У Х В А Л А

26 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Романюка Я.М., Гуменюка В.І., Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Тернопільська районна державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини,

встановила:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада 2014 року, в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада 2014 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 24 листопада 2014 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2015 року та ухвалити нове рішення яким позов ОСОБА_4 задовольнити, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, статей 19, 161 Сімейного кодексу України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір'ю, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися апеляційний та касаційний суди, на підставі належним чином оцінених доказів, (ст. 212 ЦПК України), встановивши обставини, які викликають необхідність розлучення малолітньої дитини зі своєю матір'ю, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2011 року, від 11 січня 2012 року, від 29 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що судами було встановлено відсутність виняткових обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітньої дитини зі своєю матір'ю.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке переглядається, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами процесуального та матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Тернопільська районна державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко