У Х В А Л А

6 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Григор'євої Л.І.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» про стягнення витрат та моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» (далі-АЕК «Київенерго») на користь ОСОБА_4 витрати на побутовий та звичайний догляд за період із 1 січня 2003 року по 12 листопада 2012 року з урахуванням 3% річних індексу інфляції у розмірі 0,75 мінімальної заробітної плати щомісячно в сумі 58 619, 32 грн, витрати, пов'язані з втратою працездатності, за період із 27 лютого 2003 року до 12 листопада 2012 року з урахуванням 3% річних та індексу інфляції в сумі 460 211,50 грн. вартість автомобіля «Таврія» з переобладнанням для управління з урахуванням відсутності правої руки та лівої ступні ноги в сумі 85 007,70 грн, вартість збірного гаражу в сумі 11 875 грн, витрати на санаторно-курортне лікування в сумі 261 330,50грн, відшкодування моральної шкоди в сумі 51 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з АЕК «Київенерго» на користь ОСОБА_4 196 545 грн 92 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 квітня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на зазначене рішення апеляційного суду.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року в частині відшкодування матеріальної шкоди в зв'язку з каліцтвом неповнолітнього, скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 квітня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 441, 450, 455, 457 ЦК УРСР , статті 1195 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, погодившись із висновками апеляційного суду, виходив із того, що розмір відшкодування шкоди, пов'язаної із зменшенням професійної працездатності визначається з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності. Позивачу належить до сплати суми відшкодування втраченого заробітку, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати за період з дати ухвалення останнього судового рішення про стягнення сум втраченого заробітку (27 лютого 2003 року) до дня ухвалення апеляційним судом рішення у зазначеній справі. Позивачу належить також до відшкодування витрати на сторонній догляд та побутове обслуговування, виходячи з мінімальної заробітної плати. Крім того, на користь позивача необхідно стягнути витрати на санаторно-курортне лікування. Позовні вимоги в частині стягнення вартості автомобіля «Таврія», переобладнання та гаражу з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних не підлягають задоволенню, оскільки рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2003 року зобов'язано відповідача придбати для ОСОБА_4 автомобіль марки «Таврія» зі сплатою коштів для переобладнання автомобіля. Обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюються на правовідносини, що виникли в зв'язку з завданням шкоди.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 27 червня 2007 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивачка в листопаді 2004 року понесла 800 грн додаткових витрат, викладених необхідністю санаторно-курортного лікування. Відшкодування таких витрат заподіювачем шкоди передбачено частиною першою статті 1195 ЦК України, а тому вина потерпілого в разі їх відшкодування не враховується;

- від 27 травня 2009 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині задоволення позову й направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що ушкодження здоров'я позивач отримав у 1983 році, згідно довідки МСЕК позивача визнано інвалідом ІІІ групи, позивач почав трудову діяльність у 1991 році, протягом 1993-1996 років працював гірником підземним із повним робочим днем у шахті, у 2003 році звільнився з посади сторожа Добропільського міського відділу освіти за власним бажанням. Звертаючись до суду позивач посилався на те, що отримана ним травма перешкоджає йому працевлаштуватись на підприємствах вугільної промисловості. Однак суд на зазначені обставини уваги не звернув, не врахував час виникнення спірних правовідносин і не з'ясував, чи може до цих правовідносин застосовуватись положення ЦК України 2003 року;

- від 3 березня 2010 року суд касаційної інстанції, погодившись із висновками суду першої інстанції, виходив із того, що внаслідок неправомірних дій власника джерела підвищеної небезпеки, які виразились в ушкодженні здоров'я малолітньої особи, позивачці було завдано матеріальної шкоди, а її малолітньому сину - моральної шкоди, як підлягають відшкодуванню винною особою;

- від 18 січня 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що оскільки згідно мирової угоди, затвердженої вироком суду розмір моральної шкоди визначений у конкретному розмірі, який є остаточним і збільшенню не підлягає, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для індексації коштів на відшкодування моральної шкоди. Висновок суду першої інстанції про можливість індексації матеріальної шкоди відповідають нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. При цьому посилання апеляційного суду на те, що до спірних правовідносин в частині індексації розміру відшкодування шкоди розповсюджується дія статті 625 ЦК України не обґрунтовані. Положення зазначеної статті до вимог позивача про індексацію суми моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню за мировою угодою, не застосовується;

- від 29 лютого 2012 року суд касаційної інстанції виходив із того, що при розгляді справи щодо відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я неповнолітньої особи, яка на момент спричинення шкоди не працювала та якщо раніше шкода не була стягнута, суди мали виходити з розміру мінімальної заробітної плати працівників кваліфікації позивачки або розміру мінімальної заробітної плати як на час звернення до суду, так і на час розгляду справи;

- від 3 квітня 2013 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду й направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив із того, що виходячи зі змісту статті 1208 ЦК України при вирішенні спору про збільшення розміру відшкодування шкоди, суду належить встановити, як потерпілому вперше було визначено розмір відшкодування: виходячи із середньої заробітної плати за займаною на час завдання шкоди посадою, чи виходячи з мінімальної заробітної плати, і в залежності від встановлених обставин, суд повинен зробити висновок щодо наявності підстав для збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я. З матеріалів справи вбачається, що ні потерпілою, ні прокурором, який звернувся до суду в її інтересах, не конкретизовано підставу для збільшення розміру відшкодування.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго» про стягнення витрат та моральної шкоди про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 26 лютого 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 квітня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Григор'єва

Л.І. Охрімчук