АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Петренко І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2015 року за позовом прокурора Самарського району м.Дніпропетровська в інтересах держави в особі комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №11» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року прокурор Самарського району м.Дніпропетровська звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа №11» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, вказуючи на те, що відповідач з 2011 року є директором вказаного комунального закладу і, у межах своїх повноважень, видає накази та розпорядження, контролює їх виконання, затверджує посадові інструкції працівників, приймає на роботу та звільняє з роботи тренерів - викладачів та інших фахівців відповідно до законодавства.

Внаслідок винесення відповідачем незаконних наказів щодо тренера-викладача ОСОБА_3, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2012 року останнього було поновлено на роботі зі стягненням на його користь з КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа №11» середнього заробітку за вимушений прогул у розмірі 12 623,49 грн. та 500 грн. моральної шкоди. Крім того, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 липня 2013 року задоволено позов ОСОБА_3 до КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа №11» про визнання наказів щодо зменшення тижневого навантаження незаконними та стягнуто недотриману заробітну плату у розмірі 30 000 грн. і 100 грн. моральної шкоди.

Посилаючись на виконання вказаних судових рішень, а також на те, що в результаті неправомірних дій відповідача державі в особі КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа №11» Дніпропетровської міської ради завдано шкоди на суму 43 223, 49 грн., прокурор просив стягнути вказану суму з ОСОБА_2 на користь КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа №11» Дніпропетровської міської ради на підставі ст.237 КЗпП України.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області ставить питання про скасування рішення, як постановленого з порушенням норм матеріального та процесуального права та про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2012 року було частково задоволено позов ОСОБА_3 до КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа №11», визнано недійсним наказ про звільнення позивача з роботи, поновлено його на роботі, стягнуто середній заробіток за вимушений прогул у розмірі 12 623,49 грн. та 500 грн. моральної шкоди.

Відносно директора КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа №11» ОСОБА_2 було порушено кримінальне провадження за грубе порушення норм законодавства про працю, що виразилось у незаконному звільненні тренера - викладача ОСОБА_3 з роботи.

Постановою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2012 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ЗУ «Про амністію» від 08 липня 2011 року та провадження по кримінальній справі закрито.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 липня 2013 року задоволено позов ОСОБА_3 до КЗ «Дитячо-юнацька спортивна школа №11» про визнання наказів щодо зменшення тижневого навантаження незаконними та стягнуто недотриману заробітну плату у розмірі 30 000 грн. і 100 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Загальні підстави й умови матеріальної відповідальності працівників передбачені у ст.130 КЗпП України, відповідно до якої працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Пунктом 8 ст.134 КЗпП України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної установі у звязку з оплатою незаконно звільненому працівнику часу вимушеного прогулу. Такий обовязок покладається на службову особу, за наказом якої звільнення працівника здійснено з порушенням закону. При цьому винна в незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з його недоведеності, а саме з недоведеності факту виплати ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 43 223, 49 грн.

З такими висновками погодитись не можна, оскільки при розгляді справи судом першої інстанції представник відповідача не заперечував проти виконання зазначених судових рішень та виплати ОСОБА_3 стягнутих судом сум, що підтверджується інформацією з приєднаного до матеріалів справи носія, на який здійснювався технічний запис судового засідання від 26 січня 2015 року.

Разом з тим, нормами ст.237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, покладається обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації лише у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, проте відшкодування суми компенсації моральної шкоди та інших витрат законодавством України не передбачено. Тому у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500 грн. і 100 грн., та недотриманої заробітної плати внаслідок незаконного зменшення тижневого навантаження тренера - викладача у розмірі 30 000 грн. слід відмовити саме з цих підстав.

Частиною третьою ст.233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Цей строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або прокурора.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснюється, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки.

Зі справи вбачається, що рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2012 року в частині оплати ОСОБА_3 часу вимушеного прогулу у розмірі 12 623,49 грн. було виконано в травні 2012 року, про що свідчить постанова Самарського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 24 травня 2012 року про закінчення виконавчого провадження (а.с.83).

Прокурор Самарського району м.Дніпропетровська звернувся до суду з даним позовом згідно штемпелю вхідної кореспонденції суду 06 листопада 2014 року, тобто з пропуском річного строку для пред'явлення позову, і поважності причин пропуску цього строку не навів.

Доводи представника прокуратури в суді апеляційної інстанції про те, що про наявність рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2012 року прокурор Самарського району м.Дніпропетровська довідався лише в 2014 році з заяви ОСОБА_3 не є підставою для поновлення порушеного строку з огляду на наступне.

З постанови Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2012 року вбачається (а.с.26), що прокурор Самарського району м.Дніпропетровська приймав участь у розгляді кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.172 КК України за фактом грубого порушення норм законодавства при звільненні з роботи ОСОБА_3, встановленим рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 січня 2012 року.

Викладені обставини спростовують доводи представника прокуратури про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з даним позовом, а тому у задоволенні позову в частині покладення на відповідача обов'язку покрити шкоду, заподіяну оплатою працівникові часу вимушеного прогулу слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи те, що суд не взяв до уваги наведені обставини, постановлене судове рішення підлягає зміні в частині обґрунтування відмови в задоволенні позову, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2015 року змінити в частині обґрунтування відмови в задоволенні позову відповідно з даним рішенням, а в іншій частині - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Котушенко С.П.

Судді Петренко І.О.

Романюк М.М.