У Х В А Л А

іменем україни

11 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» до ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «Сівер-Буд», третя особа на боці позивача - товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-комерційна фірма «Граніт», про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (далі - КП «Житлоінвестбуд-УКБ») звернулось до суду із зазначеним позовом, у якому просило суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 24 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Сівер-Буд» (далі - ТОВ «Сівер-Буд») з підстав передбачених ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір суперечить вимогам закону, статті 525 ЦК України, яка забороняє односторонню зміну умов зобов'язання, а також пунктам 5.3 та 8.3 основного зобов'язання, яке виникло на підставі укладеного позивачем із ТОВ «Сівер-Буд» інвестиційного договору від 26 червня 2002 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 серпня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 24 березня 2014 року, укладений між ТОВ «Сівер-Буд» та ОСОБА_3

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі КП «Житлоінвестбуд-УКБ» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами фактично укладений договір факторингу, але він не відповідає вимогам закону щодо суб'єктного складу. Крім того, зазначив, що відповідачами в односторонньому порядку змінено умови інвестиційного договору, що є порушенням вимог ст. 525 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що висновок суду першої інстанції про фактичне укладення між сторонами договору факторингу не відповідає вимогам закону та обставинам справи. Також зазначив про неправильність висновку місцевого суду про неможливість зміни умов інвестиційного договору в односторонньому порядку, оскільки договором та додатковими угодами до нього отримання такої згоди не передбачено.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 24 березня 2014 року між ТОВ «Сівер-Буд» і ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого ТОВ «Сівер-Буд» відступило фізичній особі ОСОБА_3 право вимоги щодо частини зобов'язань КП «Житлоінвестбуд-УКБ» і ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «Граніт» за інвестиційним договором від 26 червня 2002 року та додатковими угодами від 18 липня 2005 року до інвестиційного договору.

Згідно з п. 1.2 договору новий кредитор одержує право грошової вимоги від КП «Житлоінвестбуд-УКБ» і ТОВ «Будівельно-комерційна фірма «Граніт», що виникли з основного зобов'язання.

Пунктом 2.1 договору про відступлення права вимоги передбачено, що новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі, який буде обумовлений сторонами додатково.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статтях 6, 627 ЦК України визначено, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Визначення місця договору факторингу в системі цивільно-правових договорів, які регулюють передачу (відступлення) права вимоги має суттєве значення, оскільки відмежування вказаного договору від інших подібних договорів визначає необхідність виконання спеціальних вимог законодавства, зокрема, відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим, розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Так, предметом інвестиційного договору від 26 червня 2002 року № 1/Н, що укладений між Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (далі - Управління) та ТОВ «Сівер-Буд», є інвестиційна діяльність на основі фінансування інвестором замовленого Управлінням будівництва об'єкту. Інвестиційна діяльність за цим договором проводиться сторонами відповідно до Закону України «Про інвестиційну діяльність» (п. 1.1. договору).

Пунктами 5.3., 8.3. інвестиційного договору визначено, що сторони не вправі відмовлятись від виконання зобов'язань за договором і в односторонньому порядку розривати договір або змінювати його умови. Зміни та доповнення до договору будуть дійсними, якщо вони складені в письмовій формі і підписані уповноваженими представниками сторін.

Таким чином висновки районного суду про те, що у вимог ст. 525 ЦК України, відповідачами в односторонньому порядку змінено умови інвестиційного договору, є правильним.

Відповідно до законодавства України договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Вказана послуга згідно договору факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Дійшовши висновку, що фізична особа ОСОБА_3 відповідно до положень статей 1077 та 1079 ЦК України не може виступати фактором і спірний договір не міг бути укладений між нею та ТОВ «Сівер Буд», суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог і застосував до правовідносин, що виникли між сторонами, законодавство, що їх не регулює, внаслідок чого висновки суду апеляційного суду колегія суддів вважає помилковими.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд, не визначився з правовою природою оспорюваного правочину та дійшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова