АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2633/15 Справа № 208/7163/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Похваліта С. М. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3; третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Служби у справах дітей Баглійської районної у місті Дніпродзержинську ради, про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року позивачка звернулась до суду із вказаним вище позовом, посилаючись на те, що з 25 серпня 2007 року вона із відповідачем знаходилась в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина ОСОБА_4, а 03 квітня 2013 року шлюб між ними було розірвано. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дитини не приймає, навчанням не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. На даний час позивач та її малолітня дитина мають намір виїхати тимчасово за кордон разом на відпочинок з метою оздоровлення дитини та знайомства із своїм дідусем на період з 01 вересня 2014 року по 30 жовтня 2014 року у м.Ярославль, Російська Федерація, для чого необхідний нотаріально посвідчений дозвіл батька дитини - відповідача, який у добровільному порядку не надає його.

З урахуванням уточнень до позовних вимог, позивачка остаточно просила надати дозвіл малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації, без нотаріального посвідченого дозволу та супроводу батька ОСОБА_3, у супроводі матері ОСОБА_2 у період часу з 10 січня 2015 року по 10 лютого 2015 рік та у період літнього відпочинку з 01 липня 2015 року по 01 серпня 2015 рік.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а згідно ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 з 25 серпня 2007 року по 03 квітня 2013 року, про що зазначено в свідоцтві про шлюб від 25 серпня 2007 року, виданого Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 244, та рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 квітня 2013 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6-8).

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір, згідно якого позивач бажає виїхати тимчасово разом з дитиною за кордон на відпочинок та знайомство зі своїм дідусем, а відповідач заперечує такий виїзд, мотивуючи свою незгоду з тим, що позивачка може залишитися в цій країні, про що він заявляв і в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дочки ОСОБА_4 за кордон без згоди батька, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_2 не наведені підстави для отримання дозволу на виїзд дитини без згоди батька до Російського Федерації у період часу з 10 січня 2015 року по 10 лютого 2015 рік та у період літнього відпочинку з 01 липня 2015 року по 01 серпня 2015 рік, а також позивачем не доведена мета виїзду, а відтак суд не вбачає, що надання дозволу на виїзд за кордон відповідає інтересам малолітньої дитини.

Проте, колегія суддів частково не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон встановлені ст.6 вказаного Закону.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Статтею 33 Конституції України та стаття 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянам України гарантують право вільно виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Згідно ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Аналогічні положення закріплені і у п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», згідно якого виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Аналіз змісту вказаних норм дає підстави для висновку, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон.

З огляду на вимоги закону, а також враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 ухиляється від надання нотаріального дозволу на тимчасовий виїзд за межі України його дочки, колегія суддів вважає за необхідне надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_4 за межі України, а саме до м. Ярославль Російської Федерації в період з 01 липня 2015 року до 01 серпня 2015 року на відпочинок та для відвідування діда ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що проживає за адресою: Дзержинський, АДРЕСА_1 (а.с. 29).

При цьому, колегія суддів враховує, що надання такого дозволу відповідає інтересам дитини і дитина виїзжає з метою оздоровлення дитини та знайомства із своїм дідусему чітко визначену країну - до Російської Федерації, та на чітко визначений термін та з визначеною метою.

Посилання відповідача на те, що при виїзді доньки за кордон будуть порушені його права як батька на спілкування із дитиною, колегія суддів не приймає до уваги з таких підстав.

На думку колегії в даному випадку слід дотримуватися балансу інтересів батька на спілкування з дитиною та самої дитини на відпочинок. Перевагу при вирішенні спору мають саме інтереси дитини, що прямо передбачено частинами 7 і 8 ст.7 Сімейного Кодексу України, згідно яких дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У зв'язку з чим судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Що стосується рішення суду в частині відмови в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон в період часу з 10 січня 2015 року до 10 лютого 2015 року, то апелянт в суді апеляційної інстанції на них не наполягала, а також враховуючи, що цей час вже минув, колегія суддів вважає що рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольниити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 05 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Служби у справах дітей Баглійської районної у місті Дніпродзержинську ради, про надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України, а саме до м. Ярославль Російської Федерації в період з 01 липня 2015 року по 01 серпня 2015 року без згоди батька неповнолітньої.

Стягнути із ОСОБА_3(іпн НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2) судовий збір в сумі 243 грн.,60коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: