Справа № 522/9556/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_3, про повернення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення боргу.

У звязку зі смертю 29 вересня 2014 року ОСОБА_3 та на підставі заяви позивача, до участі у справі був залучений ОСОБА_2, як правонаступник померлої відповідачки.

17.09.2015 р. позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 11450 доларів США, в тому числі: 9900 доларів США - заборгованість за договором; 1550,10 доларів США - 3% річних.

При цьому позивач посилається на те, що 04.10.2009 р. ОСОБА_3 уклала з ним договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а ОСОБА_3 отримала у борг грошову суму у розмірі 9900 доларів США. ОСОБА_3 зобовязувалася повернути суму боргу до 30 липня 2010 року. Проте станом на 17.09.2015 р. борг позивачеві так і не повернуто.

В звязку з викладеним позивач був вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Крім того, 29.09.2014 р. ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №394806, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Після смерті ОСОБА_3 спадщину отримав ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.04.2015 р., виданим Другою одеською державною нотаріальною конторою. Таким чином, позивач вважає, що до ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_3, перейшов обовязок сплатити заборгованість за договором позики від 04.10.2009 р.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.10.2009 р. ОСОБА_3 видала ОСОБА_1 письмову розписку (а.с. 3), в якій зазначила, що позичила у позивача 9900 доларів США та зобовязується повернути зазначену суму в строк до 30.07.2010 р.

У зазначеній в розписці термін, ОСОБА_3 обумовлену суму позики позивачу не повернула.

29.09.2014 р. ОСОБА_3 померла, про що 29.09.2014 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Біляївського міського управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис за №1117, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №394806, виданим 29.09.2014 р.

Зі спадкової справи №330/2014 до майна померлої 29.09.2014 р. ОСОБА_3, заведеної Другою одеською державною нотаріальною конторою вбачається, що її єдиним спадкоємцем є її чоловік - ОСОБА_2, який 06.04.2015 р. отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване у спадковому реєстрі за №57312669.

Заперечуючи проти позову представник відповідача зазначила, що ОСОБА_2 не згоден з позовом, оскільки його покійна дружина ОСОБА_3 не отримувала від позивача позику у сумі 9900 доларів США, дані кошти до спільного сімейного бюджету не надходили, подружжя було достатньо фінансово забезпечена та підстав для отримання у борг зазначеної суми, у не знайомою людини, у ОСОБА_3 не було. Крім того, про позовні претензії позивача до ОСОБА_3, ОСОБА_2 дізнався лише у травні 2013 року, коли його дружина отримала виклик до суду.

Наявність розписки про отримання грошей ОСОБА_3 представник відповідача пояснює тим, що вона була написана під впливом обману, ні ОСОБА_2, ні будь-які свідки, які зазначені у тексі розписки, присутні не були. Покійна ОСОБА_3 зазначала, що розписка від 04.10.2009 р. про отримання нею від ОСОБА_1А.о. грошових коштів за нібито укладеним Договором позики, була написана нею під диктовку.

Єдина підстава грошових взаємовідносин між позивачем та ОСОБА_3 є взаєморозрахунки за будівельно-ремонтні роботи, які здійснювалися ОСОБА_1А.о. та за які ОСОБА_3 надавала йому гроші, за які він розписувався.

Суд не може брати до уваги обставини на які посилається у своїх запереченнях представник відповідача оскільки, жодного доказу наявності цих обставин представником відповідача суду надано не було.

З п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. вбачається, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтвердив факт складання у його відсутності ОСОБА_3 розписки про отримання від ОСОБА_1 у позику грошових коштів.

Підстав вважати, що ОСОБА_3 склала 04.10.2009 р. розписку про отримання від позивача у позику грошових коштів, під впливом обману, стороною відповідача не доведено.

При цьому судом встановлено, що при перегляді апеляційним судом Одеської області рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12.12.2013 р. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про оспорювання договору позики, судом було проведено судову-почеркознавчу експертизу в процесі якої досліджувались питання написання розписки від 04.10.2009 р. власноруч ОСОБА_3 та дата її написання. За результатами проведення даної експертизи, 16.06.2014 р. складено висновок №1041/02, зі змісту якого вбачається, що розписка від 04.10.2009 р. на суму 9900 дол. США виконана ОСОБА_3.

В матеріалах справи містяться розписки складені ОСОБА_3 про сплату позивачу грошових коштів за ремонт та будівництво гаража, однак брати їх до увагу суд не може, оскільки наявність взаємовідносин по виконанню та оплаті робіт з ремонту та будівництва не може виключати взаємовідносини сторін з отримання та повернення позики.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що ОСОБА_1 дійсно виконував у ОСОБА_3 ремонтні та будівельні роботи та зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що у звязку з відсутністю грошових коштів у останньої для повної оплати робіт позивача, вона домовилася з позивачем про часткове їх повернення. З пояснень ОСОБА_5 судом встановлено, що їй від ОСОБА_3 також стало відомо про те, що остання склала розписку про отримання позики від ОСОБА_1А.о., з тією метою, що б позивач був впевнений в повній оплаті за виконанні роботи.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року по справі № 6-63 цс 13, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема: з договорів та інших правочинів.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобовязання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом ( ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Ці підстави зазначені в ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.

За відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбаченого договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином ( ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 не виконала перед позивачем своїх зобовязань, які виникли в неї внаслідок укладання договору позики від 04.10.2009 р., оскільки в матеріалах справи немає жодних документальних підтверджень про повернення суми позики позивачу.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже враховуючи вищевикладене відповідач, як спадкоємиць ОСОБА_3, яка прострочила свої зобовязання за договором позики від 04.10.2009 р. перед позивачем, повинен повернути останньому суму боргу в розмірі 9900 доларів США.

Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Таким чином з відповідача на користь позивача також слід стягнути три проценти річних від простроченої суми, а саме суму у розмірі 1550,10 доларів США.

При цьому суд повинен зазначити про таке.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК україни допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в праві №6-79цс14.

З урахуванням зазначеного суд вважає, що стягненню з відповідача підлягає сума еквівалентна 9900,00 дол. США, яка згідно офіційного курсу НБУ станом на 10 грудня 2015 року (100 доларів США 2289,4918 гривень) становить 226611,00 грн. та сума, яка еквівалентна 1550,10 грн., а саме 35481,79 грн.

Таким чином з врахуванням вищевикладеного, суд погоджується з розрахунками позивача та вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 11450,10 дол. США, що за курсом НБУ станом на 10.12.2015 р. є еквівалентом 262092,79 грн. (двісті шістдесят дві тисячі девяносто дві гривні 79 копійок), з яких: заборгованість за договором 9900,00 дол. США, що є еквівалентом 226611,00 грн., та 3% річних - 1550,10 грн., що є еквівалентом 35481,79 грн.

Згідно 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у загальному розмірі 1050,45 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 611, 612, 625, 1046, 1049, 1218 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, суму заборгованості за договором позики від 04.10.2009 р. у загальному розмірі 11450,10 дол. США, що за курсом НБУ станом на 10.12.2015 р. є еквівалентом 262092,79 грн. (двісті шістдесят дві тисячі девяносто дві гривні 79 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, судові витрати, а саме суму сплаченого судового збору у загальному розмірі 1050,45грн. (одна тисяча пятдесят гривень 45 копійок).

Рішення може бути оскаржено, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу потягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

10.12.2015