Справа № 1005/3740/2012 Головуючий у І інстанції Чирка С. С.
Провадження № 22-ц/780/1358/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко
Категорія 58 17.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Сліпченка О.І.

суддів Іванової І.В., Олійника В.І.

при секретарі: Петленко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів ,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У квітні 2012 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що він передав у власність ОСОБА_1 206 000 Євро, а вона в сою чергу зобов'язалася їх повернути до 18.04.2010 року. Однак у вказаний строк грошові кошти не повернула, а тому просив стягнути з неї вказану суму із врахуванням 3% річних, а всього на загальну суму 4 602 906,96 грн. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені вимоги, просив суд їх задовольнити та пояснив, що текст розписки від 11.06.2007 року був надрукований в м. Прага в 2007 році і повернувшись до України ОСОБА_1 підписала її, оскільки дані кошти вона отримала в борг.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 522 579,9 грн., що еквівалентно 234 814,86 Євро та 3 219 грн. судового збору.

У своїй апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати в зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що грошові кошти вона від ОСОБА_2 не отримувала, розписку від 11.06.2007 року не підписувала і відповідно підпис в ній стоїть не її. За результатами проведення трьох судових експертиз не було встановлено, що підпис на борговій розписці, яка заявлена позивачем, як доказ у справі, належить ОСОБА_1 Доказів існування боргових розписок 2003 року або самих розписок у судове засідання представник позивача не надав. Крім того, суд позбавив відповідача можливості спростувати факти, які стали відомі в залі суду. ОСОБА_1 з 2005 року взагалі не відвідувала країну Чехію і м. Прагу в тому числі.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми.

На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого виду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Пункт 2 ч.1 вказаної статті передбачає, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до генеральної боргової розписки від 11.06.2007 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 в період з 18 квітня 2003 року по 31 грудня 2003 року грошові кошти 206000 Євро. Зазначену суму ОСОБА_1 зобов'язалася повернути до 18 квітня 2010 року. (а.с.4).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, що підтверджується розпискою відповідача, відповідач борг не повернув, а тому дійшов висновку, що сума боргу та грошові кошти в розмірі 3% від простроченої суми підлягають стягненню в судовому порядку на користь позивача.

Даний висновок суду не ґрунтується на вимогах закону та не відповідає дійсним обставинам справи.

На обґрунтування позовних вимог, позивач, як на доказ, послався на генеральну боргову розписку від 11.06.2007 року (а.с.4)

За клопотаннями відповідача по справі тричі було призначено судову почеркознавчу експертизу. По даній справі на адресу суду надійшли висновок експерта №172-ВКД від 28.03.2013 року НДКЦ при ГУ МВС України в Київській області (а.с.82-85), висновок експертів №8140/8141/13-32/8144/13-33 від 15.01.2014 року Київського НДІСЕ (а.с.125-131), висновок експертів №8142/13-34/8143/13-33/12360/12361/14-34/12362/14-33 від 13.11.2014 року (а.с.144-152).

Відповідно до даних висновків не вдалося встановити чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 в генеральній борговій розписці від 11.06.2007 року нею чи іншою особою, не вирішено також ряд інших поставлених питань експертам .

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу положень ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, висновок суду про обґрунтованість позову ОСОБА_2 не відповідає вимогах закону та спростовується матеріалами справи.

Рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому не може бути залишеним без змін та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України на позивача покладений обов'язок довести в суді ті обставини, на які він посилається в своїй позовній заяві із врахуванням підстав і предмету позову. Тобто, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України - позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57- 59 ЦПК України, зазначені ним обставини.

Колегія суддів вважає, що генеральна боргова розписку від 11.06.2007 року, на яку посилається позивач на підтвердження своїх позовних вимог не може вважатись належним та допустимим доказом в розумінні ст. 57-59 ЦПК України.

В силу ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія вважає, що позивач не довів свої позовні вимоги, а тому йому слід відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: