У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Ситнік О.М., Черненко В.А.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, відділу Держземагентства у Сосницькому районі Чернігівської області, Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області, третя особа - ОСОБА_9, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання державного акта про право власності на земельну ділянку недійсним та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_7, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом, у якому зазначали, що в їхньому постійному користуванні знаходиться присадибна земельна ділянка площею 0,12 га по АДРЕСА_1 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області. На початку листопада 2013 року ОСОБА_8 перегородила сіткою місце виходу із двору позивачів через прохід довжиною 3−5 м та шириною 1 м, який давав можливість їм проходити до своєї присадибної земельної ділянки площею 0,07 га, що знаходиться за 10 метрів від їх земельної ділянки площею 0,05 га, на якій розташований житловий будинок із господарчими спорудами.

Звернувшись до земельної комісії Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області з метою здійснення перевірки меж земельних ділянок, позивачі дізналися, що ОСОБА_8 незаконно приватизовано частину земельної ділянки загального користування з боку АДРЕСА_1, а також самовільно захоплено частину їх земельної ділянки шляхом зміщення межі земельної ділянки відповідачки до земельної ділянки землевласника ОСОБА_9 та перегороджено позивачам прохід шириною 1 м та довжиною 13 м, загальною площею 13 кв. м, із двору на свою присадибну земельну ділянку.

Просили:

− усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,15 га по АДРЕСА_1 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області, шляхом зобов'язання ОСОБА_8 знести металеву сітку шириною в 1 м у ділянці виходу з їх подвір'я через хвіртку та проходу до їх земельної ділянки, що межує з земельною ділянкою ОСОБА_8 по

АДРЕСА_1 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області;

− зобов'язати ОСОБА_8 повернути незаконно захоплену земельну ділянку шириною 1 м та довжиною 13 м, загальною площею 13 кв. м, згідно з висновками судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2014 року № 816-818/14-24;

− не чинити перешкод їм у майбутньому у вільному доступі до земельної ділянки, що знаходиться в їх користуванні;

− визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку від 23 квітня 2010 року серії ЯК № 994661, виданий на підставі рішення 36 сесії 5 скликання Сосницької селищної ради Сосницького району Чернігівської області на ім'я ОСОБА_8;

− стягнути з ОСОБА_8 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області

від 23 липня 2014 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_8 знести металеву сітку шириною в 1 м у ділянці виходу із двору через хвіртку та проходу до земельної ділянки, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області, та повернути незаконно захоплену земельну ділянку шириною 1 м та довжиною 13 м, загальною площею 13 кв. м, згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 27 травня 2014 року

№ 816-818/14-24. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6, ОСОБА_7 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди по 500 грн кожному. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 29 вересня

2014 року рішення Сосницького районного суду Чернігівської області

від 23 липня 2014 року у частині стягнення з ОСОБА_8 на користь

ОСОБА_6, ОСОБА_7 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та у частині стягнення 1 600 грн витрат, пов'язаних з оплатою допомоги адвоката, скасовано та відмовлено у задоволенні цієї частини позовних вимог. Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 липня 2014 року у частині зобов'язання ОСОБА_8 знести металеву сітку шириною в 1 м у ділянці виходу із двору через хвіртку та проходу до земельної ділянки, що межує із земельною ділянкою ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області, повернути незаконно захоплену земельну ділянку шириною 1 м та довжиною 13 м, загальною площею 13 кв. м, згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 27 травня 2014 року № 816-818/14-24 змінено. Викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Зобов'язати ОСОБА_8 перенести металеву сітку довжиною 12,99 м, встановивши її по межі, визначеній державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 994661, виданим 15 липня 2010 року на підставі рішення Сосницької селищної ради 36 сесії 5 скликання від 23 квітня 2010 року». Виключено з абзацу 4 резолютивної частини рішення слова «та

ОСОБА_7.». Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_12, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов частково, суди керувалися тим, що висновки, що у зв'язку з перенесенням частини огорожі позивачі позбавлені можливості користуватися частиною земельної ділянки для проходу з однієї своєї частини земельної ділянки на іншу, підтверджено судовою земельно-технічною експертизою від 27 травня 2014 року № 816-818/14-24 та не спростовано відповідачем.

Із такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області на підставі свідоцтва про право власності від 09 лютого 2006 року серії САА № 110561 (а. с. 19, т. 1).

Згідно з договором міни, укладеним 17 липня 1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_13, вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1200 кв. м (а. с. 30, т. 1).

Згідно з випискою із рішення Сосницької селищної ради Чернігівської області 31 сесії 5 скликання від 06 листопада 2009 року ОСОБА_6 надано дозвіл на виготовлення проектної документації земельної ділянки по АДРЕСА_1 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області, орієнтовною площею 0,12 га (а. с. 69, т. 1).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 квітня 1997 року та додатком до державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_10 є співвласниками житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області (а. с. 79, 110, т. 1).

Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку від 23 квітня 2010 року серії ЯК № 994661 ОСОБА_8 є власником земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_2 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області (а. с. 109, т. 1).

Звертаючись до суду, позивачі посилалися на акт від 13 листопада 2013 року, яким встановлено, що у процесі обстеження земельних ділянок № № 57, 57-А по АДРЕСА_1 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області проведено обмір земельних ділянок згідно з інвентарною справою та державним актом на земельну ділянку, комісією запропоновано дотримуватися правил добросусідства, щодо вирішення спору про межі земельних ділянок рекомендовано звернутися до суду (а. с. 33).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 27 травня 2014 року № 816-818/14-24 межова лінія між земельними ділянками № № 57 та 57-А зменшилася за рахунок перенесення ОСОБА_8 межі у бік земельної ділянки ОСОБА_9, у зв'язку з чим утворилася нова межова лінія між земельними ділянками довжиною 2,96 м, що призвело до збільшення площі земельної ділянки № 57-А на 13 кв. м (а. с. 165−169, т. 1).

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з положенням ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Задовольняючи позов, суди залишили поза увагою, що у державному акті на право власності від 15 липня 2010 року серії ЯК № 994661 співвласниками земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_2 у смт Сосниця Сосницького району Чернігівської області зазначено ОСОБА_8, ОСОБА_12 та ОСОБА_10 по 1/3 частини земельної ділянки кожна. При цьому частки співвласників вказаної земельної ділянки не виділені в натурі (а. с. 109−110, т. 1).

Із експлікації земель, складеної у 2014 році, вбачається, що фактичний розмір земельної ділянки, що належить ОСОБА_6, складає 0,15 га (а. с. 171, т. 1), однак згідно з довідкою Сосницької селищної ради Чернігівської області від 06 жовтня 2014 року, доданою до касаційної скарги, за ОСОБА_6 відповідно до земельно-кадастрової книги рахується земельна ділянка площею 0,12 га.

Апеляційний суд також не надав належної оцінки наданому відповідачами акту ДП «Чернігівський науково-дослідний інститут землеустрою», згідно з яким фактична довжина їх земельної ділянки, що межує із земельною ділянкою позивачів, складає 42,9 м, у той час згідно з державним актом про право власності від 15 липня 2010 року серії ЯК № 994661 вона становить 46,3 м (а. с. 39, т. 2).

Тобто є підстави вважати, що висновки експерта ґрунтуються на неналежних вихідних даних, на що суди уваги не звернули.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Щодо відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, колегія суддів зазначає, що у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Для відшкодування шкоди як майнової, так і моральної необхідна наявність делікту, складу юридичних фактів: протиправних дій заподіювача шкоди, вини, наявності шкоди та причинного зв'язку між протиправними винними діями заподіювача шкоди та шкодою.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не дотримано вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичних обставин, неправильно застосовано норми матеріального права, не досліджено доказів, наданих сторонами, та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, а суд касаційної інстанції зазначеними повноваженнями не наділений, тому судові рішення належить скасувати, а справу - передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11 задовольнити частково.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 23 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 29 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник
Судді: А.О. Лесько
О.М. Ситнік
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко