АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

19 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року, -

встановила:

05 червня 2014 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на свою користь на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини з усіх видів його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач є батьком малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею. Вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, що не дозволяє їй в повні мірі утримувати дитину матеріально. Відповідач працює, має постійний дохід, проте протягом останніх чотирьох місяців матеріально не допомагає.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 5 червня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року та залишити позов без розгляду.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано матеріальне становище дитини та його, як платника аліментів, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, а також ту обставину, що з його доходу вже стягують аліменти в розмірі 50% від всіх видів заробітку щомісячно на іншу дитину. Перевищення загального розміру відрахувань 50% заробітної плати буде суперечити ст.128 КЗпП України, ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім цього, судом не вирішено питання про залучення до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_4, оскільки рішення в даному спорі впливає на її інтереси та інтереси її дитини.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Пояснив, що працює в ПАТ КБ «ПриватБанк», його дохід складає в середньому 6000 грн. на місяць. Заборгованість по аліментам на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка станом на 01.12.2013 р. становила 48 476,21 грн., ще не погашена. Його витрати також складаються з необхідності винаймати житло у м. Києві, а тому він може сплачувати аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі, що не перевищує 600 грн. на місяць.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції просять залишити без змін.

Позивач пояснила, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, про що свідчить наявність у останнього автомобіля. У зв'язку з скрутним матеріальним становищем, перебуваючи у відпустці по догляду за малолітньою дитиною, вона змушена підробляти. Дохід від такої роботи складає в середньому 3000 грн. за півтора - два місяці.

Колегія суддів, заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.7).

Після припинення сімейних відносин дитина залишилась проживати разом з матір'ю, знаходиться на її утриманні. Відповідач проживає окремо.

Задовольняючи позов про стягнення аліментів в розмірі ј частини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною віку трьох років, відповідач працює в ПАТ КБ «ПриватБанк» та за своїм станом здоров'я спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини. Наявність у відповідача інших зобов'язань по сплаті аліментів на утримання дитини від першого шлюбу, за відсутності доказів про дійсне матеріальне становище відповідача, не є підставою для стягнення аліментів у меншому розмірі, ніж це встановлено судом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Так, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 24.03.2005 р. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти в розмірі ј частини на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до наявного в матеріалах справи копії наказу з місця роботи позивача, остання працює в ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді старшого спеціаліста по роботі з кредитними картами, старшого менеджера. З 25.10.2012 р. по 15.08.2015 р. перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років (а.с.23).

Відповідно до витягу з постанови державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпровського міського управління юстиції від 16.01.2014 р., боржник ОСОБА_2 працює в ПАТ КБ «ПриватБанк»(а.с.22).

Відповідно до частин 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень житла, необхідний для фізичного, розумового, духовного , морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи,які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 180 СК України передбачений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.

З роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Визначаючи розмір аліментів на утримання малолітньої дитини відповідача в розмірі ј частини, суд першої інстанції врахував всі обставини справи, що мають істотне значення, в тому числі матеріальне становище дитини та платника аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні відповідача є інша дитина, на користь якої судовим рішенням стягнуто аліменти в розмірі ј частини, не суперечить вимогам чинного законодавства щодо максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнуті з боржника, оскільки в даному випадку сукупний розмір стягнення за судовими рішеннями не перевищує 50% заробітної плати цієї особи.

Наявність у боржника заборгованості зі сплати аліментів правового значення для вирішення питання щодо визначення розміру аліментів на утримання іншої дитини не має.

Доказів неможливості сплачувати аліменти на утримання двох дітей в сукупному розмірі 50% заробітної плати відповідач суду не надав.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, у разі пред'явлення до особи, яка виплачує аліменти, позову про стягнення їх на дитину (дітей) від іншої матері або утримання на інших осіб, суд має вчинити передбачені ч. 3 ст. 36 ЦПК України дії щодо залучення одержувача аліментів до участі у справі.

Зазначені вимоги процесуального закону судом дотримані не були та не вирішено питання про залучення одержувача аліментів до участі у справі.

Можливість такого залучення на стадії апеляційного розгляду відсутня.

Разом з тим, вказане порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення спору.

Доказів того, що ухвалене по справі рішення впливає на інтереси одержувача аліментів та внаслідок його ухвалення будуть порушені права іншої дитини, на користь якої з відповідача вже стягуються аліменти в аналогічному розмірі - ј частини, а також доказів на підтвердження можливості порушення прав та інтересів інших осіб матеріали справи не містять.

Виходячи з загальних засад цивільного законодавства : справедливості, добросовісності та розумності, права кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також положення ч.2 ст.308 ЦПК України, відповідно до якого не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, колегія суддів дійшла висновку про можливість залишення ухваленого по справі рішення без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/3478/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Савчук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.