 червня 1954 року «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Залізничного району» постановлено затвердити представлені матеріали БТІ по обміру земель в забудованих кварталах Залізничного району. Згідно з додатком до цього рішення - переліком земельних ділянок в кварталі № 583 до даного рішення, за житловим будинком по АДРЕСА_2 було закріплено земельну ділянку площею 774 кв.м.

Відповідачка ОСОБА_9 є сусіднім суміжним землекористувачем. Рішенням виконкому Київської міської ради № 1095 від 29 червня 1984 року за первісним власником будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано земельну ділянку площею 841 кв.м.

За договором міни від 27 грудня 1979 року право власності на будинок набув чоловік відповідачки ОСОБА_12 На підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 липня 1988 року відповідачка ОСОБА_9 набула право власності на будинок АДРЕСА_1.

Рішенням № 1095 виконкому Київської міської ради від 29 червня 1954 року «Про висновки обміру земель в забудованих кварталах Залізничного району» постановлено затвердити представлені матеріали БТІ по обміру земель в забудованих кварталах Залізничного району. Згідно з додатком до цього рішення - переліком земельних ділянок в кварталі № 583 до даного рішення, за житловим будинком по АДРЕСА_1 було закріплено земельну ділянку площею 841 кв.м.

Розпорядженням Київського міського голови від 14 серпня 2000 року № 503 МГ було передано у приватну власність відповідачки ОСОБА_9 для обслуговування житлових будинків і господарських будівель земельну ділянку площею 0,0816 га по АДРЕСА_1 ( кадастровий код ділянки НОМЕР_2).

Департаментом земельних ресурсів зареєстровано та видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0816 га по АДРЕСА_1 на ім.»я ОСОБА_9 від 24 січня 2002 року за № 72-2-01464.

Згідно з висновком будівельно-технічної експертизи від 26 вересня 2013 року № 7905/13-43/7906/13-41 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз має місце порушення меж суміжного користування між земельною ділянкою з боку позивача внаслідок накладення частини його земельної ділянки вздовж межі на земельну ділянку відповідачки ОСОБА_9 площею 7,82 кв.м., при цьому межа земельної ділянки ОСОБА_9 проходить по господарських будівлях: сараях «Г» і «В» та гаражу «Б», що належать позивачу та були зведені ним на суміжній межі та частково поза її межами.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження Київського міського голови від 14 серпня 2000 року № 503-МГ про передачу ОСОБА_9 у приватну власність земельної ділянки прийнято відповідно до ст..17 ЗК України ( в редакції чинній на момент його прийняття) та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», а отже підстави для визнання його недійсним та скасування відсутні, як і відсутні підстави для визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого на підставі цього розпорядження. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що чинним законодавством не передбачена можливість скасування кадастрового номера, що присвоєний земельній ділянці.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам та нормам матеріального закону.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЗК України ( в редакції чинній на час придбання земельної ділянки позивачем) при переході права власності на будівлі і споруди разом з цими об»єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.

Згідно з п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Як убачається з договору купівлі-продажу від 26 квітня 1985 року ОСОБА_3 придбав домоволодіння, яке складалося з жилого будинку площею 22,9 кв.м. та службових будівель: сарай під літ.»Б», вбиральна під літ. «В», спорудження. Площа земельної ділянки в цьому договорі не зазначена.

Належний документ, що посвідчує право ОСОБА_3 на користування земельною ділянкою, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, відсутній.

Відповідно до ч.2,3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що розпорядження від 14 вересня 2000 року № 503-МГ про передачу у приватну власність ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,0816 га по АДРЕСА_1 прийнято в межах повноважень Київського міського голови, відповідно до ст..17 ЗК України ( в редакції чинній на той час), Декрету Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1992 року та Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що прийнятим розпорядженням та виданим ОСОБА_9 на підставі цього розпорядження державним актом були порушені його права як землекористувача суміжної ділянки колегія суддів відхиляє, оскільки такі є недоведеними.

Відсутність підпису ОСОБА_3 в акті про погодження меж земельної ділянки (технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_9 на земельну ділянку) , зазначеної в державному акті без доведення факту позбавлення його права користування належною йому земельною ділянкою або її частиною, не може бути підставою для визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним та його скасування.

Доказів на підтвердження того, що розпорядженням Київського міського голови від 14 вересня 2000 року № 503-МГ, яким вирішено передати у приватну власність ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,0816 га по АДРЕСА_1, частково припинено право користування земельною ділянкою ОСОБА_3, позивачем не надано та ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Наявність на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні ОСОБА_3 господарських будівель, які збудовані вже після придбання у власність жилого будинку (договір купівлі-продажу від 26 квітня 1985 року), та які на момент передачі ОСОБА_9 земельної ділянки у власність, не були введені в експлуатацію, не дають підстав вважати, що частина земельної ділянки, на якій вони розташовані, перебувала у законному користуванні позивача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в тій частині, що встановлення межі по його господарських будівлях свідчить про неправомірне припинення його права користування частиною земельної ділянки, не заслуговують на увагу, а тому підлягають відхиленню.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що право ОСОБА_3 на приватизацію земельної ділянки відповідачами не порушене.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, які зроблені судом на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Виконавши всі вимоги цивільного судочинства, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: