АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4140/15 Головуючий 1 інст. - Пілюгіна О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» травня 2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поновлення порушеного права та примусове вселення до житлового будинку, зобов'язання не чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням, зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що з 07 серпня 2010 року по 11 жовтня 2013 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 Від шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначила, що під час шлюбу 30 грудня 2011 року вони придбали будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташовані на земельній ділянці площею 0,150 га за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1611 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Право власності оформлено на відповідача.

Вказала, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01.07.2014 року за нею визнано право власності на 1/16 частку зазначеного житлового будинку та право власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки.

Зазначила, що після розлучення вона з сином продовжували проживати в спірному будинку.

З липня 2014 року ОСОБА_1 почав перешкоджати їй в користуванні житловим будинком, замінив замок на вхідних дверях, виділив їй та сину найменшу житлову кімнату будинку шляхом забиття дошками дверного прорізу до інших приміщень будинку (кухні, ванної, туалету тощо), в подальшому замість дощок заклав дверний проріз з виділеної кімнати цеглою, перекрив доступ до виділеної кімнати, перешкоджав їй у користуванні її речами, у зв'язку з чим вона тимчасово переїхала з сином до своєї подруги.

Просила поновити її порушене право як власника житлового будинку вільно користуватися та володіти будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1; примусово вселити її у житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_1 видати їй ключі від замків дверей цього будинку для її вільного доступу до будинку; стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на правову допомогу в сумі 5500,00 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн.

ОСОБА_1 позов не визнав та у лютому 2015 року звернувся з зустрічним позовом, в якому просив припинити право власності ОСОБА_2 на 1/16 частку у спільній власності спірного житлового будинку та ? частку у спільній власності на земельну ділянку; визнати за ним право власності на 1/16 частку у спільній власності спірного житлового будинку та ? частку у спільній власності на земельну ділянку та виплати ним грошової компенсації.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті зустрічного позову.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково, поновлено порушене право на користування житловим приміщенням та вселено ОСОБА_2 у житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1; в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено; вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що з грудня 2011 року він є власником спірного домоволодіння; що між ним та ОСОБА_2 існувала усна домовленість, згідно якої вона займає в спірному будинку кімнату 7, 5 кв. м., площа якої у двічі більша розміру її частки; що своїми неправомірними діями ОСОБА_2 створила неможливі умови сумісного проживання, втручалася в його особисте життя, здійснювала пошкодження та знищення його майна, тому він правомірно заперечував проти користування ОСОБА_2 іншими приміщеннями, які їй не належать на праві власності, однак не заперечував проти користування нею підсобними приміщеннями.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно відхилити, рішення суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками спірного житлового приміщення, кожний з яких має право користування належною йому на праві власності часткою будинку та право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 07 серпня 2010 року по 11 жовтня 2013 року сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 15 листопада 2012 року ОСОБА_2 зареєстрована в спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1. Сторони є співвласниками спірного житлового будинку, зокрема ОСОБА_2 належить на праві власності 1/16 частина спірного житлового будинку та ? частина земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,1611 га.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Поновляючи порушене право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та вселяючи ОСОБА_2 у спірний житловий будинок, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що тільки власникові майна відповідно до вимог ч.1 ст. 321, ч. 1 ст. 317, ст. 391 ЦК України належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. І якщо його право порушено, він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 пояснила, що будь - якої усної домовленості між сторонами не існувало. Дійсно ОСОБА_1 виділив ОСОБА_2 та сину кімнату площею 7, 5 кв. м., однак змінив замки від будинку, ключів їй не надав, тому у неї немає можливості проживати у виділеній їй кімнаті, користуватися іншими приміщеннями (кухнею, ванною кімнатою, туалетом тощо). Іншого житла вона не має. На теперішній час проживає з сином у її подруги.

ОСОБА_1 та його представник в суді апеляційної інстанції не спростували того, що ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 проживати в спірному будинку.

Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що своїми неправомірними діями ОСОБА_2 створила неможливі умови сумісного проживання, втручалася в його особисте життя, здійснювала пошкодження та знищення його майна, тому їй в задоволенні позову необхідно відмовити, є необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак належних та допустимих доказів того, що своїми неправомірними діями ОСОБА_2 створила неможливі умови сумісного проживання, втручалася в його особисте життя, здійснювала пошкодження та знищення його майна матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки право ОСОБА_2 як співвласника порушено, ОСОБА_1 перешкоджає їй у здійсненні нею зокрема права користування та розпорядження своїм майном, воно підлягає поновленню.

Оскільки ухвалене судове рішення відповідає зазначеним вимогам та обставинам справи, судова колегія вважає, що підстав для його зміни або скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Питання щодо стягнення судових витрат судом першої інстанції вирішено правильно відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року із змінами та доповненнями, Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року та Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік».

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п.1 ч.1.ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії