Провадження № 2-693/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі : головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Назарчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_11 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_11 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, -

В С Т А Н О В И В :

29.09.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та уточнивши вимоги просив поновити строк для звернення до суду з позовом та ухвалити рішення, яким визнати недійсним державний акт про право приватної власності на землю Серія НОМЕР_1, виданий ОСОБА_12 від 25.03.1999 року щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га, державний акт про право приватної власності на землю Серія НОМЕР_2, виданий ОСОБА_2 від 25.03.1999 року щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га.

В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що Рішенням Київської міської ради № 116-1/217 від 28 січня 1999 року, передано у спільну приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_13 земельну ділянку, площею 0,0545 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. На даний час земельна ділянка не приватизована.

Зазначає, що 05 лютого 1998 року, Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 215, у приватну власність була передана сусідня земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0412 га, громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_2

Посилається, що 25 березня 1999 року, на підставі вказаного вище розпорядження, ОСОБА_12 та ОСОБА_2 видано державні акти на право приватної власності на землю, площею 0,0455 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що розмір земельної ділянки по АДРЕСА_1 збільшено за рахунок частини земельної ділянки по АДРЕСА_2, всупереч відповідним рішенням та розпорядженням КМР та КМДА про виділення у користування земельної ділянки, чим порушено право користування земельною ділянкою власникам будинку по АДРЕСА_2.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити.

ОСОБА_11, яка залучена до участі у справі в якості третьої особи, звернулася до суду з самостійним позовом, в якому просила поновити їй строк для звернення до суду та визнати недійсним державний акт від 25.03.1999 року на право приватної власності на землю по АДРЕСА_1, щодо передачі землі для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель у спільну приватну власність громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_2

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_11 отримала у власність ? частину житлового будинку по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_13

Зазначає, що внаслідок порушень вимог чинного законодавства при передачі у приватну власність землі по АДРЕСА_1, площа даної ділянки збільшилась за рахунок виділеної у користування земельної ділянки ОСОБА_13 та ОСОБА_1

Посилається, що державний акт на землю по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_12. та ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним, з підстав невідповідності розміру виділеної земельної ділянки розмірам фактично приватизованої ділянки, оскільки ним порушується право користування інших осіб.

Враховуючи вищевикладене, просила позов задовольнити.

Позивач та представник позивача свій позов, а також позов третьої особи ОСОБА_11 підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі.

Третя особа- ОСОБА_11 та її представник свій позов, а також позов ОСОБА_1 підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні проти заявлених вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_11 заперечували, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.

Зазначали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_13 особисто погодили зовнішні межі земельної ділянки, яка була виділена ОСОБА_12 та ОСОБА_2, про що був складений відповідний Акт від 22.12.1998 р. Крім того, посилалися, що в Рішенні КМР №116-1/212 від 28.01.1999 року та Розпорядженні КМР №215 від 05.02.1998 року зазначено, що площі земельних ділянок будуть уточнені в межах, після перенесення їх меж в натурі та при виготовленні технічної документації для складання державних актів. Зазначили, що згідно Акту здачі-приймання від 22.12.1998 р., було встановлено в натурі зовнішні межі земельної ділянки, що передана ОСОБА_12 та ОСОБА_2, згідно Розпорядження КМДА №215 від 05.02.1998 року. Вважають, що при видачі оспорюваних актів вимоги чинного законодавства були дотримані, а права користувачів земельної ділянки по АДРЕСА_2 не є порушеними.

Крім того зазначили, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з причин пропущення ним строку позовної давності та необґрунтованості позовних вимог, а позовні вимоги третьої особи ОСОБА_11 не підлягають задоволенню з тієї причини, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Враховуючи вищевикладене, просили відмовити в задоволені обох позовів в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, проте надіслали до суду заяви, в яких просили розглядати справу у їх відсутності, позовні вимоги визнали.

Відповідач ОСОБА_9 в судовому засіданні проти заявлених позовів заперечувала, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просила відмовити в їх задоволені.

Відповідач ОСОБА_8 в судовому засіданні заявлені позови визнала.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позовів не заперечував.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена, про причини неявки суд до відома не поставили.

Представник відповідача Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації в судове засідання не з'явився. До суду подав письмові заперечення в яких зазначив, що на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05.02.98 №215 громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_2 зареєстровано та видано державні акти на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0455 по АДРЕСА_1 від 25.03.1999 за НОМЕР_3 та НОМЕР_4 відповідно. При виготовленні у 1999 році державних актів громадянам України на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 відбулось уточнення меж та площ земельної ділянки відповідно до п. 3.2 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05.02.1998 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель», розмір яких складав: 281,28 кв.м. (громадянин ОСОБА_1, АДРЕСА_3); 222,78 кв.м. (громадянин ОСОБА_13, АДРЕСА_4), при цьому Акт встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 в натурі погоджено з суміжними користувачами - гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_13 в їх присутності.

Зазначає, що державні акти на земельні ділянки передані громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_13 відповідно до рішення Київської міської ради від 28.01.99 №116-1/217 Департаментом земельних ресурсів не реєструвались та не видавались, а володіти, користуватись та розпоряджатись земельною ділянкою може власник такої ділянки, а право власності на земельну ділянку, відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України виникає з моменту державної реєстрації такого права та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи викладене, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Вимогами ст.ст.116, 123 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходження земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 1974 року, належить на праві власності ? частина житлового будинку АДРЕСА_2 (т.1 а.с.7).

Співвласником вищезазначеного будинку, а саме ? частини є ОСОБА_11, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.04.2013 року, після смерті ОСОБА_13 (т.1 а.с.97-99).

Вбачається, що Рішенням Київської міської ради від 28.01.1999 №116-1/217 , ОСОБА_1 та ОСОБА_13 передано у спільну приватну власність земельну ділянку площею 0,0545 га розташовану по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.8). На час розгляду справи, державний акт на дану земельну ділянку не видано.

Розпорядженням КМДА за №215 від 05.02.1998 року у приватну власність була передана сусідня земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0412 га, громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.9).

25.03.1999 року на підставі Розпорядженням КМДА за №215 від 05.02.1998 року ОСОБА_12 та ОСОБА_2 було видано державні акти на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га, Серія НОМЕР_1 та відповідно Серія НОМЕР_2, (т.1 а.с.10-11).

В обґрунтування позову про визнання недійсними вказаних вище державних актів про право приватної власності на землю, позивач ОСОБА_1 та третя особа -ОСОБА_11 посилалися на те, що при передачі у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1, площа ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_12 збільшилась на 43 кв. м., за рахунок зменшення площі земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_2, виділеної у користування ОСОБА_13 та ОСОБА_1, що суперечить вказаному вище Рішенню КМР та Розпорядженню КМДА, вимогам чинного законодавства та порушує право користування земельною ділянкою власників будинку по АДРЕСА_2.

Проаналізувавши заявлені вимоги та оцінивши матеріали справи у їх сукупності, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З Рішення КМР №116-1/212 від 28.01.1999 р., про передачу у спільну приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_13 земельної ділянки та Розпорядження КМДА №215 від 05.02.1998 р., про передачу громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_2 у спільну приватну власність земельної ділянки ( п п.3.2, ч. 3 ) міститься попередження власників землі про те, що площі земельних ділянок будуть уточнені в межах, визначених цим Рішенням, після перенесення їх меж в натуру (на місцевість) та площі земельних ділянок будуть уточнені в межах, визначених цим Розпорядженням, при виготовленні технічної документації для складання державних актів.

З матеріалів справи вбачається, що при виготовленні оспорюваних державних актів ОСОБА_12 та ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, відбулось уточнення меж та площ земельної ділянки на виконання п.3.2 розпорядження КМДА від 05.02.1998 р. «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків і господарських будівель».

Як вбачається з Акту встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 22.12.1998 року, зокрема, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_13 погодили зовнішні межі земельної ділянки, яка була виділена ОСОБА_12 та ОСОБА_2, підписавши даний Акт .

В подальшому була виготовлена землевпорядна документація, на підставі якої ОСОБА_12 та ОСОБА_2 отримали державні Акти на право приватної власності на землю ( а.с.79-83 т.3).

При цьому, в даному акті зазначено, що суміжними землевласниками і землекористувачами ніяких претензій при встановленні меж землеволодіння не заявлено, а тому посилання позивача та третьої особи -ОСОБА_11 на дані обставини в обґрунтування позову та порушення їх прав, суд вважає безпідставними.

Із матеріалів технічної документації про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки (на місцевості) та виготовлення Державного акту на право спільної приватної власності на землю громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель на АДРЕСА_1 від 1998 року, а саме пояснювальної записки вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_12 та ОСОБА_2 має 14 кутів повороту, які співпадають на місцевості з кутами будівлі та огорожі.

Межі земельної ділянки проходять:1-3 по дерев'яній огорожі; 3-4 по бетонній огорожі; 4-6 по стіні кам'яної будівлі; 6-7 по дерев'яній огорожі; 7-8 по огорожі з металевої сітки; 8-14-1 по дерев'яній огорожі ( а.с. 73 т.3).

В результаті виконаних робіт складено каталог координат кутів повороту зовнішніх меж землекористування в місцевій системі, та план зовнішніх меж землекористування на якому показані суміжні землекористувачі та довжини ліній.

З наданої до суду кадастрової справи ПА-0204 також вбачається, що при передачі громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_2 у спільну приватну власність земельної ділянки було:виготовлено технічну документацію на земельну ділянку; визначено межі земельної ділянки в натурі; погоджено із суміжними землевласниками та землекористувачами її межі та на підставі вищезгаданих матеріалів виготовлено державний акт на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_12 та ОСОБА_2

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в

межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З огляду на викладене, суд вважає, що доказів в обґрунтування того, що при видачі оспорюваних актів на землю були порушені права позивача ОСОБА_1 та третьої особи -ОСОБА_11, суду не надано.

Крім того, посилання ОСОБА_11 в обґрунтування поданого позову щодо порушення її прав, суд вважає необґрунтованими, оскільки на час видачі оспорюваних актів, остання не набула права власності на частину домоволодіння по пров.Народному,2 в м.Києві.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_11, як третьої особи з самостійними вимогами.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача та третьої особи, підстав для застосування ст. 267 ЦК України, суд не знаходить, а тому заява відповідача-1 про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного керуючись ст. ст. 116,118, 120,122,123, 152 ЗК України, ст. 3,4,10-11, 57-60, 88, 209 ,212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, відмовити.

В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_11, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: