Справа № 310/8661/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

19 лютого 2015 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: головуючого -судді Пустовіт З.П.

при секретарі Гоноболіній О.І.,

з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя, визнання договору купівлі - продажу удаваним,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області із зазначеним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначив, що 01.08.2009 року між ОСОБА_5 та ним був укладений договір купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1191. За цим договором продаж вчинено за 200000,00 грн. та відчужувався житловий будинок «Б», сіни «б2», ганок до «б2», сарай «П», навіс «О», душ-вбиральня «Р», колодязь «К», замощення №ІІІ. Проте це не відповідає дійсності, оскільки насправді кошти за договором покупцем не передавалися, продавцем не отримувалися через те, що між сторонами був укладений договір дарування, а договір купівлі-продажу є удаваним. Домоволодіння АДРЕСА_1 спочатку будувала ОСОБА_5, а потім - батьки позивача. Домоволодіння складалося з двох житлових будинків літ. «А2» та літ.»Б». На сімейній раді було вирішено, що оскільки у бабусі ОСОБА_5 є два онуки, то один житловий будинок повинен був перейти у власність одному онуку, а другий -іншому, щоб потім не було конфліктів між братами, оскільки брат позивача неодноразово судимий, і родина турбувалася, що майно може бути конфісковано за вироком суду. Домоволодіння було самочинно збудованим. ОСОБА_5 була в дуже похилому віці (1920 року народження), мала хвороби, потребувала стороннього догляду, майже не пересувалася, мала слабкий зір, то з метою збирання, оформлення документів, права власності в реєстраційних органах та органах технічної інвентаризації, нотаріальних органах, архітектури, земельних ресурсах тощо нею була видана довіреність на матір позивача - ОСОБА_7 Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29.04.2009 року позов ОСОБА_5 був задоволений та за нею визнано право власності на самочинно збудоване майно по АДРЕСА_1, а саме: на самочинно збудовані житлові будинки «А,Б», сіни «а,а1,б2», вбиральню-душ «Р», навіс «О», літню кухню «В», сарай «П», вбиральню «Ж». Після реєстрації права власності, мати позивача звернулася до нотаріуса для вирішення питання переходу права власності від ОСОБА_5 до позивача. Нотаріус роз'яснила, що як при спадкуванні, так і при укладенні договору дарування, позивачу прийдеться сплатити 5% податку від оцінки нерухомого майна. Щоб не переоформляти потім будинок по лінії спадщини та щоб не сплачувати 5% податок на прибуток, було вирішено оформити договір купівлі-продажу. За довіреністю від 17.01.2009 року документи для укладення договору купівлі-продажу від імені ОСОБА_5 збирала мати позивача -ОСОБА_7 та замість продавця підписувала сам договір купівлі-продажу 3/4 частин будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Оскільки відповідач оспорює право власності позивача на 3/4 частини вказаного житлового будинку шляхом звернення до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, визнання права власності і рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.09.2014 року цей позов задоволено, то у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. При цьому через смерть продавця за договором купівлі-продажу відповідачем у справі повинна бути та особа, яка безпосередньо не визнає та оспорює право власності позивача. Посилаючись на ст.ст.235, 655, 717, 722, 392 ЦК України, позивач просив визнати 3/4 частини житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1191, його особистою власністю, а також визнати договір купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, удаваним, встановивши, що фактично між сторонами було укладено договір дарування 3/4 частин вказаного будинку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник за договором про надання правової допомоги ОСОБА_2 підтримали позов із зазначених у ньому підстав, просили задовольнити, а останній дав пояснення по суті позову.

Представник відповідача за договором про надання юридичних послуг ОСОБА_3 заперечував проти позову, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу виникли саме ті правовідносини, які визначені договором. Позивач не довів обставини, на які він посилається в обґрунтування позову, не надавши суду належних письмових доказів. Відповідно до ст.218 ЦК України оспорювання укладеного договору купівлі-продажу з підстав його удаваності не може доводитися показаннями свідків. Також представник позивача подав суду письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій послався на те, що позивач оспорює договір купівлі-продажу від 01.08.2009 року, з якого вбачається, що він сам був стороною останнього, з урахуванням чого початок перебігу позовної давності в даному випадку починається з дати укладення, з 01.08.2009 року. Проте з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду 20.10.2014 року, а тому пропустив строк позовної давності, про наслідки спливу якого заявляє відповідач.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він був другом сім'ї позивача і одного разу ще перед укладенням договору він був свідком розмови, що будинок потрібно оформляти не по лінії спадщини та не шляхом укладення договору дарування, оскільки його брат може їх оспорити. Тому вирішили оформити договором купівлі-продажу, проте коштів у них на купівлю будинку не було. Бабуся в його присутності не говорила про свої наміри переоформити будинок.

Свідок ОСОБА_9 дала свідчення про те, що у серпні 2009 року вона приїхала до своєї сестри ОСОБА_7 на АДРЕСА_1 і була свідком того, як вони привезли до будинку нотаріуса, прізвище якого вона не знає, яка зайшла до будинку і запитала бабусю, чи вона дарує будинок онуку ОСОБА_1? Та відповідала, що йому дарує. Потім ОСОБА_13, ОСОБА_1 і нотаріус сіли в машину і поїхали оформляти договір до нотаріуса. Спочатку вона чула розмову про договір дарування, але там були якісь нюанси з братом позивача. Але коштів ніхто не платив.

Свідок ОСОБА_10 пояснив в судовому засіданні, що позивач є його другом, від ОСОБА_1 та його дружини чув розмову про те, що бабуся хотіла оформити на нього договір дарування, проте у ОСОБА_1 є брат, який є судимим і може оспорити такий договір, тому оформили договір купівлі-продажу. При цьому саму бабусю він не бачив, при укладенні договору не був присутнім.

Свідок ОСОБА_7 дала наступні показання, що вона є матір'ю позивача. По АДРЕСА_1 у 1973 році збудувала будинок її мати, а потім в її городі збудували другий будинок і вона. Це було самочинне будівництво, тому вона займалася їх оформленням на ім'я ОСОБА_5 через суд. Один її син був засуджений на 5 років, а другий син ОСОБА_11 одружився та став з сім'єю проживати у збудованому нею будинку. Вона була згодна на оформлення договору дарування, однак нотаріус сказала, що за цим договором потрібно буде сплатити 5% податку на прибуток, тому вирішили оформити договором купівлі-продажу. Нотаріус приїхала до них додому і спитала у бабусі, чи згодна остання подарувати будинок ОСОБА_1. Потім поїхали оформляти в нотаріальну контору, але виявилося, що будинок знаходиться під арештом. Ніхто ніяких коштів при укладенні договору купівлі-продажу не сплачував, бо це одна сім'я. ОСОБА_5 завжди казала, що цей будинок буде для ОСОБА_1, а той, що збудувала бабуся - для іншого онука ОСОБА_4. Сам договір у нотаріуса за ОСОБА_5 підписувала вона, тобто свідок.

Свідок ОСОБА_12 пояснила в судовому засіданні, що відповідач є її двоюрідною сестрою. У 2000 році сестра з позивачем одружилися, спочатку два місяці проживали в селі у її батьків, а потім переїхали на АДРЕСА_1. У 2009 році мати позивача переїхала проживати в інше місце, і ОСОБА_1 купили будинок, який належав бабусі позивача, знесли старий і фактично збудували заново. На придбання будинку коштами допомагали батьки відповідача. При цьому її сестра їй розказала, що половина будинку буде належати їй, а інша половина - чоловікові.

Заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, встановивши фактичні обставини та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Так судом встановлено, що 01.08.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №1191, відповідно до якого продавець зобов'язалася передати у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти належні продавцю 3/4 частин вказаного житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 668,0 кв.м. і сплатити за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму. Відповідно до п.1.1 договору, відчужувався житловий будинок «Б», сіни «б2», ганок до «б2», сарай «П», навіс «О», душ-вбиральня «Р», колодязь «К», замощення №ІІІ.

В пункті 2.1 зазначеного договору вказано, що продаж вчиняється за 200000,00 грн., зазначену суму продавець одержав особисто від покупця готівкою повністю до підписання цього договору, будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану частину житлового будинку він, продавець, до покупця не має.

Купівля 3/4 частин житлового будинку за цим договором, як зазначено в п.5.9, вчиняється за письмовою згодою дружини покупця - ОСОБА_4, яка зареєстрована в АДРЕСА_1, викладеною у вигляді заяви.

Як вбачається з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 23550577 від 11.08.2009 року, на підставі укладеного договору купівлі-продажу за позивачем було зареєстровано право власності на 3/4 частки буд. АДРЕСА_1

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27.11.2014 року по справі №310/2924/14-ц, було задоволено позов ОСОБА_4 та визнано 3/4 частки житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4, поділене вказане майно по 1/2 частці кожному, визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/8 частки вказаного будинку та залишено у власності ОСОБА_1 інші 3/8 частки цього будинку із вселенням позивача до житлового будинку «Б».

На підставі цього рішення за ОСОБА_4, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, зареєстровано право власності на 3/8 частки житлового будинку з належними господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

Позивач, обґрунтовуючи свій позов, посилається на те, що договір купівлі-продажу є удваваним, бо грошові кошти за ним не передавалися через те, що між сторонами насправді був укладений договір дарування.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

За вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст. 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Як вбачається з тексту договору купівлі-продажу від 01.08.2009 року, а саме його п.2.1, вказану суму продажу 200000 грн. продавець одержав особисто від покупця готівкою повністю до підписання цього договору, будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунків за продану частину житлового будинку вона, продавець, до покупця не має.

Отже, сторони фактично уклали договір купівлі- продажу частини житлового будинку, за яку продавець отримала обумовлену грошову суму.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч.1,2 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

При цьому, удаваним може бути не весь правочин, але лише в частині когось з його учасників, якщо буде встановлено, що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про її ціну, сплатив за власні кошти її покупну ціну, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною.

Реальне волевиявлення продавця та покупця, на переконання суду, було спрямоване на виникнення у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 права власності на частину будинку, як такого, що придбаний у шлюбі за рахунок їх коштів та з того, що фактичним покупцем спірного майна є подружжя.

Згідно з п. 5.12 договору купівлі-продажу, сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, продаж здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного.

Як вбачається з копії рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 вересня 2014 року, саме з підстав того, що, на його переконання, 01.08.2009 року між ОСОБА_5 та ним був укладений договір дарування, а не договір купівлі-продажу, ОСОБА_1 не визнавав позов дружини про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. В рішенні судом зроблено висновок, що відповідачем (ОСОБА_4) не було доведено в судовому засіданні, що спірна частина житлового будинку є його особистою власністю та не спростована презумпція віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

За наявності не скасованого рішення суду позивач повторно, всупереч ч.3 ст.61 ЦПК України, намагається довести в суді обставини щодо удаваності угоди купівлі-продажу 3/4 часток житлового будинку на підставі показань свідків, оскільки на час розгляду цієї справи сторона договору, а саме продавець ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Тобто, за змістом вказаних норм не може підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму, тому показання допитаних у судовому засіданні свідків не можуть бути прийняті судом до уваги.

Позивачем наразі не надано суду належних і допустимих письмових доказів на підтвердження наміру продавця ОСОБА_5І.( на даний час вже померлої особи) та самого позивача як покупця укласти саме договір дарування та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами угоди з усіх істотних умов такого договору.

Навпаки, із змісту договору купівлі-продажу, посвідченого у встановленому законом нотаріальному порядку 01.08.2009 року, вбачається, що сторони договору підтверджують дійсність намірів при його укладенні і правові наслідки, а також, що він не носить характер мнимого та удаваної угоди. Крім цього, договір купівлі-продажу укладався за згодою дружини покупця, що не є обов'язковим для договорів дарування.

Отже, з урахуванням встановлених в своїй сукупності обставин по справі суд приходить до висновку, що позивачем не доведено в судовому засіданні підстав позову в частині визнання договору купівлі-продажу 3/4 частин житлового будинку удаваним правочином належними і допустимими доказами, тому в їх задоволенні слід відмовити.

Оскільки позовні вимоги щодо визнання 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1 особистою власністю позивача, є похідними від вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу удаваним, то вони також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-64, 212-215 ЦПК України, ст.ст.203, 218, 655,717 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю одного з подружжя, визнання договору купівлі - продажу удаваним відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:З. П. Пустовіт