Єдиний унікальний номер 240/224/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1/2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2015 року м. Артемівськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - судді Жарової Ю.І., суддів Маширо О.П., Санікової О.С.,

при секретарі судового засідання Хоміч Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 05 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

До Олександрівського районного суду Донецької області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про виселення з жилого приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона є власницею житлового приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_1. У вказаному приміщенні також зареєстрований та проживає її колишній чоловік ОСОБА_2, з яким вони розлучилися у 2008 році. Під час спільного проживання у неї з чоловіком склалися негативні стосунки, що робить неможливим їх подальше спільне проживання у одному приміщенні. В підтвердження протиправної поведінки відповідача щодо неї, позивач посилається на матеріали адміністративної справи щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім*ї від 15 липня 2013р., письмовий матеріал за заявою ОСОБА_1 про її побиття, скоєне ОСОБА_2 14 липня 2013 р., письмовий матеріал за фактом п*яного бешкету, вчиненого ОСОБА_2 20 березня 2015 р. Обгрунтовуючи позов, позивач посилається на норми Житлового кодексу України, а саме ст. 157, ст. 116 ЖК України.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 05 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі (а.с. 49-50). Рішення суду мотивовано тим, що порми права про виселення за неможливістю сумісного проживання не поширюються на співвласників жилого приміщення.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду Донецької області із апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду першої інстанції - скасувати, ухвалити нове рішення по справі, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення його з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення - задовольнити в повному обсязі. Позивач вважає, що оскаржуване рішення ухвалено без достатнього дослідження всіх обставин справи, які мають суттєве значення для правильного розв*язання спору, прийнявши до уваги лише пояснення відповідача, не дослідивши належним чином пояснення та подані письмові докази позивача та свідків по справі, що є порушенням принципу рівності сторін, в результаті чого судом зроблені висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи. В обгрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що сторони фактично припинили шлюбні відносини після розірвання шлюбу за рішенням суду 27 січня 1997 року і з моменту набрання рішенням законної сили не проживали однією сімєю та не вели спільне господарство, відповідно до договору купівлі-продажу спірної квартири від 04 вересня 2007 року, єдиною власницею квартири є позивач, яка володіє даною квартирою на праві приватної власності.

До судового засідання позивач не з*явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач до судового засідання не з*явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, також відповідач надав суду заперечення на апеляційну скаргу, я яких просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповідності з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 05 травня 2015 року залишенню без змін, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Предметом розгляду в суді першої інстанції була вимога позивача про виселення відповідача з житлового приміщення, розташованого за адресоою АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо виселення, позивач посилається на норми Житлового кодексу України ст.ст. 157, 116, зазначаючи при цьому що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням суду від 27 січня 1997 року, яке набрало законної сили 07 лютого 1997 року, а актровий запис про реєстрацію розірвання шлюбу у книзі реєстрації розірвань шлюбу відділу реєстрації актів цивільного стану Олександрівського райуправління юстиції зроблено 26 лютого 2008 року.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що згідно із вимогами ст. 44 Кодексу про шлюб та сім*ю України, який діяв на момент прийняття судового рішення про розірвання шлюбу, а саме 27 січня 1997р. та набрання ним чинності 07 лютого 1997 року, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадського стану. Відповідно до вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" п.15, коли шлюб розірвано до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України, моментом припинення шлюбу є реєстрація розлучення у державному органі РАЦС.

Таким чином, сторони знаходилися у шлюбі з часу його реєстрації - 15 січня 1994 року до часу припинення - 26 лютого 2008 року.

Згідно із договором купівлі-продажу від 04 вересня 2007 року та посвідченого приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області, ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу належить дружини та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім*ї, то гроші, інше майно є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України.

Згідно із ст. 157 ЖК України, членів сім*ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 ЖК України, наймач, члени його сім*ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що шлюб між сторонами розірвано 26 лютого 2008р., квартира придбана під час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя.

Будь-яких доказів на підтвердження того факту, що спірна квартира є особистою власністю позивача, вона до суду не надала, висновок суду першої інстанції в цій частині не спростувала.

Наведені вище норми Житлового кодексу про виселення за неможливістю сумісного проживання не поширюються на співвласників жилого приміщення, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст..ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Доводи апеляційної скарги в своїй більшості стосуються оцінки доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 05 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді