Ухвала

іменем україни

11 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Журавель В.І.,

Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Кінотеатр «Лейпциг», треті особи: Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм», про стягнення заборгованості з заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов'язання внести запис до трудової книжки та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Кінотеатр «Лейпциг» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила стягнути з комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Кінотеатр «Лейпциг» (далі - КП «Кінотеатр «Лейпциг») заробітну плату за фактично відпрацьований час, компенсацію за невикористану відпустку за відпрацьований період в сумі 37 481,49 грн, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 123 523,62 грн, компенсацію за моральну шкоду в розмірі 10 000 грн та зобов'язати відповідача видати їй трудову книжку із внесенням запису про звільнення з 17 вересня 2012 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала за контрактом з 23 січня 2006 року до 22 січня 2011 року включно на посаді директора КП «Кінотеатр «Лейпциг» .

Наказом начальника Головного управління культури Київської міської державної адміністрації від 20 січня 2011 року № 16-К її було звільнено з 24 січня 2011 року у зв'язку із закінченням дії контракту.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року було встановлено, що з 22 січня 2011 року до 17 вересня 2012 року вона фактично виконувала обов'язки директора кінотеатру та встановлено дату її звільнення з роботи -17 вересня 2012 року.

Враховуючи наведене, просила задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з КП «Кінотеатр «Лейпциг» на користь ОСОБА_3 заборгованість з заробітної платі у розмірі 339,94 грн, компенсацію за невикористану відпустку - 28 790,13 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 123 623,62 грн та у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн, всього стягнуто 155 753,69 грн.

Зобов'язано КП «Кінотеатр «Лейпциг» видати ОСОБА_3 трудову книжку із внесенням запису про її звільнення з 17 вересня 2012 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

У касаційній скарзі КП «Кінотеатр «Лейпциг» просить скасувати рішення та ухвалу судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в позові, мотивуючи свою вимогу порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3 працювала за контрактом від 20 січня 2006 року на посаді директора КП «Кінотеатр «Лейпциг» з 23 січня 2006 року до 22 січня 2009 року включно.

Наказом Головного управління культури та мистецтв Київської міської державної адміністрації від 10 березня 2006 року № 91-К термін дії контракту з ОСОБА_3 було продовжено до 22 січня 2011 року включно.

Згідно з наказом начальника Головного управління культури Виконавчого органу Київської міської ради від 20 січня 2011 року № 16-К ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади з 24 січня 2011 року у зв'язку із закінченням дії контракту.

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради про поновлення на роботі, посилаючись на те, що оскільки вона продовжувала працювати на посаді директора і після закінчення строку дії контракту понад шістнадцять місяців, то трудовий договір є продовженим на невизначений строк і її звільнення є незаконним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2012 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2012 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким вважати ОСОБА_3 звільненою з посади директора КП «Кінотеатр «Лейпциг» з 17 вересня 2012 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_3 просила стягнути заборгованість з заробітної плати та суми, що підлягають сплаті при звільненні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодувати моральну шкоду та зобов'язати відповідача видати їй трудову книжку із внесенням запису про звільнення з 17 вересня 2012 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, посилаючись на те, що в день звільнення їй не було виплачено всіх належних сум.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, посилався на те, що на порушення вимог ст. ст. 47 та 116 КЗпП України в день звільнення відповідачем не було проведено з ОСОБА_3 розрахунку, у зв'язку з чим їй не було виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час з 15 вересня по 17 вересня 2012 року в сумі 339,94 грн та компенсацію за 159 днів невикористаної відпустки за відпрацьований період в сумі 28 790,13 грн. Оскільки з вини власника звільненій ОСОБА_3 не було виплачено належних при звільненні сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, то відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати належних при звільнені сум з 18 вересня 2012 року до 18 серпня 2014 року в розмірі 123 623,62 грн.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 339,94 грн.

Між тим будь-які докази про те, що станом на 17 вересня 2012 року вказана сума не була виплачена, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні останнього до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно з ч. 1 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці.

Стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 123 623,62 грн, суд першої інстанції провів розрахунок, не врахувавши положення абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), згідно з яким середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 вищезгаданого Порядку).

За таких обставин, взявши за основу заробітну плату позивача за 2 місяці та поділивши її на 2, суд, всупереч вимогам Порядку, на з'ясував його середньоденну заробітну плату й неправильно визначив заробіток за час затримки при розрахунку.

Крім того, зобов'язавши КП «Кінотеатр «Лейпциг» видати ОСОБА_3 трудову книжку із внесенням запису про її звільнення з 17 вересня 2012 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, суд залишив поза увагою положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), якими визначено порядок ведення трудових книжок.

Зокрема, відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з п. 4.1 та п. 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, безпідставно не взяв до уваги та не перевірив в достатньому обсязі доводів апеляційної скарги.

Оскільки розгляд справи апеляційним судом здійснюється за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК України, то рішення апеляційного суду має ґрунтуватися на відповідних доказах, досліджених у судовому засіданні, та містити доводи, за якими відхилені ті чи інші докази.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, всебічно, повно й об'єктивно не з'ясував обставини справи та не надав їм належної оцінки, ухвалив судове рішення, що не відповідає вимогам законності і обґрунтованості, у зв'язку з чим таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Кінотеатр «Лейпциг» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

О.М. Ситнік