У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Миронівський інкубатор» про стягнення розрахункових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року, за касаційною скаргою ОСОБА_6 рішення Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Миронівський інкубатор» (далі - ПрАТ «Миронівський інкубатор») про стягнення розрахункових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що з 29 листопада 2007 року по 16 травня 2012 року він працював техніком-електриком ПрАТ «Миронівський інкубатор» та звільнився з роботи за угодою сторін.

На час звільнення з роботи з ним не було проведено повного розрахунку, оскільки не виплачена заборгованість із заробітної плати з червня 2011 року по день звільнення.

Відповідачем йому надано довідку, відповідно до якої з червня 2011 року по березень 2012 року заборгованість із заробітної плати становить 12 130 грн 20 коп.

Позивач вказував, що в даній довідці безпідставно не зазначено розміру нарахованої заробітної плати з квітня по травень 2012 року, яка не була йому виплачена. Заробіток за вказаний період він розрахував у сумі 1 903 грн 20 коп. На неодноразові звернення за розрахунком відповідач не реагує. Невиплата заробітної плати негативно вплинула на його майновий стан, завдала моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 22 000 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати, яка нарахована станом на 01 квітня 2012 року у сумі 12 130 грн 20 коп., заборгованість з 01 квітня 2012 року по день звільнення у сумі 1 903 грн 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 29 245 грн 84 коп. з 17 травня 2012 року по день звернення до суду з позовом (12 березня 2014 року) та 22 000 грн моральної шкоди.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року, провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ПрАТ «Миронівський інкубатор» в частині стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 12 130 грн 20 коп. закрито.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ПрАТ «Миронівський інкубатор» про стягнення розрахункових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних ухвал суду із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень суду із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що з 29 листопада 2007 року позивача прийнято на посаду механіка-електрика ПрАТ «Миронівський інкубатор».

16 травня 2012 року його звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до довідки ПрАТ «Миронівський інкубатор» від 07 березня 2013 року № 5 за підприємством рахується заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 12 130 грн 20 коп. з червня 2011 року по березень 2012 року.

05 квітня 2013 року Миронівським районним судом Київської області видано судовий наказ у справі за заявою прокурора Миронівського району Київської області в інтересах ОСОБА_6 про видачу судового наказу про стягнення з ПрАТ «Миронівський інкубатор» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 12 130 грн 20 коп.

Вказаний судовий наказ набрав законної сили 26 квітня 2013 року, цього ж дня примірник судового наказу був вручений прокурору для направлення на виконання.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати у розмірі 12 130 грн 20 коп., яка залишена без змін судом апеляційної інстанції, суд виходив з того, що наявні підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, для закриття провадження у справі.

Згідно зі ст. 95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу, в тому числі, коли заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але невиплаченої працівникові суми заробітної плати. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладення мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Суди, встановивши, що наявне рішення (судовий наказ) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати, яка нарахована станом на 01 квітня 2012 року у розмірі 12 130 грн 20 коп., яке набрало законної сили, відповідно до положень ст. 205 ЦПК України дійшли обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі в частині вказаних позовних вимог.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані ухвали суду постановлені з додержанням норм процесуального права, доводи скарги про порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення ухвали Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення заборгованості із заробітної плати з 01 квітня 2012 року по день звільнення (16 травня 2012 року) у сумі 1 903 грн 20 коп., суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності заборгованості із заробітної плати за вказаний період його роботи у відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суди виходили з того, що позивачем не доведено: невиконання судового наказу від 05 квітня 2013 року про стягнення на його користь заборгованості із заробітної плати у розмірі 12 130 грн 20 коп. з червня 2011 року по березень 2012 року, наявність заборгованості із заробітної плати за період з 01 квітня 2012 року по день звільнення (16 травня 2012 року) та не проведення з ним фактичного розрахунку. В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суди, керуючись ст. 233 КЗпП України, виходили з того, що тримісячний строк звернення до суду з такою вимогою розпочався з дати видачі судового наказу (05 квітня 2013 року), тому позивачем пропущено.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Згідно з ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, відповідно до ст. ст. 1, 2, 4, 21, 22 якого заробітна плата є гарантованою винагородою працівнику за роботу, яку роботодавець виплачує на підставі трудового договору і джерелом оплати якої є дохід та інші кошти підприємства або бюджетні кошти, виділені на ці цілі.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати з 01 квітня 2012 року по 16 травня 2012 року та посилаючись на те, що позивачем не доведено наявності заборгованості за указаний період, суд на порушення положень ст. ст. 10, 212-215 ЦПК України не врахував, що у спорах про стягнення заборгованості із заробітної плати обов'язок доведення відсутності такої заборгованості покладено на роботодавця за умови доведення працівником виконання ним трудових обов'язків.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилався на те, що відповідач не сплатив належних йому при звільненні сум, що підтверджується довідкою відповідача від 07 березня 2013 року № 5 про наявність заборгованості із заробітної плати з червня 2011 року по березень 2012 року, та вважав, що на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити середній заробіток у сумі 29 245 грн 84 коп. за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 17 травня 2012 року по день звернення до суду з позовом (12 березня 2014 року).

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ст. 47 КЗпП України).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні та посилаючись на те, що позивачем не доведено факт невиконання судового наказу від 05 квітня 2013 року про стягнення на його користь заборгованості із заробітної плати у розмірі 12 130 грн 20 коп. з червня 2011 року по березень 2012 року, суд на порушення положень ст. ст. 10, 212-215 ЦПК України не врахував, що обов'язок доведення здійснення фактичного розрахунку з працівником та відсутності вини у затримці розрахунку покладено на роботодавця.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, заборгованість із заробітної плати становить 12 130 грн 20 коп., за відсутності доказів проведення фактичного розрахунку з працівником, суди не врахували, що підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, у розмірі середнього заробітку працівника за весь час затримки по день фактичного розрахунку є невиплата належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суди вважали, що перебіг тримісячного строку для звернення до суду з вказаним позовом почався з дня затримки розрахунку при звільненні, а саме: 05 квітня 2013 року, коли Миронівським районним судом Київської області винесено судовий наказ, та на порушення ч. 1 ст. 233 КЗпП України не встановили, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року та ухвала апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року відхилити.

Ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 20 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 вересня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник