Провадження №2/761/290/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 жовтня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Панасенко Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 10 червня 2014 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач № 1), Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, (далі - Відповідач № 2), про визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що з 11.04.2009 року вона перебувала з Відповідачем № 1 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 06.12.2012 року. Від шлюбу мають спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір'ю. Однак на даний час у них з Відповідачем № 1 виникають спірні питання щодо місця проживання дитини, оскільки Відповідач № 1 намагається забрати дитину в м. Стрий, де проживає. Зауважує, що вона, як мати, не може віддати дитину батькові, оскільки його поведінка та поведінка його родичів є агресивною щодо неї та дитини. На її думку, перебування дитини із Відповідачем № 1 та його родичами негативно впливає на виховання сина і, що за висновком психолога, син має більшу схильність перебувати з матір'ю і для нормального розвитку має проживати разом з нею. Зазначила, що Відповідач № 1 постійно перебуває у відрядженнях, а тому не може приділити дитині належного часу для виховання та розвитку. Просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати місце проживання сина ОСОБА_3, місцем проживання матері по АДРЕСА_1. Згідно позовної заяви в редакції 18 липня 2014 року, просила суд ухвалити судове рішення, яким, крім визнання місця проживання дитини за адресою матері, зобов'язати Відповідача № 1 не змінювати місце проживання або місце перебування дитини без дозволу матері та встановити юридичний факт, що місцем проживання сина є місце проживання його матері. Крім того, згідно заяви від 03 квітня 2015 року, Позивач, в особі свого представника, уточнила ім'я дитини - ОСОБА_3.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, з підстав зазначених у позові. Позивач, зокрема, також зауважила, що спір з приводу місця проживання дитини виник із самого народження дитини, оскільки Відповідач № 1 намагався зареєструвати дитину у м. Стрий, крім того, зауважила, що поведінка Відповідача № 1 є агресивною до її родини. Представник Позивача зауважив, що вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини на даний час немає стабільності, що на, його думку, шкодить інтересам дитини. Крім того, зауважив, що доказом існування вказаного спору, є невизнання позову з боку Відповідача № 1.

Відповідач № 1 у судове засідання не з'явився, надіслав до суду письмові заперечення в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, зауважуючи на тому, що між ним та Позивачем відсутній спір щодо місця проживання дитини. Крім того, також зауважив, що з моменту розірвання шлюбу, син проживає разом з Позивачем та він не заперечує, щоб дитина проживала з матір'ю. Зауважив, що всі факти, викладені Позивачем у позовній заяві, в обґрунтування позовних вимог, базуються виключно на її словах, без надання жодних доказів того, що він заперечує місце проживання сина з матір'ю. Вказав, що у свідоцтві про народження прізвище сина зазначено «ОСОБА_3», а не «ОСОБА_3» як вказує Позивач у позовній заяві і, що всі його дії після розлучення були спрямовані лише на отримання можливості бачитись з сином та брати участь у його вихованні. Зауважив також, що з часу винесення розпорядження про графік побачень із дитиною, він бачив сина лише двічі. Більше він не мав змоги бачитись із сином у дні, встановлені графіком побачень, через відсутність сина за місцем проживання. Просив у позові відмовити за безпідставністю заявлених вимог.

Представник Відповідача № 2 у судовому засіданні позовні вимоги в частині щодо пред'явлення позову до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації не визнала, вважає, що позов до її довірителя був пред'явлений з єдиною метою, а саме, мати змогу в порядку підсудності пред'явити позов саме до Шевченківського районного суду м. Києва. Крім того, зауважила, що Відповідач № 2 є неналежним відповідачем і, що притягнення останнього до участі у справі в якості відповідача, позбавило останнього виконати основну функцію, покладену на органи опіки і піклування, а саме, захисту інтересів прав дитини, як це передбачено діючим законодавством. При цьому зауважила також, що нею були обстежені умови проживання дитини, які є, на її думку, ідеальними, як для матеріального забезпечення, так і для гармонійного виховання та розвитку дитини. Просила суд у задоволенні позову в частині щодо позовних вимог до Відповідача № 2 відмовити.

Допитаний, як свідок ОСОБА_6, у судовому засіданні пояснив, що він є хрещеним батьком дитини, і що для дитини у м. Києві створені чудові умови для проживання та всебічного розвитку дитину, на противагу тих умов, в яких проживає Відповідач № 1, зауважуючи на тому, що Відповідач № 1 має поганий матеріальний стан, аліменти на дитину не сплачує. Вказав, що на його думку, Відповідач № 1 своїми конклюдентними діями, такими, як неявка до суду, демонструє наміри забрати дитину. При цьому також повідомив суду, що Відповідач № 1 вже багато років дитину не бачив.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що дитина виховується у належних умовах і, що у Відповідача № 1 до дитини споживацьке ставлення, зокрема, аліменти на дитину Відповідач № 1 не сплачує, участі у вихованні дитини не приймає. Зауважив, що востаннє Відповідач № 1 бачився із дитиною у грудні 2013 році у квартирі Позивача, та заявив, що зробить все можливе, аби відібрати дитину, оскільки, на його думку, Відповідач № 1 має намір використати дитину як біоматеріал для лікування хворої сестри, яка лікується у США, у зв'язку з чим вважає доцільним визначити місце проживання дитини за місцем проживання Позивача. Крім того, вважає, що дитина має прихильність саме до Позивача і, що Відповідач № 1 фінансово неспроможний утримувати дитину та, незважаючи на заперечення Відповідача № 1, вважає, що дії останнього, спрямовані на використання дитини, як біоматеріалу.

Заслухавши пояснення Позивача та її представника, представника Відповідача № 2, свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Судом встановлено, що Позивач та Відповідач № 1 перебували між собою у зареєстрованому шлюбі з 11 квітня 2009 року, який розірвано 6 грудня 2012 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва.(а.с.10, 12-13).

Сторони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11), якому на момент розгляду справи є повних чотири роки.

Як вбачається із довідки КП ЖЕК «Лук'янівка» від 08.05.2013 року № 817, Позивач та її син ОСОБА_3, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, яка на праві власності належить ОСОБА_8 (сестрі Позивача) (а.с.18).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.06.2013 року № 301, Відповідачу № 1 встановлений графік побачень із дитиною ОСОБА_3, а саме: перший тиждень кожного місяця - п'ятниця з 16.00 год. до 20.00 год.; субота з 10.00 год. до 12.00 год та 17.00 год. до 20.00 год; неділя з 10.00 год. до 12.00 год (а.с.7)

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до роз'яснення п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно якого вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 18 СК України, способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення дій, які порушують сімейні права.

Відповідно до частини 1 Статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, відповідно до Статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати та підтримувати регулярний контакт один з одним.

Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним із батьків.

Із встановлених судом обставин вбачається, що з часу розірвання шлюбу із Позивачем, Відповідач № 1 не заперечував та не висував жодної вимоги щодо визначення місця проживання дитини, а лише через орган опіки та піклування вирішував питання про способи участі у вихованні дитини, результатом чого було відповідне розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.06.2013 року № 301.

Обґрунтовуючи свої вимоги, Позивач вказує, що Відповідач № 1 намагається забрати у неї сина та відвести в м. Стрий Львівської області, де він на даний час проживає, а свідок ОСОБА_7 взагалі повідомив про намір Відповідача № 1 вчинити щодо дитини злочин, проте, жодного доказу суду не надано. Як і не надано доказів про звернення до органу досудового розслідування з приводу намірів Відповідача № 1 вчинити злочин.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок із доказування покладено на осіб, яким надано право захисту прав, свобод та інтересів сторін (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто процесуальними нормами встановлено право на участь у доказуванні, так і обов'язок їх доказування.

Разом з тим, доказів того, що Відповідач № 1 намагається забрати дитину в м. Стрий, Позивач не надала. У судовому засіданні встановлено, що дії Відповідача № 1 після розірвання шлюбу були спрямовані на можливість побачень із сином та прийняття участі у його вихованні, що підтверджується розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.06.2013 року № 301 та численними зверненнями Відповідача 1 до Шевченківського РУ ГУ МВС у м. Києві щодо недопущення останнього до дитини (а.с.218-219) та Комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації.(а.с. 223)

Відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У судовому засіданні представник Відповідача № 2 зазначила, що надання висновку щодо визначення місця проживання дитини є неможливим, оскільки її довірителя притягнуто до участі у справі в якості відповідача, а також зауважила, що жодного доказу в частині щодо існування спору щодо визначення місця проживання дитини між Позивачем та Відповідачем № 2 Позивач суду не надала.

Отже, в ході розгляду справи судом, Позивачем не було доведено факту порушення її прав та прав та інтересів дитини з боку Відповідачів у справі, у тому числі, не надано належних та допустимих доказів порушення її прав та прав її малолітнього сина щодо місця проживання дитини.

Крім цього, положення ст. 15 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на вказане, звернення до суду з вищевказаним позовом у порядку ст. 3 ЦПК України повинно мати місце тільки за наявності спору.

У судовому засіданні не встановлено, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, 2011 року народження, а отже суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову за відсутності правових підстав для звернення, а відтак до висновку про відмову в його задоволенні.

З урахуванням викладеного, на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Конвенції про контакт з дітьми, ст.ст. 19, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. 15 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 3, 11, 57-59, 60, 174, 209, 210, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :