Справа № 361/8356/14-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/6680/15 Доповідач у 2 інстанції Антоненко В. І.
Категорія 46 09.12.2015
УХВАЛА

Іменем України

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Поліщука М.А., Ігнатченко Н.В.,

за участю секретаря - Вербової І.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки в натурі та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та будинку в натурі, припинення права власності та зобов»язання вчинити певні дії,-

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 27 жовтня 1990 року сторони купили в рівних частках жилий будинок з відповідними надвірними будівлями (колодязь) за адресою: АДРЕСА_1. Житловий будинок був дерев'яним, вкритий шифером, житловою площею 11.79 кв. м, загальною площею 54.1 кв. м., з надвірною будівлею (колодязем). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер 17658709 від 11 лютого 2014 року) земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, на підставі спільної сумісної власності належить позивачу та відповідачу. Таким чином, вищевказана земельна ділянка з розташованими на ній житловим будинком та надвірними господарськими спорудами належать сторонам на праві спільної сумісної власності без визначення часток, однак, вони не можуть дійти згоди щодо порядку та умов поділу земельної ділянки в натурі. Позивачка просила виділити їй в натурі 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1250 га із земельної ділянки загальною площею 0,25 га кадастровий номер: НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності сторін на цю земельну ділянку.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2014 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки та будинку в натурі, припинення права власності та зобов'язання вчинити дії об'єднано в одне провадження із первісними вимогами.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 зазначав, що будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 належать на праві власності сторонам по справі, які неодноразово намагались погодити укладення договору про поділ будинку та земельної ділянки, однак, не можуть дійти згоди щодо цього питання. ОСОБА_2 постійно грубо порушує правила сумісного володіння. Так, без згоди співвласника вона самочинно побудувала новий будинок, встановлений без дотримання протипожежних та архітектурних норм, у результаті чого була створена загроза для існування спільного будинку. Без згоди співвласника спільний будинок був відключений від електромережі, та ОСОБА_2 розібрала більшу частину даху спільного будинку, щоб використати покрівельний матеріал з нього для свого нового будинку. У результаті самовільного зруйнування (знищення) ОСОБА_2 тієї частини будинку, якою користувалась її сім'я, загальна площа будинку зменшилась, згідно оновленого технічного паспорта, до 20.9 кв.м. Тобто, частка ОСОБА_3 тепер складає лише 10,45 кв.м. житла. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 346, ст.349 ЦК України, знищення майна є підставою для припинення права власності. Позивач за зустрічним позовом вважав, що зруйнування відповідачкою частки будинку, якою вона користувалась, є підставою для припинення права власності на її частку у будинку. Крім того, захист права власності ОСОБА_3 можливий шляхом зобов'язання відповідача відновити його частку будинку до придатного для проживання стану. Позивач за зустрічним позовом просив: визнати за ним право власності та виділити в натурі належну йому частину загальною площею 20,9 кв.м. жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 (будівля А-1 в копії технічного паспорта від 10.04.2014), що залишилася після знищення ОСОБА_2 частини цього ж будинку, яка була в її користуванні; зобов'язати ОСОБА_2 відновити виділену в натурі частину будинку до придатного для проживання стану; припинити право власності ОСОБА_2 на будинок, оскільки вона самочинно зруйнувала ту частину будинку, якою користувалась; виділити в натурі ОСОБА_3 1/2 частину земельної ділянки площею 0,125 га із земельної ділянки розміром 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_1), з урахуванням розташування на цій ділянці будинку та обов'язковості безперешкодного доступу ОСОБА_3 до розміщеного на земельній ділянці колодязя, який є спільною власністю сторін, з виділеної йому частини ділянки; припинити право спільної сумісної власності сторін на спірну земельну ділянку.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, а в решті рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що згідно договору купівлі-продажу пустуючого жилого будинку для сезонного та тимчасового проживання, укладеного 27 жовтня 1990 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 придбали в рівних частках жилий будинок з відповідними надвірними будівлями (колодязь) за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про право власності на не рухоме майно (індексний номер 17658709 від 11 лютого 2014 року) земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га, на підставі спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 З технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_1, складеного 15 вересня 1990 року, зі змінами внесеними 05 грудня 1995 року, видно, що площа будинку становить 54, 1 кв. м., де житлова площа - 11, 9 кв. м. ( а.с. 67-73). З технічного паспорта на садибний ( індивідуальний ) житловий будинок АДРЕСА_1, складеного 17 травня 2013 року, вбачається, що площа житлового будинку, позначеного літерою А-1 становить 20, 9 кв.м., де житлова становить 11, 9 кв.м. Також за вказаною адресою знаходиться самочинно збудований будинок, позначений літерою «Б-1», площею 82, 3 кв.м.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовів, суд обгрунтовано виходив з положень ст. ст. 347, 349, 381 ЦК України, ст.ст. 88, 89 ЗК України та прийшов до правильного висновку про те, що позивачами не надано суду належних та допустимих доказів щодо обґрунтування своїх позовних вимог.

Статтею 89 ЗК України встановлено, що в осіб - співвласників жилого будинку виникає спільна сумісна власність на земельну ділянку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до ст. 381 ЦК садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з наступними змінами, роз'яснено про те, що у резолютивній частині рішення у справі про визначення порядку користування земельною ділянкою суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також зазначити, як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 21 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що будинок в натурі не поділений, між сторонами була лише домовленість щодо користування його окремими приміщеннями.

У рішенні Верховного Суду України у справі №6-12цс13 зазначено, що встановлення порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них, і не є поділом будинку в натурі.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №4785/15-41 від 18 червня 2015 року у всіх варіантах розподілу земельної ділянки житловий будинок знаходиться на частині земельної ділянки, яка пропонується для виділення ОСОБА_3 із можливістю укладення земельного сервітуту для обслуговування частини житлового будинку та самочинно побудованого будинку.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами про поділ земельної ділянки в натурі задоволенню не підлягають, оскільки такий поділ не відповідає вимогам закону та відповідно до роз»ясень, викладених у п.п. 21, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", поділ в натурі земельної ділянки, без поділу житлового будинку та господарських будівель і споруд в натурі, які розташовані на цій землі, призведе до порушення прав співвласників на користування ними.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що вона не буде претендувати на спірний житловий будинок та не заперечує проти виділення ОСОБА_3 спірного будинку, оскільки порядок відмови від права власності на майно передбачений ст. 347 ЦК Країни.

Зокрема, ч. 3 ст. 347 ЦК України передбачає, що у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Також до суду не надано доказів відмови позивача від права власності на спірний будинок у встановленому законом порядку. За таких обставин, часткове визнання ОСОБА_2 позовних вимог ОСОБА_3 суперечить вимогам закону та не може бути підставою для задоволення цих позовних вимог.

Зустрічні позовні вимоги, у яких ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності та виділити в натурі належну йому частину загальною площею 20,9 кв.м. жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 (будівля А-1 в копії технічного паспорта від 10.04.2014), що залишилася після знищення ОСОБА_2 частини загальною площею 33,2 кв.м. цього ж будинку, яка була в її користуванні; зобов'язати ОСОБА_2 відновити виділену в натурі частину будинку до придатного для проживання стану; припинити право власності ОСОБА_2 оскільки вона самочинно зруйнувала ту частину будинку, якою користувалась, - задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до акта обстеження від 04 липня 2014 року та акта матеріально-побутових умов проживання від 08 вересня 2014 року, складених депутатами Семиполківської сільської ради, будинок АДРЕСА_1 знаходиться в аварійному, напівзруйнованому, непридатному для проживання стані.

З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що спірний будинок АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності, в натурі будинок між сторонами не розподілений. З технічного паспорта на житловий будинок вбачається, що його площа значно зменшилась, однак, оскільки будинок не розділений в натурі, неможливо встановити чия частка будинку зруйнована.

Також доводи ОСОБА_3 про те, що частину будинку зруйнувала ОСОБА_2 жодними належними та допустимими доказами не підтверджені, тому вимога про зобов'язання ОСОБА_2 привести спірний будинок до придатного для проживання стану є безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовами у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: