Справа № 714/42/15-ц
Провадження № 2/714/89/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2015 р. Герцаївський районний суд Чернівецької області

в складі:

головуючого-судді: Козловська Л.Д.

при секретарі: Овчар А.І.

з участю: відповідачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Герца цивільну справу за позовною заявою Новоселицького медичного коледжу Буковинського державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування вартості навчання, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступне. 01.09.2009 року сторони уклали Угоду про підготовку фахівців з неповною вищою медичною освітою, згідно якої позивач забезпечив навчання та підготовку відповідача за спеціальністю «Сестринська справа», та після закінчення навчання забезпечив направленням на роботу до державного сектору народного господарства, де відповідач зобов'язаний був відпрацювати не менше 3-х років. Позивач зазначив, що при розподілі на роботу молодих фахівців, відповідачці було запропоновано місце роботи в Герцаївській ЦРЛ, що підтверджується відомостю розподілу на роботу випускників, але відомості про працевлаштування відповідач до навчального закладу станом на 12.01.2015 року не подав. Таким чином, згідно п.3 Угоди взятих на себе зобов'язань «у разі відмови їхати за призначенням - зобов'язана відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку». 03.06.2014 року до відповідача була направлена претензія про добровільне погашення суми навчання, але дана претензія залишилась без відповіді.

В травні 2014 року до позивача було подано позов про зобов'язання вчинити певні дії на підставі акту ревізії ДФІ від 10.02.2014 року №24-24-45/1. На підставі наведеного позивач змушений був звернутися з даним позовом до суду.

Згідно довідки бухгалтерії позивача навчання відповідача фінансувалось за рахунок місцевого (обласного) бюджету та складає 27 030,60 грн.

З правової точки зору відносини між позивачем та відповідачем підпадають під зобов'язання з надання послуг.

На призначені судові засідання позивач, не зважаючи на увалу про обов'язкову участь, свого представника не направляв, хоча належним чином був повідомлений про місце і час розгляду справи. Натомість від позивача надійшла заява в якій просив суд розглянути справи у його відсутності.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, виходячи з наступного. Після закінчення навчання у Новоселицькму медичному коледжі Буковинського державного медичного університету за спеціальністю «Сестринська справа», їй було надано направлення в ЛПЗ Герцаївського району. При прибутті по місцю направленню, головний лікар Герцаївської центральної районної лікарні ОСОБА_3 відмовив відповідачці у прийнятті на роботу, у зв'язку з тим, що вакансій середнього медичного персоналу немає, що підтверджується Повідомленням про направлення на роботу. Позивач не працевлаштував та не сприяв у її працевлаштуванні.

Представник відповідача в судовому засіданні дав пояснення аналогічні пояснень відповідача та змісту наданого в судовому засіданні заперечення проти позовної заяви, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також вважає що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, виходячи з наступного. При зверненні до суду, представник має довести своє повноваження виступати від імені позивача. Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду з вимогою про відшкодування вартості навчання інтересах держави до державного бюджету. Відповідачка навчалась за державні кошти, а не за кошти коледжу, який є комунальним закладом Чернівецької обласної ради, у зв'язку з чим позивач не має право на відшкодування вартості навчання, оскільки кошти на навчання позивач не витрачав, а тому не є належним позивачем. Крім того, згідно закону, контроль за виконанням державного замовлення покладається на державних замовників, які являються розпорядниками державних коштів, а заклад освіти є виконавцем державного замовлення. Розпоряджатися державними коштами та направляти на роботу уповноважений лише державний замовник, яким не є позивач, а тому не може вимагати повернення державних коштів та бути позивачем. Також зауважила, що підставою виникнення зобов'язання є укладена між сторонами Угода, яка передбачає відповідальність відшкодувати до державного бюджету вартість навчання лише за відмову їхати за призначенням, що відповідачка не порушувала. Позивач не сприяв у працевлаштуванні відповідача, за останньою не було закріплено місце роботи за призначенням, з конкретним посадовим окладом, на якому мала відпрацювати ОСОБА_1 після закінчення навчання, що є грубим порушенням законодавства з боку позивача. Істотною умовою договору про освіту та типового договору про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України №183 від 11.03.2002 року, у випадку її платності, є вартість навчання, яка має бути чітко прописана в договорі. Згідно п.3 цього наказу, керівники навчальних закладів під час укладення про надання освітніх послуг, слід керуватися Типовим договором. В укладеній між сторонами угоді мало бути чітко зазначена загальна вартість освітніх послуг та розмір плати за весь строк надання освітніх послуг, яка не може змінюватись, а тому відповідач не може відшкодувати вартість навчання, що на момент підписання договору сторонами не була визначена. Позивачем не представлено розрахунок шкоди та не доведено вартість навчання. За рік до закінчення навчання, мали їй запропонувати місце роботи, а за 4 місяці до закінчення навчання позивач повинен був затвердити на комісії по працевлаштуванню випускників конкретне місце роботи з визначеною посадою та окладом, про що виникає сумнів, що позивач данні дії зробив, у зв'язку з тим, що на запит суду ухиляється надати надані відомості. У зв'язку з наведеним, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін по справі, оцінюючи зібрані докази, суд прийшов до висновку, що позивачеві слід відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно Наказу №36-к Новоселицького медичного коледжу БДМУ «Про зарахування на навчання» від 08.08.2009 року, ОСОБА_1 була зарахована на навчання за спеціальністю «Сестринська справа» на базі неповної загальної середньої освіти за державним замовленням.

Між позивачем та відповідачем 01.09.2009 року була укладена Угода про підготовку фахівця з неповною вищою освітою (далі по тексту - Угода), згідно умов якої студент зобов'язався оволодіти всіма видами професійної діяльності за спеціальністю «Сестринська справа», прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше 3-х років в державному секторі народного господарства, а у разі відмови їхати за призначенням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем підпадають під зобов'язання з надання послуг. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У позовній заяві коледж посилається на невиконання умов Угоди від 01.09.2007 року та просить відшкодувати кошти за цією угодою. Так відповідно до цієї угоди Студент зобов'язується: п.2 прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; п.2 у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Дана угода зобов'язує студента прибути на місце направлення, а ось відшкодування за п.3 лише у разі відмови їхати за призначенням, а ОСОБА_1 прибула за направленням до місця призначення, що підтверджується наступним. Як вбачається з Корінця до направлення на роботу директора Новоселицького медичного коледжу БДМУ Єфтемія І.С., №71, та Направлення на роботу начальника Головного управління охорони здоров'я ОДА Шкробанця І.Д, №71, ОСОБА_1 була направлена в ЛПЗ Герцаївського району. Однак при прибутті до місця призначення, згідно Повідомлення про направлення на роботу, їй було відмовлено у прийнятті на роботу, мотивуючи тим, що вакансій середнього медичного персоналу немає. Таким чином, ОСОБА_1 не порушувала умови угоди від 01.09.2009 року, оскільки прибула за місцем направлення. За порушення лише даного зобов'язання Угодою й було передбачено відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Угодою не передбачено відшкодування вартості навчання у разі відмови у прийнятті на роботу.

В силу ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону; якщо у зобов'язані встановлено строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.906 ЦК України, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором.

Крім того слід зазначити, що саме замовником та позивачем, як виконавець державного замовлення, були порушені умови угоди від 01.09.2009 року, виходячи з наступного. Частиною другою статті 52 Закону України "Про освіту" визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Стаття 56 Закону України "Про вищу освіту" гарантує випускникам вищого навчального закладу, що їх працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником.

Згідно з частиною другою статті 197 Кодексу законів про працю України, молодим спеціалістам - випускникам державних навчальних закладів, потреба в яких раніше була заявлена підприємствами, установами, організаціями, надається робота за фахом на період не менше трьох років у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року N 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року N 342, та статті 197 Кодексу законів про працю України було розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року N 992.

Пунктом 4 зазначеного порядку передбачено, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням, укладають з ними угоду за формою згідно з додатком N1.

Відповідно до п. 5 зазначеного порядку, за рік до закінчення навчання міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, державні організації та установи, уповноважені Кабінетом Міністрів України (далі - державні замовники), укладають контракти з виконавцями державного замовлення відповідно до кількості замовлених місць, подають міністерствам та відомствам, що мають у своєму підпорядкуванні вищі навчальні заклади, які виконують державне замовлення (далі - виконавці державного замовлення), перелік місць працевлаштування та умов, які вони зобов'язуються створити випускнику (забезпеченість житлом, розмір заробітної плати, інші соціальні гарантії). Позивачем, на вимогу суду, не були надані відомості про те, чи була укладена, за рік до закінчення навчання відповідачки між позивачем, як виконавець державного замовлення та державним замовником контракт, відповідно до кількості замовлених місць, та не надав суду даний контракт.

Відповідно до пункту 8 вищезазначеного порядку, випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після закінчення навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (пункт 14 Порядку).

При виникненні зобов'язально-договірних правовідносин, позивач також повинен був керуватися Порядком працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 р. N 367 ( надалі по тексту - Порядок), яким передбачено порядок працевлаштування випускників, які вчилися на державному замовленні.

Відповідно до п.7. Порядку, працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти I - II рівнів акредитації проводиться вищим закладом освіти відповідно до набутої ними спеціальності, укладеної угоди та планів направлення на роботу випускників Міністерства охорони здоров'я управлінь охорони здоров'я обласних, обласних, міських санепідстанцій тощо. Ця робота здійснюється керівництвом закладу освіти за участю студентських профспілок та органів студентського самоврядування.

Вищі медичні (фармацевтичні) заклади освіти до 1 лютого кожного року подають до Міністерства охорони здоров'я України відомості про кількісний склад випускників наступного року за кожною спеціальністю окремо. Повідомляються побажання випускників щодо майбутнього місця роботи за певним фахом, інформація про їх постійне місце проживання, сімейні обставини, стан здоров'я, зазначається кількість тих, що навчалися за цільовим направленням (сільська молодь та ті, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).

Відповідно до п.8.2. Порядку, за рік до закінчення навчання, не пізніше 1 серпня кожного року державні замовники відповідно до кількості замовлених спеціалістів подають до Міністерства охорони здоров'я України і закладів освіти перелік конкретних місць працевлаштування та умов, які вони зобов'язуються створити випускникам наступного року (забезпеченість житлом, розмір заробітної плати, інші соціальні гарантії).

Відповідно до п.8.3. даного Порядку, також відповідно до п.18. Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням,затвердженого Постановою КМУ від 22 серпня 1996 р., №992, керівництво вищих закладів освіти за рік до закінчення навчання пропонує випускникові посади відповідно до укладеної угоди з урахуванням конкретних місць працевлаштування надісланих державними замовниками. При цьому оформляється картка працевлаштування випускника (додаток 2) у двох примірниках. Перший примірник зберігається у вищому закладі освіти, другий - надсилається державному замовникові.

Відповідно до п.8.4. Порядку, визначення місця працевлаштування персонально кожного випускника вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти проводиться комісією з працевлаштування випускників не пізніше ніж за 4 місяці до закінчення ними державного вищого закладу освіти. До складу цієї комісії входять: ректор закладу освіти - голова комісії, проректори, декани, завідувачі кафедр, представники студентського самоврядування та студентської профспілки, відповідальні працівники Міністерства охорони здоров'я України та установ, що є державними замовниками, які мають повноваження вирішувати усі питання, що виникають під час визначення місця працевлаштування випускників.

Голова комісії зобов'язаний не пізніше ніж за 2 тижні повідомляти державних замовників про час роботи комісії і забезпечувати належні умови для її роботи.

Комісія з персонального працевлаштування випускників забезпечує виконання плану та направлення на роботу усіх випускників відповідно до спеціальності, набутої у навчальному закладі, з урахуванням сімейного стану, стану здоров'я випускника, членів його сім'ї, академічної успішності, активності у науково-дослідній роботі і громадській роботі та побажань.

Комісія знайомиться з даними випускника, заслуховує та обговорює рекомендації про найбільш доцільне направлення його на роботу, а також особисті побажання випускника щодо майбутньої спеціальності і місця роботи.

Відповідно до п.10. Порядку, списки персонального працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти I - II рівнів акредитації подаються відповідно до Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управлінь охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій залежно від підпорядкованості закладу освіти.

Відповідно до п.11. Порядку, оформлення випускникам направлень на роботу (додаток 3) проводиться державними замовниками на підставі витягів із протоколів персонального працевлаштування випускників, що надсилає до них заклад освіти, не пізніш як за 1 місяць до випуску.

В силу зазначених пунктів Порядку, позивач на вимогу суду не надав відомості про те: чи було укладено за рік до закінчення навчання відповідачки між Державним замовником та ним контракт, відповідно до кількості замовлених місць, не надав даний контракт; чи направляв йому державний замовник до 01 лютого, за рік до закінчення навчання відповідачки, перелік конкретних місць працевлаштування та умов, які вони зобов'язуються створити випускникам наступного року, не надано даний перелік; чи були запропоновані ним випускниці ОСОБА_1, за рік до закінчення навчання, посади відповідно до укладеної з нею Угоди, з урахуванням конкретних місць працевлаштування надісланих державними замовниками, чи оформлялась картка працевлаштування випускника, не була надана картка працевлаштування випускника; чи засідала державна комісія з працевлаштування випускників не пізніше як за 4 місяців до закінчення ОСОБА_1 навчання, чи повідомлявся державний замовник за 2 тижні до засідання про час роботи комісії, та чи був присутній на засіданні, чи піднімалось на засіданні комісії питання про визначення персонального місця працевлаштування випускниці ОСОБА_1, чи було затверджено за останньою місце роботи з конкретною визначеною посадою та окладом на яке повинна була йти за призначенням, не надано склад комісії та протокол засідання даної комісії за 2013 рік; чи направляв позивач, не пізніш як за 1 місяць до випуску, державному замовнику витяг з протоколу персонального працевлаштування випускниці ОСОБА_1, на підставі якого державний замовник і повинен був оформити направлення на роботу.

Згідно статті 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 1 статті 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Замовник та виконавець державного замовлення згідно вимог законодавства мають працевлаштувати та сприяти у працевлаштуванні студента. Натомість при прибутті до місця призначення, згідно Повідомлення про направлення на роботу, ОСОБА_1 було відмовлено у прийнятті на роботу за призначенням у зв'язку з відсутністю вакантних посад. Тобто позивачем завідомо наперед не було визначено та закріплено для відповідачки місце роботи, з визначеною посадою та окладом, що прямо входить до його функціональних обов'язків, передбачені Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Постановою КМУ від 22 серпня 1996 р., №992 та Порядком працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 р. N 367.

Позивач не працевлаштував та не сприяв у працевлаштуванню ОСОБА_1, їй не було запропоновано конкретне місце роботи. Остання не відмовлялась приступити до роботи за призначенням та не ухилялась від подальшого працевлаштування. Навпаки, остання сама працевлаштувалась, не по направленню, але в державному секторі народного господарства. Згідно Довідки №49 від 26.02.2015 року ОСОБА_1 дійсно працює при ОКУ «Лікарня швидкої медичної допомоги» на посаді медичної сестри кабінету ультразвукової діагностики з 18.08.2014 (Наказ №33-ПР від 18.08.2014 року), та працює по спеціальності, що свідчить про те, що остання, незважаючи на те, що після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації за спеціальністю «Сестринська справа», не була працевлаштована Державою в державному секторі народного господарства (що є грубим порушенням п.2 укладеної Угоди з боку Держави в особі Новоселицького медичного коледжу БДМУ МОЗУ).

В силу вищезазначеного, суд дійшов висновку, що позивачем, при виконанні своїх обов'язків, грубо порушено вищезазначені порядки, та ОСОБА_1 не була працевлаштована у встановленому Законом порядку, у зв'язку з чим слід відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ст.30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.124 Конституції України та ч.1, 2 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, органи місцевого самоврядування та державної влади, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

При зверненні до суду представник має довести свою повноважність виступати від імені позивача.

Як вбачається з позовної заяви, Новоселицький медичний коледж звернувся до суду з вимогою про відшкодування вартості навчання в інтересах держави до державного бюджету. При цьому цим закладом не наведено не лише норму закону, але і жодного нормативного акту, який уповноважує його захищати інтереси держави у спірних правовідносинах. ОСОБА_1 навчалась на державній формі за державні кошти а не навчального закладу. Таким чином, позивач на відшкодування вартості навчання не має права, оскільки кошти на навчання Відповідачки не витрачав, а тому є неналежним позивачем.

Окрім цього, відповідно до п.14. Постанови КМУ № 992 від 22.08.1996 року „Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за держаним замовленням" у разі неприбуття молодого фахівця за направленням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Згідно із Законом України „Про формування та розміщення державного замовлення на підготовку фахівців, наукових, науково-педагогічних та робітничих кадрів, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів" (ст.1) державним замовником є - міністерство, інший центральний орган виконавчої влади, Національна академія наук України, галузеві національні академії наук, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласна, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, інший визначений Кабінетом Міністрів України державний орган - головний розпорядник бюджетних коштів; а заклад освіти згідно з цією статтею є виконавцем державного замовлення.

Відповідно до п.п.11, 12 Порядку, оформлення випускникам направлень на роботу проводиться державними замовниками на підставі витягів із протоколів персонального працевлаштування випускників, що надсилає до них заклад освіти, не пізніш як за 1 місяць до випуску. А ось керівники державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III - IV рівнів акредитації здійснюють лише чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів І - II рівнів акредитації - до місця роботи.

У вказаному вище додатку чітко зазначено, хто є державним замовником та ставить свій підпис на направленні випускника на роботу - „Керівник міністерства, відомства, підприємства „ та крім цього підписується „начальник управління (відділу) медичних кадрів"

Крім того, між Відповідачем, роботодавцем та училищем не була укладена трьохстороння угода, на підставі якої видається направлення на роботу.

Виходячи із вищенаведеного, розпоряджатися державними коштами та направляти на роботу уповноважений лише держаний замовник, яким не є Новоселицький медичний коледж, а тому не може вимагати повернення державних коштів та бути позивачем.

Слід зазначити, що переліченими вище нормативно-правовими актами, які передбачають обов'язок випускника відшкодувати витрати на навчання, передбачається обов'язок відшкодувати у встановленому порядку вартість навчання до державного бюджету на користь державного замовника. Позивач безпідставно просить суд стягнути такі витрати на його користь, оскільки він не є замовником, а виконавцем державного замовлення, а відповідачка навчалась за державні кошти а не за кошти позивача, який є комунальним закладом Міністерства охорони здоров'я.

Відповідач в запереченні на позов просить відмовити у задоволенні позову, у зв'язку з тим, що істотною умовою договору про освіту, у випадку її оплатності, є вартість її навчання, яка має бути прописана чітко в договорі, чого не було зроблено, посилаючись на типовий договір про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг навчальними закладами, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України № 183 від 11.03.2002 року. Згідно частини 3 цього наказу керівникам навчальних закладів під час укладання договорів про надання освітніх послуг керуватися Типовим договором. Відповідно до умов цього договору, у ньому обов'язково має бути зазначена загальна вартість освітньої послуги та розмір плати за весь строк надання освітньої послуги, яка не може змінюватися.

На думку суду, дане твердження відповідача є хибним, у зв'язку з тим, що зазначеним наказом передбачено Типовий договір, який укладається з студентами, які вчаться на платній формі навчання. Укладена Угода між сторонами повністю відповідає Типовій угоді про підготовку фахівця з вищою освітою, передбаченої додатком №1 до пункту 5 Порядку працевлаштування випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 р. N 367.

Позивач, на вимогу суду не надав розрахунок витрат, пов'язаних з наданням відповідачці послуг за навчання, детальний розрахунок вартості навчання, не представлено розрахунок шкоди, тобто не доведено що саме позивачем були витрачені кошти в сумі 27 30,60 грн. Він надав лише бухгалтерську довідку №816 від 28.11.2014 року, згідно якої сума яка повинна відшкодувати відповідачка до державного бюджету складає 27 30,60 грн. З даної довідки не зрозуміло, в чому полягають витрати на навчання відповідача. Позивачем не доведено вартість навчання.

Слід зазначити, що безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення).

Конституція дає кожному громадянину право отримати вищу освіту за рахунок держбюджету. Так, в статті 53 Конституції України вказується, що держава забезпечує доступність та безоплатність вищої освіти в державних і комунальних закладах. Крім цього статтю 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Норми Конституції, основного закону - це норми прямої дії. Людина реалізує своє конституційне право на освіту, працю, і Конституція інших вимог до громадянина не виставляє.

Обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускником вищого навчального закладу призводить до порушення конституційного права громадян на працю, що вільно обирається громадянином або на яку він вільно погоджується та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.

Через відсутність механізму, який би зобов'язав випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені витрати за договором, будь-які матеріальні претензії до нього є неправомірними. Ця теза підтверджується і інформаційним листом міністерства юстиції щодо надання роз'яснення з питань працевлаштування випускників ВНЗ, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням № 12566-0-4-10-21 від 19.10.2010. У зв'язку з цим, є неможливим знаходження правових механізмів відшкодування випускниками вартості навчання.

Вказане вище підтверджується Листом-роз'ясненням щодо порядку працевлаштування випускників МОіН, молоді та спорту України від 21.06.2011р. № 1/9-481, скерованим керівникам вищих навчальних закладів та Листом Міністерства юстиції України від 19.10.2010 р. №, адресованого МОіН стосовно надання роз'яснення з питань працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги безпідставні, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 43, 53, 124 Конституції України, ст.ст. 526, 530, 610, 629, 906 ЦК України, ст.ст.56, 65 Закону України «Про вищу освіту», ст.52 Закону України «Про освіту», Указом Президента України від 23 січня 1996 року за № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року за №992 "Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням", наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 р. N 367 "Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням", ст.ст.1, 3, 4, 6, 10, 11, 30, 59, 60, 84, 88, 208-209, 212-216, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову Новоселицького медичного коледжу Буковинського державного медичного університету - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Герцаївський районний суд Чернівецької області шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які не були присутніми при проголошенні рішення - в той же строк з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: