Провадження №22-ц/784/441/15
Провадження №22-ц/784/441/15 Головуючий у першій інстанції Черенкова Н.П.
Доповідач в апеляційній інстанції Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів - Лисенка П.П., Галущенка О.І.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на ухвалу судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2014 року про відкриття провадження у справі, постановлену

за позовом

ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

про розірвання договору банківського вкладу

та повернення грошового вкладу,

ВСТАНОВИЛА:

10 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про розірвання договору банківського вкладу та повернення грошового вкладу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 29 лютого 2012 року він уклав договір №SAMDN 8211 (Вклад «Стандарт 12 мес.») з ПАТ КБ «ПриватБанк», на виконання якого розмістив в банку на вкладному (депозитному) рахунку грошові кошти в сумі 30 000 доларів США, строком на 369 днів до 01 березня 2013 року включно, з процентною ставкою за вкладом - 8 % річних.

17 квітня 2012 року між ним та відповідачем укладено у простій письмовій формі наступний договір банківського вкладу за №SAMDN 5153 (Вклад «Стандарт 12 мес.») на суму 30 000 грн. 00 коп. строком на 366 днів до 17 квітня 2013 року включно, з процентною ставкою за вкладом - 16 % річних.

20 вересня 2014 року та 17 жовтня 2014 року він звертався до відповідача з заявами про розірвання договорів та повернення належних йому грошових коштів, проте отримав відмову, яку банк мотивував неспроможністю виконувати своєчасно та в повному обсязі взяті на себе зобов'язання зі своєчасного, повного і якісного обслуговування рахунків, відкритих клієнтами банку у зв'язку зі складною соціальною та політичною ситуацією, яка наразі триває в країні.

У зв'язку з викладеним, він вимушений звернутися з позовом до відповідача про розірвання договорів та повернення строкових банківських вкладів.

16 грудня 2014 року ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва відкрито провадження у даній цивільній справі.

На вказану ухвалу ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило її скасувати та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про підсудність спору.

В обґрунтування скарги посилалося на те, що висновок суду про підсудність даної справи Центральному районному суду міста Миколаєва суперечить положенням чинного процесуального законодавства, оскільки позов заявлено не за місцезнаходженням відповідача.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відкриваючи провадження у справі на підставі позовної заяви ОСОБА_4, суд першої інстанції вважав, що позов підсудний саме Центральному районному суду міста Миколаєва, оскільки саме на його території зареєстровано місце перебування позивача, який є споживачем банківської послуги.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками місцевого суду, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Відповідно до положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.3 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.8 Закону України від 07 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст.17) або Господарським процесуальним кодексом України (ст.ст.1,12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

В силу ст.107 ЦПК України всі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються судом першої інстанції, якими є районні, районні у містах, міські та міськрайонні суди. Законодавчі акти, які по-іншому визначають суди першої інстанції щодо певних цивільних справ, відповідно до частини третьої ст.2 ЦПК України не можуть бути застосовані.

Питання про підсудність справ визначається ЦПК України, зокрема: розділом II - щодо справ наказного провадження; главою 1 розділу III - щодо справ позовного провадження; розділом IV - щодо справ окремого провадження; розділами VI, VII - щодо заяв (скарг) стягувача, боржника, інших учасників виконавчого провадження, заяв (подання) державного виконавця з питань, пов'язаних з виконанням судових рішень; главами 1 і 2 розділу VIII - щодо клопотань про визнання, звернення до виконання рішення іноземних судів; ст.404 - щодо заяв про відновлення втраченого судового провадження; ст. 414 - щодо справ за участю іноземних осіб.

Дійсно, за ст.109 ЦПК України, яка носить загальний характер, позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Альтернативою такому є обставини, виписані у ст.ст.110,111,114 ЦПК України.

При цьому, право вибору між кількома судами, яким підсудна справа, відповідно до ч.14 ст.110 ЦПК України, належить позивачеві. Винятком є справи за позовами, що виникають з приводу нерухомого майна (виключна підсудність), які пред'являються за місцем знаходження майна або основної її частини.

Відповідно до ч.5 ст.110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за місцем проживання споживача або за місцем виконання договору.

З матеріалів справи слідує, що спір виник між фізичною особою ОСОБА_4 та фінансовою установою - ПАТ КБ «ПриватБанк» з договору банківського вкладу.

Відповідно до ч.2 ст.1058 ЦК України договір банківського вкладу з фізичною особою є публічним договором, характер якого визначається положеннями ст.633 ЦК України.

За змістом ст.633 ЦК України та положень ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» фізична особа є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки.

Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», п.6 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» - Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг, в тому числі і фінансових, та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності.

Законом також визначено, що фінансовою послугую є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення (п.4 ч.1 ст.4 вищевказаного закону).

Судова практика розглядає відносини між фізичною особою - вкладником та комерційним банком, як відносини між споживачем та виконавцем послуг, зокрема, в постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» в п.2 серед інших відносин, які регулює Закон України «Про захист прав споживачів», встановлені відносини, які виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій).

Отже, з системно - логічного аналізу викладених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що правовідносини, що виникають з договорів банківського вкладу підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду, позивач ОСОБА_4 мав зареєстроване місце перебування у місті Миколаєві за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7), що є територією Центрального району міста Миколаєва.

У зв'язку з цим, позивач мав право пред'явити позов як за місцем знаходження відповідача, так і за своїм місцем проживання. Він зробив вибір на користь місця свого проживання і така його воля була для Центрального районного суду міста Миколаєва визначальною.

Місцевий суд не тільки міг, а і повинен був відкрити провадження у справі.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд першої інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» немає.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Ухвалу судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: