АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/1925/2015 Головуючий в 1 інстанції - Новак Р.В.
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Спецсервіс» про стягнення коштів, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, звернулась до суду з вимогами про стягнення на її користь коштів сплачених нею за договором, укладеним нею, як арбітражним керуючим з відповідачем, оскільки останній не приступив до виконання умов договору, проте безпідставно продовжує утримувати її кошти.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просила про його скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позову. В скарзі посилалась на те, що суд не врахував вимоги ст. 4 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно до якої арбітражний керуючий до моменту припинення здійснення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства-боржника. Так, як арбітражний керуючий не здійснює ні господарську ні підприємницьку діяльність, відповідно він діє як фізична особа, а тому висновок суду про те, що її права не порушені є помилковим.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи скарги підтримала.

Представник відповідача до апеляційного суду двічі не з`явився. Про розгляд справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд вважав встановленими такі обставини.

28.10.2013 між арбітражним керуючим (ліквідатором ВАТ «Сумський хлібокомбінат») ОСОБА_1 та ДП МВС України «Спецсервіс» було укладено договір № 1/13 про надання послуг по зберіганню майна, (а.с. 6-9) За умовами п. 2.1. Договору виконавець (відповідач) зобов'язується надати, а замовник (позивач) прийняти та оплатити послуги по зберіганню об'єкта замовника вказаного в додатку № 1 до цього договору, що є невід'ємною частиною цього договору, що розташований за адресою: м. Суми, вул. Нахімова, 30 та м. Суми, вул. Харківська, 119. Вартість послуг, відповідно до додатку № 2 вказаного договору, складає 210000,00 грн. за місяць. 11.11.2013 в якості авансу позивачем було сплачено на користь відповідача, відповідно до вказаних рахунків, 200000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 368921 від 11.11.2013 та платіжним дорученням № 368496 від 11.11.2013.

Оскільки договір був укладений арбітражним керуючим ліквідатором ВАТ «Сумський хлібокомбінат», та кошти вносились від імені ліквідатора , суд встановив, що позивачка ОСОБА_1 є неналежним позивачем, так як вона не довела, що її майнові права порушені, а тому в задоволенні позову про стягнення грошової суми на її користь судом відмовлено.

Колегія суддів з таким висновком погодитись не може, тому, що він зроблений з порушенням норм матеріального права та за неповно встановлених обставин справи, які мали правове значення для її вирішення.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон) арбітражний керуючий - фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України; :

Згідно з ст. 4 Закону, арбітражні керуючі є суб'єктами незалежної професійної діяльності. Арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) з моменту винесення ухвали (постанови) про призначення його арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) до моменту припинення здійснення ним повноважень прирівнюється до службової особи підприємства - боржника.

Згідно з пунктом 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником у межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, адвокатів, аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Слід зазначити, що дійсно, до 19.01.2013 арбітражні керуючі мали статус суб'єкта підприємницької діяльності, але відповідно до підпункту 5 п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"», до законодавства було внесено зміни, в тому числі наведений вище абзац другий підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2011 р., NN 13 - 17, ст. 112) після слова "адвокатів" доповнити словами "арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів)". З вступом в силу вказаного Закону 19.01.2013 арбітражні керуючі втратили статус суб'єкта підприємницької діяльності та набули статусу суб'єкта незалежної професійної діяльності.

Тобто станом на момент оплати коштів за договором, арбітражний керуючий є фізичною особою, яка не здійснює ні господарську, ні підприємницьку діяльність, і, відповідно, свої права та інтереси захищає саме як фізична особа, тому висновок суду про те що права та інтереси Апелянта, як фізичної особи не порушені, є помилковим.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд не перевірив, що кошти відповідачу були перераховані з банківського рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1, як фізичної особи, що підтверджується оглянутим в апеляційному суді договором, оригіналами платіжних доручень, а відповідно вона має право вимагати їх повернення, оскільки саме їй вони належать.

Так, як з матеріалів справи не вбачається, що кошти, які просила витребувати позивачка у відповідача належали юридичній особі, ліквідація якої проводиться, чи будь-якій іншій фізичній чи юридичній особі, а також враховуючи, що відповідач не надав докази виконання послуг з охорони майна, які були оплачені в сумі 200 000 грн. , висновок суду про те, що позивачка ОСОБА_1 є неналежним позивачем не відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону, який безпідставно не був застосований судом.

З огляду на те, що відповідачем пост охорони об`єкту виставлено не було, відповідач не приступив до виконання умов договору.

Дія Договору була припинена 31.12.2013 р. Про продовження термінів дії Договору Сторони не укладали відповідних додаткових угод. Автоматична пролонгація терміну дії Договору не передбачена в Договорі.

Так як, Апелянтом вже було сплачено Відповідачу кошти за надання в майбутньому послуги по зберіганню об'єкта, а послуги надані не були, строк дії договору припинився в зв'язку з його закінченням, то у Апелянта виникло право вимоги до Відповідача про повернення сплачених Апелянтом коштів в розмірі 200 000, 00 грн. в порядку ст. 1212 ЦК України.

11.06.2014р. позивач подала через канцелярію Відповідача вимогу від 11.06.14 р. про повернення на її банківський рахунок коштів в розмірі 200 000, 00 грн. Дана вимога була зареєстрована за вх. №425, проте кошти не повернуті до цього часу.

За таких обставин вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, доведеними, а тому повинні бути задоволені.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачу в даній справі повинні бути відшкодовані також судові витрати, понесені нею за подачу позову в сумі 2000 грн. та 1000 грн. за подачу апеляційної скарги .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313., 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Спецсервіс» 200 000 грн. (двісті тисяч грн.) за договором та 3 000 грн. судових витрат.

Кошти стягнути на банківський рахунок ОСОБА_1 НОМЕР_2 , МФО 300346, БАНК отримувач ПАТ «Альфа -Банк» , код отримувача НОМЕР_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: