Справа № 371/148/15ц Головуючий у І інстанції Рудик Ю,В.
Провадження № 22-ц/780/2822/15 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 30 25.05.2015
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Березовенко Р.В.,

суддів: Верланова С.М., Воробйової Н.С.,

при секретарі: Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Миронівської центральної районної лікарні на рішення Миронівського районного суду Київської області від 24 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Миронівської центральної районної лікарні в особі головного лікаря Бубнова Віталія Олександровича, третя особа ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок скоєння кримінального правопорушення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Миронівської ЦРЛ в особі головного лікаря Бубнова В.О., третя особа ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок скоєння кримінального правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 серпня 2008 року після надходження хворого Святенка С.М. до приймального відділення Миронівської ЦРЛ Тарасенком Ю.В., який працював завідуючим хірургічним відділенням лікарні, був невірно встановлений діагноз та призначено неправильне лікування.

В подальшому лікарем ОСОБА_4 не організовано належних обстежень, не проконтрольовано роботу лікарів хірургів з приводу проведення всіх обстежень з метою встановлення вірного діагнозу і як наслідок цього ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у Миронівській ЦРЛ.

Стосовно ОСОБА_4 було порушено кримінальне провадження за ст. 140 ч.1 КК України.

Відповідно до ухвали Миронівського районного суду Київської області від 22 травня 2013 року, залишеною без змін колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2013 року, ОСОБА_4 звільнений від кримінальної відповідальності за ст. 140 ч.1 КК України на підставі п. «е» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року.

Просила, відповідно до ст.ст. 1167, 1168, 1172 ЦК України, сягнути з Миронівської ЦРЛ на її користь 300000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 24 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Миронівської ЦРЛ Київської області на користь ОСОБА_2 завдану її працівником ОСОБА_4 під час виконання трудових обов'язків моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Миронівська ЦРЛ ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, посилаючись на те, що суд необґрунтовано стягнув моральну шкоду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 22 травня 2013 року, залишеною без змін колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 2 липня 2013 року, ОСОБА_4 звільнений від кримінальної відповідальності за ст. 140 ч.1 КК України на підставі п. «е» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_4, вчинене за обставин: 03 серпня 2008 року після поступлення хворого ОСОБА_5 до приймального відділення Миронівської ЦРЛ, що в м. Миронівка Київської обл. вул. Комсомольська, 96 ОСОБА_4, який є завідуючим хірургічним відділенням лікарні, був невірно встановлений діагноз та призначено неправильне лікування. В подальшому лікар ОСОБА_4 не організував належних обстежень, не проконтролював роботу лікарів-хірургів з приводу проведення всіх обстежень з метою встановлення вірного діагнозу і, як наслідок цього, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у Миронівській ЦРЛ.

Ухвала Миронівського районного суду Київської області від 22 травня 2013 року підтверджує наявність винних дій та їх вчинення саме ОСОБА_4

Відповідно до Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Миронівського районного управління юстиції Київської області 6 серпня 2013 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_5, що підтверджується даними, які містяться в Свідоцтві про народження серії НОМЕР_2, виданого 28 січня 1963 року Старчинківським рай бюро ЗАГС на ім'я ОСОБА_5

ОСОБА_4 позивачу ОСОБА_2 спричинена моральна шкода під час виконання ним трудових обов'язків, а саме під час виконання ним трудових обов'язків на посаді завідувача хірургічним відділенням Миронівської ЦРЛ відповідно до наказу № 159-к від 21 вересня 2001 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правомірно вважав, що ОСОБА_2 у зв'язку з передчасною смертю її сина ОСОБА_5 зазнала душевних страждань і є всі підстави для стягнення моральної шкоди.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь та гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи виникає, у зв'язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров'я або смерть фізичної особи.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її сина, і таке право на звернення до суду в неї виникло з настанням певних юридичних фактів, а саме: смерті сина та встановлення ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 22 травня 2013 року причинного зв'язку смерті сина з наслідками скоєного кримінального провопорушення працівником відповідача, при виконанні ним службових обов»язків.

Відповідно до правил частини 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Статтею 1172 ч.1 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 31 березня 1995 року № 4 із змінами "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз'яснив, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.

З урахуванням зазначеного, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 є належним позивачем, а Миронівська ЦРЛ є належним відповідачем та повинна відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану її працівником.

Покладаючи на відповідача обов'язок з відшкодування завданої моральної шкоди та визначаючи розмір грошового відшкодування, місцевий суд вірно врахував положення пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" щодо характеру та обсягу немайнових втрат, понесених позивачем, а також засад розумності, виваженості та справедливості.

При визначенні розміру відшкодування, суд вірно застосував норми матеріального права, зокрема, вимоги статті 3 ЦК України в частині оцінки категорій добросовісності, розумності та справедливості та вірно визначив розмір шкоди, який підлягає до стягнення з відповідача.

Встановивши вірно обставини справи, всебічно і повно дослідивши докази та правильно визначивши юридичну природу спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди саме в розмірі 50 000 грн.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що позивачка не зверталася до Миронівської ЦРЛ з приводу погіршення її стану здоров»я, а тому їй не було заподіяно моральної шкоди, і що судом першої інстанції не було дану належну правову оцінку наданих ними доказів з цього приводу, то вони колегією суддів розцінюються критично, оскільки наявність моральних та душевних страждань не пов»язується законодавством з обов»язковим погіршенням стану здоров»я і зверненням до лікарських установ з цього приводу.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність пичинного зв»язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В кожному конкретному випадку, на думку колегії суддів, наявність такої шкоди не може підтверджуватися однаковими доказами, оскільки не можна встановити в повному обсязі, так як не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, страждань та спокою особи, якій заподіяно моральної шкоди.

Отже, в даному випадку колегія суддів прийшла до висновку, що наявність моральної шкоди, підтверджується самим фактом смерті сина позивача, яка має похилий вік, і у зв»язку з цим зазнала горя та сильних душевних страждань.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Миронівської центральної районної лікарні відхилити.

Рішення Миронівського районного суду від 24 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

С.М.Верланов