АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1348/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43, 45 Позарецька С. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Демченка В. А.
при секретаріВолвенко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 квітня 2015 року по справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу № 13 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу за утримання і обслуговування будинку і прибудинкової території.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

03 вересня 2014 року позивач ЖБК № 13 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу за утримання і обслуговування будинку і прибудинкової території.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що будинок, в якому проживають відповідачі перебуває на обслуговуванні ЖБК № 13. Відповідачі проживають і зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1. Особовий рахунок відкрито на ОСОБА_6.

Відповідно до рішень загальних зборів мешканців ЖБК № 13, а саме рішень № 14 від 07 листопада 2008 року, № 15 від 30 грудня 2009 року, № 16 від 11 липня 2010 року, рішення виконкому Черкаської міськради № 74 від 27 січня 2009 року встановлена вартість щодо утримання будинку, споруд та прибудинкової території на підставі економічно обгрунтованих витрат на її виробництво.

На підставі зазначених рішень, ЖБК № 13 проводить нарахування плати за утримання і обслуговування будинку та прибудинкової території, де мешкають відповідачі, які ухиляються від перерахування плати на житло, що сприяє накопиченню боргу. Крім того, вони не скористалися правом укладення договору про реконструктуризацію заборгованості по квартплаті.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 серпня 2014 року у прийнятті заяви ЖБК № 13 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовлено.

Під час судового засідання позивачем збільшувались, а потім зменшувались позовні вимоги і в остаточному варіанті, відповідно до заяви про зменшення позовних вимог від 07 квітня 2015 року позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на свою користь заборгованість за надані послуги на загальну суму 2 902 грн. 44 коп., 3 % річних за весь час прострочення 282 грн. 45 коп., інфляційній втрати в розмірі 531 грн. 16 коп., а також понесені витрати по сплаті судового збору 243 грн. 60 коп. та витрати по оплаті юридичних послуг адвоката в розмірі 2 025 грн..

Представник ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 звернувся до суду з заявою, в якій відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України просив стягнути з позивача на користь відповідачів витрати на правову допомогу з урахуванням розміру задоволеного позову, вимог передбачених ЗУ «Про граничний розмір коменсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а також з урахуванням того, що в позові до одного з відповідачів ОСОБА_7 потрібно відмовити.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 квітня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ЖБК № 13 борг за утримання і обслуговування будинку і прибудинкової території - 2902 грн. 44 коп., 3 % річних - 282 грн. 45 коп., інфляційні витрати - 531 грн. 16 коп., судовий збір - 243 грн. 60 коп., витрати на правову допомогу адвоката 2 025 грн., а всього 5 984 грн. 65 коп..

Відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні її вимог щодо стягнення на її користь з ЖБК № 13 витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 700 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 квітня 2015 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким в позові ЖБК № 13 відмовити. Витрати в розмірі, витрачені відповідачами на правову допомогу просять покласти на позивача ЖБК № 13.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1. Крім неї, у вказаній квартирі зареєстрований її син, ОСОБА_7, що підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с. 6).

Утримання будинку і прибудинкової території здійснює ЖБК № 13, яке має статус юридичної особи.

Відповідно до рішення загальних зборів мешканців ЖБК № 13 від 11 липня 2010 року (протокол № 16) (а.с. 41-45) визначено нову тарифну ставку на обслуговування будинку в розмірі 01 грн. 90 коп. з 01 липня 2010 року. Крім того, за рішенням загальних зборів мешканців ЖБК № 13 від 31 травня 2012 року (протокол № 1) (а.с. 46-50) на 2012-2013 роки тарифна ставка за 1 кв.м. загальної площі квартири будинку становить 01 грн. 90 коп. (за утримання будинку та прибудинкової території), починаючи з 01 червня 2012 року.

Рішенням виконкому Черкаської міської ради від 27 січня 2009 року № 74 (а.с. 40) погоджено тарифи на послуги щодо утримання будинку, споруд та прибудинкової території ЖБК № 13 (АДРЕСА_1) згідно з протоколом загальних зборів членів цього кооперативу від 07 листопада 2008 року № 14 (а.с. 37) за основним мінімальним переліком робіт та послуг в розмірі 01 грн. 90 коп. за 1 кв.м., за винятком послуги «Прибирання сходових кліток» - 01 грн. 70 коп. за 1 кв.м.. Також мається мінімальний перелік послуг: обслуговування димовентканалів, прибирання прибудинкової території, прибирання підвалів, вартість освітлення місць загального користування, підвалів, підкачування води, витрати на вивезення і утилізацію побутових негабаритних відходів, на обслуговування внутрішньо-будинкових систем водопостачання, тепло-водопостачання, водовідведення, зливної каналізації, вартість робіт з дезінфекції, вартість виконання робіт по поточному ремонту покрівлі, несучих та захисних контрукцій будинку та столярних виробів.

Отже, розмір тарифів (нормативних витрат, пов'язаних з утримання будинків і споруд прибудинкової територій) визначається згідно із ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», постановами КМУ від 12 липня 2005 року № 560 (в ред.., що діяла на час виникнення спірних правовідносин) «Про затвердження порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» та від 01 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги із змінами» із змінами.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач таких послуг зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач має перед позивачем заборгованість по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території, що були їй надані за період з 03 вересня 2011 року по 01 грудня 2014 року в розмірі 2 902 грн. 44 коп.. За весь час затримки розрахунку боржник, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, повинен сплатити інфляційні та 3 % річних. Відповідно до розрахунків - 3 % річних становить 282 грн. 45 коп., інфляційні становлять 531 грн. 16 коп..

Зважаючи те, що відповідач ОСОБА_6 відмовляється сплатити суму боргу за надані їй позивачем послуги з утримання будинку та прибудинкової території, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про обґрунтованість заявлено позову та ухвалив рішення про стягнення суми боргу.

Однак, ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції помилково визначив солідарний обов'язок сплати такого боргу власника квартири ОСОБА_6 та її сина ОСОБА_7.

Як вже було вищезазначено судом і дану обставину сторони не заперечують, власником квартири являється ОСОБА_6, а її син зареєстрований та проживає у вказаній квартирі.

Обов'язок щодо виконання зобов'язань з оплати коштів за надані послуги, чинне законодавство у даному випадку покладає саме на власників приміщень (в даному випадку квартири), а тому стягнення суми заборгованості не з власника квартири в даному випадку буде порушувати права ОСОБА_7, що є неприпустимим, а тому підстав щодо задоволення позовних вимог до нього колегія суддів не вбачає.

Статтями 20 та 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком виконавця - є надання таких послуг вчасно та відповідної якості.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 ЗУ від 24 червня 2004 р. № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати житлово-комунальних послуг у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13).

Оскільки ОСОБА_6 своєчасно не сплачувала кошти за надані ЖБК № 13 послуги, в неї утворилася заборгованість

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 вказувала на ту обставину, що вона не підписувала ніяких договорів із позивачем, а тому нею нічого не повинно бути сплачено. Також вказала, що позивач неналежним чином надавав їй послуги і послуги, які були неналежної якості.

Колегія суддів критично ставить до таких доводів та вважає їй необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_6 в установленому законом порядку з претензіями щодо надання неякісних житлово-комунальних послуг, під час розгляду справи, сторона також не змогла надати таких доказів суду. Тому посилання, в апеляційній скарзі на ту обставину, що надані послуги були неналежної якості, колегія суддів вважає невмотивованим і не підтвердженими будь-якими належними доказами.

Колегія суддів не може визнати таке обгрунтованими також послання ОСОБА_6 на ту обставину, що відсутність між нею та ЖБК № 13 договору про надання послуг звільняє її від оплати за надані послуги.

В сфері надання комунальних послуг законодавчо закріплене поняття того, що відсутність договору не звільняє споживача від зобов'язань за отримані послуги.

Така ж правова позиція викладена у постанові ВСУ від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110 цс 12, де зазначено, що свобода договору, закріплена у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторонни не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Так, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3,6,12 - 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

За таких обставин, укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов'язком ОСОБА_6 і не укладення такого договору без поважних причин не звільняє її від цивільно-правових обов'язків, що витікають із відносин, що склалися між сторонами по справі.

В апеляційній скарзі апелянтами зазначено, що судом стягнуто неправомірно завідомо неправильні розрахунки 3 % річних за весь час прострочення виконання зобов'язання.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, виходячи з наступного. Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин застосовується вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Судом достовірно було встановлено, що період за який утворилася заборгованість включає в себе проміжок часу з 03 вересня 2011 року по 01 грудня 2014 року і загальна кількість прострочених днів становить 1 184, а тому 3 % від суми боргу 2 902,44 грн. складає 282,45 грн., даний розрахунок приведено позивачем, колегією суддів досліджувався і був визнаний наряду з розрахунком загальної заборгованості та розрахунком інфляційних витрат правильним.

Відповідачі не надали суду документально підтверджених доказів про те, що фактично понесли затрати за власний рахунок на утримання будинку, до позивача не пред'являли позову з приводу неналежної якості даних послуг, об'єктивних доказів невиконання позивачем обов'язку з утримання будинку та прибудинкової території не надали, тому в цих частинах доводи їхньої апеляційної скарги не підтверджені будь-якими доказами та спростовуються встановленими обставинами та матеріалами справи.

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, то в цій частині доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів заслуговують на увагу.

Ст. 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз.

У п. п. 47, 48 наведеної вище Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 р. роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В суді апеляційної інстанції були досліджені договір про надання платних юридичних послуг (а.с. 103-104), акт приймання-передачі наданих платних юридичних послуг (а.с. 104 зв. сторона), платіжні доручення № 1 від 20 січня 2015 року (а.с.105), № 15 від 16 березня 2015 року (а.с. 154-155). З вищевказаних платіжних доручень, не вбачається, що оплата послуг адвоката була проведена саме по вищевказаній цивільній справі. Також, відсутні реквізити банку та у встановленому порядку не зазначено, чи дані кошти поступали на рахунок та була проведена процедура зарахування банком коштів. Крім того, матеріали справи не містять виписки з банківського рахунку ОСОБА_9, який представляв інтереси позивача про зарахування на нього коштів за представництво інтересів.

Також, колегія суддів враховує ту обставину, що сторони не надали суду розрахунків суми витрат на правову допомогу, які б чітко обґрунтовували заявлену суму стягнення.

Що стосується стягнення на користь позивача суми судового збору, то колегія суддів вважає в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню і у відповідності ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Тому з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за можливе стягнути з ОСОБА_6 на користь ЖБК № 13 - 243 грн. 60 коп. судових витрат, які є документально підтвердженими і сплачувалися позивачем відповідно до платіжного доручення № 38 (а.с. 1).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення апеляційної скарги та вважає, що рішення суду повинно бути скасоване з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ЖБК № 13.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 квітня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги Житлово-будівельного кооперативу № 13 задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Житлово-будівельного кооперативу № 13 борг за утримання та обслуговування будинку і прибудинкової території в розмірі 2 902 грн. 44 коп., 3 % річних за весь час прострочення 282 грн. 45 коп., інфляційній втрати в розмірі 531 грн. 16 коп. та судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :