№ 201/1184/15 ц
провадження 2/201/1252 /2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29 січня 2015 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на свою користь на утримання повнолітньої дитини (сина) на час її навчання, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що з відповідачем вони перебували в шлюбі, від цього шлюбу мають одну тепер вже повнолітню дитину: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач ОСОБА_2 є його рідним батьком, а вона - матір'ю, сім'я не склалася, шлюб було розірвано, позивачка мешкає зі своїм сином, з відповідачем вони мешкають окремо. Відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні сина регулярної участі не приймає, мешкають окремо. ОСОБА_3 зараз навчається в ДНУ ім. О.Гончара (очна форма навчання), вона (позивачка) зараз працює, матеріально позивач з сином погано забезпечені. Відповідач не працює, які отримує доходи невідомо, за рішенням суду аліменти не платить на користь позивачки на утримання сина, оскільки останній досяг повноліття, будь-які інші аліменти не платить, іншої допомоги не надає. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання вказаного повнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. на час навчання сина до досягнення ним 23 років, задовольнивши позов.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно був в шлюбі з позивачкою, мають повнолітнього сина, шлюб розірвано, позивачка дійсно мешкає з їх сином, син навчається в університеті, але він не працює, аліменти по виконавчому листу на користь позивачки на утримання сина до його повноліття виплатив повністю, будь-які інші аліменти не платить, не погоджується з позовом, оскільки не працевлаштований, доходів не має, має іншу сім'ю, де є неповнолітня дитина, дружина не працює, просив врахувати його матеріальний стан і стан здоров'я. Заперечував проти задоволення позову і просив відмовити.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 1994 року. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну тепер вже повнолітню дитину: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стосунки в сім'ї не склалися, шлюбні стосунки припинені, стало питання про розлучення і рішенням суду від 28 вересня 2005 року шлюб було розірвано, про що 16 листопада 2005 року позивачка отримала свідоцтво (про розірвання шлюбу). Сторони з того часу разом не мешкають, шлюб припинено і стало питання про вирішення спору про порядок виховання і утримання неповнолітньої дитини. 17 листопада 2007 року позивачка одружилася і прийняла прізвище чоловіка - ОСОБА_1. Син сторін залишився мешкати з матір'ю. Відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу позивачці на утримання сина регулярно не надавав і позивачка згодом звернулася з позовом до суду про стягнення аліментів, аліменти було стягнуто з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина.

На теперішній час син сторін мешкає разом зі своєю матір'ю - позивачкою, остання займається його вихованням та утриманням, лікуванням. Відповідач на утримання сина матеріальну допомогу не надає.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…".

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з яким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Судом встановлено, що син сторін зараз відповідно до довідки № 160-05 від 13 січня 2015 року ОСОБА_3 дійсно є студентом денного відділення факультету міжнародної економіки Дніпропетровського національного університету імені Олеся Гончара з 01 вересня 2013 року групи ВТ-13-1 2-го курсу, термін закінчення навчального закладу 30 червня 2017 року.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ч. 1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

24 листопада 2007 року відповідач уклав шлюб з ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 24 листопада 2007 року. Від шлюбу і спільного мешкання вони мають неповнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказана дитина, донька відповідача проживає разом з ним і знаходиться на його утриманні, що підтверджується довідкою № 1 від 27 січня 2015 року, виданою головою Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив № 298" ОСОБА_8 Донька навчається у 1-В класі НВК №130, щомісячно відповідач з дружиною сплачують за харчування близько 200 грн., що також підтверджується відповідною довідкою.

З 24 квітня 2013 року відповідач отримував допомогу по безробіттю згідно ст. 23 п. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування". 20 січня 2014 року виплату допомоги по безробіттю припинено. На теперішній час ОСОБА_2 не працевлаштований і не має можливості знайти собі офіційну роботу. Вказані обставини підтверджуються записом в його трудовій книжці. Його дружина працює фельдшером санітарно-гігієнічного відділу Дніпропетровського міськрайонного Управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області і отримує мінімальну заробітну плату, а з 01 грудня 2014 року по теперішній час вона знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується витягом з наказу № 268-В від 25 листопада 2014 року. Крім того, разом з відповідачем проживають його батьки - мати ОСОБА_9, 1943 року народження, та батько ОСОБА_10, 1936 року народження, які є непрацездатними, пенсіонерами, і також потребують від нього матеріальної допомоги. Плата за комунальні послуги та квартплата щомісячно становить близько 1000 грн.

Виходячи з вищенаведеного, на теперішній час відповідач фактично не має можливості надавати своєму повнолітньому сину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, матеріальну допомогу у зв'язку з його навчанням.

Відповідно до вимог ст. 60 ч. 1 та 3 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вимоги позивачки щодо розміру аліментів є значно перебільшеними, оскільки вона в позовній заяві не обґрунтувала доказами чому відповідач повинен сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі від його заробітку у розмірі саме 1000 грн.

Відповідно до вимог статті 180 Сімейного кодексу України обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як батька, так і матері.

При таких обставинах суд вважає не доведеними обставини позову, а тому не можливим їх задоволення.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача і їх сина (крім передбачених законом), не законні дії відносно нього та предмета спору, а позивач не довів цього, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань з метою стягнення аліментів, стосовно позовних вимог є припущенням.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на час її навчання в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 180, ч. ч. 1, 2 ст. 183, ст. ст. 191, 199 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 88, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 76, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -