Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Кеміня М.П.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатський горизонт» на рішення Міжгірського районного суду від 12 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатський горизонт» про зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, зобов'язання видати трудову книжку, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Карпатський горизонт» про зміну формулювання причини та дати звільнення, стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, зобов'язання видати трудову книжку.

Позов обґрунтовувала тим, що 22.05.2006 року її прийнято на роботу на посаду бухгалтера в ТзОВ «Карпатський горизонт».

02.01.2014 року видано наказ, яким її незаконно звільнено із посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Вказане звільнення є незаконним, оскільки ще за місяць до того, 06.12.2013 року, вона подала на ім'я директора ТзОВ «Карпатський горизонт» заяву про звільнення за власним бажанням. Така ж заява подавалася нею в період перебування у відпустці з 02.12.2013 по 26.12.2013 року. Однак відповідач проігнорував її заяву про звільнення, а тому незаконно звільнив її з роботи за прогул.

Після цього вона зверталася до ТДІзПП у Закарпатській області та прокуратури Міжгірського району з приводу порушення її трудових прав.

За результатами перевірки директора ТзОВ «Карпатський горизонт» притягнуто до адміністративної відповідальності, однак порушення так і не були усунуті.

Більше того, відповідач порушив перед судом питання про відшкодування шкоди завданої позивачем підприємству, однак у задоволенні такого позову було відмовлено. Саме в рамках даного судового розгляду вона змогла ознайомитися з наказом про звільнення від 02.01.2014 року.

Відповідач всупереч приписів ст. 47 КЗпП України не видав їй трудову книжку, а тому повинен виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ст. 116 КЗпП України.

Крім того, відповідач не провів з нею розрахунку при звільненні за жовтень-листопад 2013 року, також відповідачем не виплачено їй компенсацію за невикористану відпустку за період 2011-2013 роки та заробітну плату за час відпустки з 02.12.2013 по 26.12.2013 року.

Вищезазначеними діями відповідач завдав їй моральної шкоди, яка підлягає стягненню на підставі ст. 237-1 КЗпП України.

За таких обставин, просила суд: 1) змінити формулювання причин звільнення її з роботи із ТзОВ «Карпатський горизонт» з «звільнення за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України» на «звільнення з роботи за власним бажанням, ст.38 КЗпП України», і дату звільнення з «02 січня 2014 року» на день набрання рішенням законної сили; 2) стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період жовтень-листопад 2013 року у розмірі 3000 грн. та заборгованість по заробітній платі за час відпустки з 02.12.2013 по 26.12.2013 року в розмірі 1216,80 грн.; 3) стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористані відпустки за 2011-2012 роки, 2012-2013 роки та 12 днів відпустки за період роботи з 23.05.2013 по 30.11.2013 року на загальну суму 3042 грн.; 4) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.12.2013 по 05.12.2014 року в розмірі 16 090,48 грн.; 5) стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.; 6) зобов'язати відповідача повернути їй трудову книжку.

Рішенням Міжгірського районного суду від 12 березня 2015 року даний позов задоволено частково. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з роботи із ТзОВ «Карпатський горизонт» з «звільнення за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України» на «звільнення з роботи за власним бажанням, ст.38 КЗпП України», і дату звільнення з «02 січня 2014 року» на «26.12.2013 року»; 2) стягнуто з ТзОВ «Карпатський горизонт» на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період жовтень-листопад 2013 року у розмірі 3000 грн. та заборгованість по заробітній платі за час відпустки з 02.12.2013 по 26.12.2013 року в розмірі 1216,80 грн.; 3) стягнуто з ТзОВ «Карпатський горизонт» на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористані відпустки за 2011-2012 роки, 2012-2013 роки та 12 днів відпустки за період роботи з 23.05.2013 по 30.11.2013 року на загальну суму 3042 грн.; 4) стягнуто з ТзОВ «Карпатський горизонт» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.12.2013 по 05.12.2014 року в розмірі 16 090,48 грн.; 5) стягнуто з ТзОВ «Карпатський горизонт» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.; 6) зобов'язано ТзОВ «Карпатський горизонт» повернути ОСОБА_2 трудову книжку із відповідними записом, що встановлений за даним судовим рішенням.

На дане рішення ТзОВ «Карпатський горизонт» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що позивачкою пропущено строк для звернення до суду, встановлений ст. 233 КзПП України. Вказує, що відповідачка не зверталася до роботодавця із заявою про надання їй відпустки з 02.12.2013 року і в розрахунково-платіжній відомості було проведено нарахування їй зарплати за грудень 2013 року в сумі 912,68 грн. Задовольняючи позовну вимогу про зміну формулювання звільнення, суд не врахував, що ні заява про надання відпустки від 29.11.2013 року, ні заява про звільнення від 06.12.2013 року не була зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції товариства. Щодо трудової книжки вказує, що сама позивачка була відповідальна за зберігання трудових книжок. Стверджує, що трудова книжка наразі відсутня на підприємстві. Вважає неправомірним посилання суду на постанову Міжгірського районного суду від 21.03.2014 року, оскільки обставини встановлені нею спростовуються матеріалами справи. Щодо невикористаної відпустки вказує, що позивачці такі надавалися у 2011-2012 роках. З приводу стягнення середнього заробітку звертає увагу на те, що позивачка не перебувала на робочому місці в момент звільнення і жодної вимоги про розрахунок не заявляла. Роботодавець звертався до неї з листом про необхідність з'явитися на підприємство для остаточного розрахунку і такий лист позивачка отримала 14.04.2014 року, а відтак середній заробіток може нараховуватися лише за період з 03.01.2014 по 14.04.2014 року. При цьому вини товариства у невиплаті за цей період немає через нез'явлення позивачки. Необґрунтованим, на думку апелянта, є і висновок суду про стягнення 2000 грн. моральної шкоди, оскільки спричинення позивачці моральних страждань нічим не обґрунтовано.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали даної справи, а також дослідивши цивільну справу №302/825/14-ц за позовом ТзОВ «Карпатський горизонт» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та матеріали адміністративної справи №302/299/14-п про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 41 ч.1 КУпАП, обговоривши доводи і підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа яка бере участь у справі зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Згідно ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу, про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

За правилами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом установлено, що 22.05.2006 року ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду бухгалтера в ТзОВ «Карпатський горизонт» (а.с.8).

Згідно наказу директора ТзОВ «Карпатський горизонт» від 02.01.2014 року звільнено ОСОБА_2 із займаної посади за здійснений прогул без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с.11).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення було незаконним, при звільненні не було виплачено нараховану заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, і крім того позивачці не видано трудову книжку. Стягуючи 2000 грн. моральної шкоди, суд виходив з засад добросовісності, розумності та справедливості.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може повністю погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Колегія суддів погоджується з твердженням позивачки щодо незаконності її звільнення за прогул, оскільки таке, не зважаючи на всі доводи апеляційної скарги, здійснено з порушенням ч.3 ст. 184 КЗпП України (позивачка на момент звільнення мала дитину віком до трьох років). Тобто має місце порушення трудових прав позивачки у зв'язку з її звільненням.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Тобто законодавець пов'язує початковий момент з якого слід рахувати вказаний одномісячний строк саме з встановленням юридичного факту вручення (отримання) робітнику копії наказу про звільнення чи трудової книжки. При цьому, оскільки вказана норма є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його суб'єктивних трудових прав, то не має значення хто і яким чином вручив робітнику копію наказу про звільнення . Таким чином у разі встановлення судом факту отримання працівником копії наказу про звільнення, то саме з цієї дати починає спливати вказаний у ч.1 ст. 235 КЗпП України строк.

З матеріалів цивільної справи №302/825/14-ц вбачається, що при пред'явленні ТзОВ «Карпатський горизонт» позову до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, до позовної заяви було додано наказ від 02.01.2014 року про її звільнення. Копія ухвали про відкриття провадження по даній справі разом з позовною заявою з додатками направлялася на адресу ОСОБА_2 та отримана останньою 15.07.2014 року (Т.1 а.с.29 цивільної справи №302/825/14-ц). Крім того в своїй позовній заяві позивачка сама вказувала, що з копією наказу вона ознайомилася під час розгляду вказаної цивільної справи, а в запереченні на апеляційну скаргу конкретизувала та вказала дату її ознайомлення з наказом - 16.09.2014 року (а.с.153), і це є обставиною яка визнається самою позивачкою.

Позов ОСОБА_2 пред'явлено 11.12.2014 року, тобто в будь-якому разі з пропуском одномісячного строку і жодних обставин, які б свідчили про поважність пропуску такого матеріали справи не містять та позивачкою не вказані.

У зв'язку з наведеним позовна вимога ОСОБА_2 про зміну причини формулювання та дати звільнення задоволенню не підлягає через пропуск строку для звернення до суду.

З приводу інших позовних вимог ОСОБА_2 колегія суддів констатує наступне.

З матеріалів справи №302/299/14-п вбачається, що постановою Міжгірського районного суду від 21.03.2014 року директора ТзОВ «Карпатський горизонт» ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 41 ч.1 КУпАП. З даної постанови вбачається, що ОСОБА_3, перебуваючи на посаді директора ТзОВ «Карпатський горизонт», при звільненні з роботи ОСОБА_2 не забезпечив їй виплату в день звільнення заробітної плати за жовтень-грудень 2013 року та компенсації за невикористану відпустку. Дана постанова набрала законної сили, а відтак обставини, встановлені в ній, не підлягають доведенню.

За таких обставини слід відхилити всі доводи апеляційної скарги щодо виплати позивачці заробітної плати за вказаний період.

Однак суд всупереч даній постанові, без жодного обґрунтування, зазначив в судовому рішенні про стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі за період жовтень-листопад 2013 року та заборгованості по заробітній платі за час відпустки з 02.12.2013 по 26.12.2013 року, хоча в постанові чітко зазначено про невиплату саме зарплати за весь період жовтень-грудень 2013 року і жодним чином не констатовано про перебування позивачки у відпустці, як не вказано цього і акті перевірки законодавства про працю. Незважаючи на те, що позивачка стверджує, що в грудні 2013 року вона перебувала у відпустці, посилаючись на свою заяву, колегія суддів констатує, що відповідний наказ про відпустку не видавався, що підтверджується Книгою реєстрації наказів по підприємству, оригінал якої оглянутий судом апеляційної інстанції. За таких обставин не можна вважати, що з 02.12.2013 по 26.12.2013 року позивачка перебувала у відпустці, відтак за грудень 2013 року підлягає стягненню саме заборгованість по заробітній платі, яка згідно довідки підприємства за цей місяць становила 912,68 грн. (а.с.211).

Таким чином рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі за період жовтень-грудень 2013 року на загальну суму 3912,68 грн. (3000 + 912,68 = 3912,68 грн.).

З приводу компенсації за невикористану відпустку колегія суддів констатує, що факт невиплати такої позивачці при звільненні встановлений вищевказаною постановою. Разом з тим в даній постанові не конкретизовано за які періоди позивачці підлягає виплата компенсація за невикористану відпустку, а відтак дані обставини слід встановити виходячи з матеріалів справи.

Позивачка стверджує, що їй підлягає виплаті компенсація за невикористані відпустки за періоди 2011-2012 роки (24 календарні дні), 2012-2013 роки (24 календарні дні) та 12 днів невикористаної відпустки за період роботи з 23.05.2013 по 30.11.2013 року.

Однак колегія суддів констатує, що згідно оглянутого оригіналу Книги реєстрації наказів по підприємству ТзОВ «Карпатський горизонт», копія якої долучена до матеріалів справи : 23.12.2011 року ОСОБА_2 надавалася щорічна відпустка тривалістю 24 календарні дні (а.с.187 на звороті); у липні 2012 року ОСОБА_2 надавалася щорічна відпустка тривалістю 24 календарні дні (а.с.189). Що стосується 2013 року, то жодних відомостей про надання позивачці відпустки в цей період матеріали справи не містять.

Таким чином в 2011 та 2012 роках позивачка використала своє право на щорічну відпустку в повному обсязі, а відтак за перші два періоди компенсація за невикористану відпустку стягненню не підлягає. Тобто обґрунтованими в цій частині є лише вимоги про стягнення компенсації за 12 днів невикористаної відпустки за період роботи з 23.05.2013 по 30.11.2013 року в розмірі 608,40 грн. (12 * 50,70 = 608,40), враховуючи розрахунок самої позивачки, і такий розмір компенсації за вказаний період фактично не заперечується апелянтом в апеляційній скарзі (а.с.137). Тобто в цій частині рішення суду також підлягає зміні.

Що стосується строків для звернення до суду стосовно вимог про стягнення заборгованості по зарплаті та за невикористані відпустки (що також входить в структуру заробітної плати, яка нараховується працівнику та підлягає виплаті під час звільнення), то згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України такі вимоги не обмежуються будь-яким строком для звернення до суду.

Не може повністю погодитись колегія суддів і з рішенням суду в частині стягнення середнього заробітку.

При цьому колегія судів відхиляє посилання апелянта про необхідність розрахунку такого лише за період з 03.01.2014 по 14.04.2014 року з посиланням на ухилення позивачки від отримання розрахунку, оскільки в даному випадку позивачкою ставиться питання про стягнення середнього заробітку у зв'язку з невидачею трудовою книжки, а не через затримку розрахунку під час звільнення. Колегія суддів констатує, що роботодавцем жодними доказами не доведений факт видачі працівнику трудової книжки після звільнення, хоча обов'язок доведення даної обставини покладається саме на нього, а відтак виходить з того, що трудова книжка ОСОБА_2 так і не була видана. За таких обставин середній заробіток підлягає стягненню аж по 05.12.2014 року, як того просить позивач в позовній заяві.

Разом з тим, враховуючи, що даним рішенням апеляційного суду відмовлено у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про зміну формулювання причини та дати звільнення, то датою звільнення останньої слід вважати 02.01.2014 року (день винесення оскаржуваного наказу), а відтак середній заробіток слід вираховувати за період з 03.01.2014 по 05.12.2014 року.

Крім того щодо даної вимоги в мотивувальній частині рішення судом не наведено відповідного розрахунку, що свідчить про невмотивованість рішення суду в цій частині.

Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту - Постанова КМ).

Відповідно до п.2 Постанови КМ в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно п.5 Постанови КМ нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 7 Постанови КМ передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи вбачається, що заробітна плата ОСОБА_2 за останні два повні місяці роботи (жовтень, листопад 2013 року) становила 3000 грн. (1500 + 1500 = 3000), а кількість робочих днів за ці місяці становить 44 (23 + 21 = 44). Таким чином середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 за два останні повні місяці роботи становить 68,18 грн. (3000/44 = 68,18).

Кількість робочих днів за період з 03.01.2014 по 05.12.2014 року становить 232, а відтак на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 15 817,76 грн.(232 * 68,18 = 15 817,76).

Також, зважаючи на невидачу роботодавцем позивачці трудової книжки, підлягає задоволенню вимога про зобов'язання вчинити таку дію. Однак зважаючи на відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_2 про зміну формулювання причини та дати звільнення, зазначена в 7 абзаці резолютивної частині рішення вказівка суду «із відповідним записом, що встановлений за даним судовим рішенням» підлягає виключенню, оскільки не має жодного правового значення та не матиме ніяких наслідків.

Строки для звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку та зобов'язання видати трудову книжку позивачкою не пропущено, оскільки трудову книжку останній так і не видано, а відтак дані порушення її прав наразі тривають.

Що стосується рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, то колегія суддів погоджується з таким в цій частині, оскільки внаслідок неповного розрахунку та невидачі ОСОБА_2 трудової книжки, їй було безумовно завдано моральних страждань через порушення її трудових прав. Сума моральної шкоди визначена судом в розмірі 2000 грн. відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості. Підстав для зменшення такої суми колегія суддів не знаходить.

Згідно п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 47, 83, 184, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 60, 61, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатський горизонт» задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду від 12 березня 2015 року в частині задоволення позовної вимоги про зміну формулювання причин та дати звільнення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні даної позовної вимоги ОСОБА_2 - відмовити.

Викласти третій абзац резолютивної частини рішення Міжгірського районного суду від 12 березня 2015 року в наступній редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатський горизонт» на користь ОСОБА_2:

-заборгованість по заробітній платі за жовтень-грудень 2013 року у розмірі 3912 (три тисячі дев'ятсот дванадцять) гривень 68 (шістдесят вісім) копійок;

-компенсацію за 12 днів невикористаної відпустки за період роботи з 23.05.2013 по 30.11.2013 року в розмірі 608 (шістсот вісім) гривень 40 (сорок) копійок;

-середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.01.2014 по 05.12.2014 року в розмірі 15 817 (п'ятнадцять тисяч вісімсот сімнадцять) гривень 76 (сімдесят шість) копійок.»

Виключити з сьомого абзацу резолютивної частини рішення вказівку суду «із відповідним записом, що встановлений за даним судовим рішенням».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді