Номер провадження: 22-ц/785/1523/15
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Мартинова К. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Мартинової К.П.,

суддів - Кравця Ю.І., Оверіної О.В.,

за участю секретаря - Желєзнова В.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про знесення самочинно збудованого нерухомого майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3, подану через представника ОСОБА_4, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2014 року,

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про знесення самочинно збудованого нерухомого майна під літ. "У" по АДРЕСА_1 на підставі ст. 391, ч. 2, 4 ст. 376 ЦК України.

Позивач посилався на те, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

На прилеглій до його будинку земельній ділянці без отримання необхідних дозволів та узгоджень відповідач здійснив самочинне будівництво жилих та прибудинкових приміщень. Прибудова літ. "У" побудована відповідачем з порушенням норм ДБН порушує права позивача, що змусило його звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 04 листопада 2014 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про знесення самочинно збудованого нерухомого майна задоволено частково.

Суд зобов"язав ОСОБА_3 знести за власний рахунок самочинно прибудоване до будинку ОСОБА_2 нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та яке зазначено на схематичному плані Технічного паспорту від 16.11.2012 року, виданого ОСОБА_3, під літ. "У".

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, через представника ОСОБА_4, просить рішення суду скасувати, тому що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Справа в суді апеляційної інстанції розглянута на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутності відповідача та його представника, також представників третіх осіб, котрі двічі були повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду, що підтверджується розписками про отримання судових повісток про виклик.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та зобов"язуючи ОСОБА_3 знести за власний рахунок самочинно побудовану прибудову під літ. У" по АДРЕСА_1, суд першої інстанції посилався на те, що вказана прибудова побудована з порушенням вимог ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень", порушує права позивача та свій висновок про наявність підстав для знесення будівництва обґрунтував лише тим, що будівля є самочинним будівництвом.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що, відповідно до п.п 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового.

Стаття 391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі свідоцтва про право власності на дачні будівлі від 06 вересня 2012 року ОСОБА_2 є власником об"єкту нерухомості, який складається з будинків літ. "А", літ. "В", загальною площею 167,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 / а.с. 6-7/.

Право власності ОСОБА_5 на 17/1000 частин дачно-будівельного кооперативу "Металург" в АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 визнано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2006 року та зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно КП "ОМБТІ та РОН" 17.11.2006 року / а.с. 8-9/.

ОСОБА_2 посилається на те, що його сусід ОСОБА_5 на прилеглій до його будинку земельній ділянці в порушення норм ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень" здійснив самочинне будівництво жилих та прибудинкових приміщень, чим спричинив порушення його прав, та на підставі ст. 391, ч. 2, 4 ст. 376 ЦК України просив знести самовільну прибудову.

Відповідно до положень статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Законодавство не визнає самочинне будівництво об"єктом правового захисту, а тому правовими наслідками самочинного будівництва, в разі звернення до суду з позовом відповідного органу, є або знесення такого будівництва, або проведення відповідної його перебудови.

Право на звернення до суду з таким позовом закон надає, зокрема, й відповідному органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Стаття 376 ЦК України передбачає можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення, та відповідно до вимог чинного законодавства знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як роз"яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови №6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Згідно з ч. 17 ст. 29 Закону України "Про планування і забудову територій" здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Частиною 7 ст. 376 ЦК України встановлено, що суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов"язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил. У разі, якщо буде встановлено, що проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Розглядаючи позов про знесення самочинного будівництва або перебудову на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК України, суд має встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Якщо технічна можливість перебудови об"єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення самочинного будівництва.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

Таким чином, аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 367 ЦК України випадку, а тому правовими наслідками самочинного будівництва, в разі звернення до суду з позовом відповідного органу, є або знесення такого будівництва, або проведення відповідної його перебудови.

Право на звернення до суду з таким позовом закон надає, зокрема, й відповідному органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Встановлено, що на момент розгляду справи відсутні приписи про усунення порушень, чи можлива перебудова самочинної споруди та чи відмовляється ОСОБА_5 від такої перебудови.

Крім того, стаття 376 ЦК України передбачає можливість знесення самочинного будівництва лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення, та відповідно до вимог чинного законодавства знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Встановлено, що на момент розгляду справи відсутні приписи про усунення порушень, чи можлива перебудова самочинної споруди та чи відмовляється ОСОБА_5 від такої перебудови. Тому знесення збудованого нерухомого майна є передчасним та являється крайньою мірою.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що прибудова під літ. "У" побудована з порушенням норм ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських та сільських поселень". Відсутні висновки спеціалістів з цього питання. Також не надано доказів та висновків спеціалістів про те, чи не приведе знесення прибудови до пошкодження будівлі.

Ні при розгляді справи в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем не заявлялося клопотання про призначення судової технічної експертизи, при відсутності перешкод з боку суду для здійснення стороною своїх процесуальних прав та обов"язків надання доказів.

При встановлених обставинах, розглянувши справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів / ст. 11 ЦПК України/ колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні позову про знесення нерухомого майна за недоведеністю.

Після відмови ОСОБА_5 здійснити перебудову чи перепланування позивач не позбавлений права звернення до суду з позовом про знесення об"єкту нерухомості при наявності доказів порушення його прав.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п. 3,4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану через представника ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 04 листопада 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про знесення самочинно збудованого нерухомого майна

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий К.П. Мартинова

Судді Ю.І. Кравець

О.В. Оверіна