АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/1230/2015 Головуючий в 1 інстанції - Парамонов М.Л.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі: Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя виділити йому у приватну власність автомобіль Volkswagen Tiguan, 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі Ѕ ринкової вартості автомобіля, а саме - 124904,67 грн.

В обґрунтування позовних вимог, зазначив що з 11.08.2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.10.2013 року шлюб між ними було розірвано. В шлюбі сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу сторонами у грудні 2010 року за спільні кошти було придбано автомобіль Volkswagen Tiguan, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1, вартістю еквівалентній 45000,00 доларів США, який зареєстрований на ім'я ОСОБА_1 (відповідачки) 17.12.2010 року; згідно звіту про оцінку вартості автомобіля від 11.04.2014 року ринкова вартість автомобіля складає суму 249809,33 грн.

Оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо поділу зазначеного автомобіля, спірний автомобіль є неподільним майном і знаходиться у його (позивача) користуванні, автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя, частки яких є рівними (по х/г частині кожному), тому позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.12.2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.

Визнано право власності на Volkswagen Tiguan, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1 - за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3).

Визнати право власності на Volkswagen Tiguan, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1 - за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4).

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким та рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В скарзі посилалася на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач пред'являючи позов просив виділити йому спірний автомобіль і стягнути з нього компенсацію частки відповідача, а не визнавати право власності на Ѕ автомобіля. Суд не мав права задовольняти позовні вимоги та ділити порівну автомобіль між сторонами, так як позивач не вніс на депозитний рахунок кошти, а тому суд повинен був відмовити в задоволенні позову. Посилалася на те, що суд всупереч ст. 187 ЦПК України, не дослідив речовий доказ - спірний автомобіль.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги підтримав.

Представник позивача заперечував проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 70 СК України встановлює, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, інтереси неповнолітньої дитини, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2007 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.10.2013 року шлюб між сторонами розірвано.

В шлюбі сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як стверджують сторони, починаючи з грудня 2012 року вони припинили ведення спільного господарства і з того часу проживають окремо. Даний факт також фактично встановлений рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.10.2013 року у справі про розірвання шлюбу (а.с.5).

Згідно договору купівлі-продажу автомобіля за №348265 від 10.12.2010 року на ім'я ОСОБА_1 (відповідачки) було придбано автомобіль Volkswagen Tiguan, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 - за 318000,00 грн., номерний знак НОМЕР_1 (а.с.47-53), який був зареєстрований на ім'я ОСОБА_1 (а.с.6, 33-34).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не заперечуються сторонами.

Також судом встановлено, що автомобіль Volkswagen Tiguan, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_5 є об'єктом права спільної сумісної власності сторін (подружжя), частки яких у спільному майні є рівними (по 1/2 частки).

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою оспорюється (не визнається) дійсна вартість спірного автомобіля та відповідно визначена позивачем сума грошової компенсації у розмірі 124907,67 грн.; Відповідачка заперечувала проти виділення автомобіля у власність ОСОБА_2 (позивача), у користуванні якого фактично знаходить автомобіль на даний час. При цьому, відповідачкою не заявлено зустрічних вимог щодо іншого варіанту розподілу спірного автомобіля; сторонами не заявлено клопотання щодо призначення відповідної оцінки автомобіля (призначення експертизи) у разі наявності спору між сторонами з цього питання; відповідно позивачем не внесено на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми компенсації за частку автомобіля.

Виходячи з наявних у справі та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, вищенаведені обставини, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позову та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину автомобіля відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог є помилковими, тому, що позивач заявляв вимогу про визнання за ним права власності на увесь автомобіль. Тобто, визнання судом за позивачем цього права на половину не є виходом за межі заявлених позовних вимог.

Суд першої інстанції, встановивши, що у заявлений спосіб вимога про поділ спільно нажитого у шлюбі транспортного засобу задоволенню не підлягає, а до правовідносин, які випливають із вимоги про поділ автомобіля, підлягають застосуванню загальні положення СК України щодо поділу майна подружжя, обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову у цій частині.

Доводи скарги про те, що суд не оглянув автомобіль, як речовий доказ не впливають на правильність вирішення спору, тому, що оскільки позивачем не було внесено на депозит суду грошову компенсацію за частку відповідача у спільній сумісній власності, суд не мав правових підстав для стягнення такої компенсації.

Визнавши за кожним з подружжя право власності на Ѕ частину майна, яке перебувало у спільній власності, суд не порушив права жодного з подружжя в тому числі і відповідача, яка має право звернутись до суду з позовом про усунення їй перешкод у користуванні спільним майном, або про стягнення на її користь грошової компенсації за свою частку.

Крім того колегія суддів враховує також і те, що відповідачка заперечувала проти розміру вартості автомобіля встановленого звітом суб'єкта оціночної діяльності, а клопотання про призначення судової експертизи для встановлення ринкової вартості автомобіля не заявила. Таким чином суд ухвалюючи рішення, виходив з наданих сторонами доказів та вимог Закону.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: