Справа №488/4166/13-ц 16.02.2015 16.02.2015 16.02.2015
Провадження № 22ц/784/343/15 Головуючий 1 інстанції Циганок В.Г.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

16 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

третіх осіб -ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та Корабельного відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

у с т а н о в и л а :

28 серпня 2013 року ОСОБА_2 пред'явив до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі Банк) та Корабельного ВДВС ММУЮ зазначений позов, який обґрунтував наступним.

14 лютого 2008 року його батько ОСОБА_4, як фізична особа-підприємець у простій письмовій формі на умовах зворотності, строковості, платності, забезпеченості, цивільно-правової відповідальності та цільового використання уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі ТОВ «Укрпромбанк») кредитний договір № 3/МС/КВ-08-АПЗ на відкриття відновлюваної мультивалютної кредитної лінії, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику на інвестиційні цілі кредит у розмірі 77 390 євро, а той, у свою чергу, зобов'язувався використати його за цільовим призначенням, сплачувати за користування ним плату, виходячи із відсоткової ставки у 11,5% на рік і повернути таку ж суму кредиту частинами згідно графіку погашення не пізніше 10 лютого 2023 року.

Порушення позичальником умов кредитного договору, давало ТОВ «Укрпромбанк» право вимагати від позичальника дострокового виконання боргового зобов'язання.

У той же день, на забезпечення названого кредитного зобов'язання, ТОВ «Укрпромбанк» в належній формі уклало з сином позичальника - ОСОБА_2 договір поруки, за умовами якого той поручався перед кредитором за належне виконання ОСОБА_4 обов'язку за кредитним договором, а у разі порушення тим кредитного зобов'язання - погоджувався виступати разом з ним як солідарні боржники і виплатити борг.

Крім того, 15 лютого 2008 року, знову ж таки, на забезпечення виконання того ж кредитного договору, ТОВ «Укрпромбанк з однієї сторони, та ОСОБА_2 з другої сторони, уклали іпотечний договір, за яким останній передав в іпотеку ТОВ «Укрпромбанк» належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме торгівельно-закусочний павільйон, що розташований за адресою АДРЕСА_1.

Названі договори набули чинності і сторони за ними перейшли до їх виконання.

На підставі Договору про передачу Активів та Кредитних зобов'язань Укрпромабанку на користь ПАТ «Дельта Банк» від 30 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, за реєстровим № 2258, а також акту приймання-предачі кредитних договорів, договорів застави (іпотеки), поруки, кредитних справ від 15 вересня 2010 року - до ПАТ «Дельта Банк» перейшли усі права первісного кредитора ТОВ «Укрпромбанк» по названому вище кредитному зобов'язанню.

При цьому, усі умови договору, в тому числі і щодо строку його дії, залишилися тими ж.

В цей проміжок часу, ОСОБА_4 перестав виконувати умови кредитного договору, у зв'язку з чим у нього за період з 01 липня 2010 року по 16 березня 2011 року перед названою фінансовою установою виник борг у розмірі 832 814 гривень 38 копійок, з яких:

· 570 429 гривень 77 копійок - заборгованість по кредиту в українській гривні;

· 23 619,53 євро, що по курсу НБУ станом на 16 березня 2011 року, що еквівалентно 260 402 гривні 20 копійок, заборгованість по кредиту в євро, а також 1 982 гривні 41 копійка комісії за договором Кредиту.

Через це, та, неможливість в інший спосіб витребувати борг, Банк вирішив вимагати дострокового виконання договору і сплати заборгованих грошових сум, для чого звернувся до приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_6 з заявою про вчинення виконавчого напису щодо звернення стягнення на предмет іпотеки нерухомого майна.

25 березня 2011 року названий приватний нотаріус вчинив такий виконавчий напис, яким задовольнив, як він вважав, безспірні вимоги ПАТ «Дельта Банк» в розмірі 832 814 гривень 38 копійок, за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки нерухомого майна, а саме - торгівельно-закусочного павільйону загальною площею 135,1 м2, розташованого за адресою АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_2

Посилаючись на те, що нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис, оскільки заборговані суми не були безспірними, а також, що у нього не було оригіналу нотаріально посвідченої угоди, на якому слід вчиняти напис, та без направлення зобов'язаним особам вимоги про дострокове, добровільне виконання кредитного зобов'язання, просив позов задовольнити.

Представники ПАТ «Дельта Банк» та Корабельного ВДВС ММУЮ проти позову заперечували та просили у його задоволенні відмовити у зв'язку з недоведеністю.

Третя особа приватний нотаріус КМНО ОСОБА_6 проти позов заперечувала, зазначивши, що при вчиненні напису вона діяла згідно вимог чинного законодавства.

Третя особа ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Третя особа ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечував та просив у його задоволені відмовити, вважаючи його необґрунтованим і з застосуванням непередбаченого законом способу захисту права.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2014 року у задоволені позову відмовлено за його недоведеністю.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати й ухвалити нове рішення - про задоволення позову.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та положенням чинного цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, районний суд виходив із того, що законних підстав для його задоволення немає. Оскільки, вчиняючи виконавчий напис, приватний нотаріус діяв у відповідності з чинним законодавством.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним, а тому є законним та обґрунтованим.

Дійсно, за Конституцією України кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом спосіб.

Зокрема, за ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Цей перелік не є вичерпним може бути розширений, проте обмеженням цьому є вказівка про те, що обраний стороною спосіб встановлено чи договором, чи законом.

Крім судового захисту, права або інтереси учасників цивільного обороту можуть захищатися і нотаріусами.

Зокрема, відповідно до ст. 18 ЦК України та статей 50, 87-89 Закону України «Про нотаріат», нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчинення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст. ст. 33, 35, 87, 88 Закону України "Про нотаріат", постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 (що діяла на час вчинення напису).

В силу ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору вчинення виконавчого напису здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень.

Письмова вимога про усунення порушень - це документ, в якому зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання за не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 п. 284 Інструкції нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України (ч. 2 п. 284 Інструкції).

Згідно з п. 1 Переліку документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Згідно із ч. 2 п. 283 Інструкції, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання боржником письмової вимоги про усунення порушень.

Порушення нотаріусом хоча б одного із виписаних вище правил, до 01.10.2008 року давало суду підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Проте, за законом від 01.10.2008 року № 614-VI, статтю 50 Закону України «Про нотаріат» було викладено у новій редакції, і, з моменту набрання, з 01 грудня 2008 року, ним чинності, неузгодженості з нотаріусами повинні вирішуватися шляхом оскарження вчинених нотаріусом нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні, чи шляхом оскарження нотаріальних актів.

Отже, такого способу захисту права, як визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню спеціальний для нотаріусів закон не передбачив.

У зв'язку з цим, в разі вчинення нотаріусом виконавчого напису всупереч приписам законодавства, такі дії нотаріуса оскаржуються до суду і в такому випадку вчинений нотаріусом акт треба визнавати недійсним, а не таким, що не підлягає виконанню.

Виходячи з виписаного, колегія вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає нормам цивільного законодавства, а тому у задоволенні його позовних вимог слід було відмовити з наведеної підстави.

Крім того, позивачем не було надано і належних та допустимих доказів тому, що при вчинені оспорюваного ним нотаріального напису, приватний нотаріус не дотримався виписаних вище вимог закону та підзаконних актів.

Іншого той допустимими та належними доказами не довів, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є його обов'язком.

Отже, у позові можливо було відмовити і у зв'язку з його недоведеністю, оскільки, судом 1 інстанції встановлено, що вчинення виконавчого напису було здійснено відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: