АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2165/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мельник А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Прохоровій В.С.

за участю: представника позивача Гулевич В.Г.

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та ставив питання про стягнення з відповідача суми заборгованості за спожиту електроенергію в розмірі 71 960,55 гривень.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Київобленерго» 71 960,55 гривень.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача подав апеляційну скаргу, та ставив питання про його скасування, та постановлення нового, за яким частково задовольнити позовні вимоги ПАТ «Київобленерго» та стягнути з відповідача 26 892,17 гривень, застосувавши до існуючих правовідносин строки позовної давності в силу ст. ст. 256-261 ЦК України. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав, заперечував проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Судом при розгляді справи було встановлено, що між ПАТ «Київобленерго», яке є правонаступником ЗАТ А.Е.С Київобленерго» та ОСОБА_5 укладено договір про постачання електричної енергії № 454 від 29.11.2007 року, відповідно до умов п. 1.1 якого позивач продає електричну енергію відповідачу для забезпечення потреб електроустановок відповідача з приєднаною потужністю 300 кВт. за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач оплачує позивачу вартість використаної ним електричної енергії.

Звертаючись до суду із позовом ПАТ «Київобленерго» мотивували свої вимоги тим, що ОСОБА_5 у порушення умов договору про постачання електричної енергії № 454 від 29.11.2007 року, неналежним чином виконує зобов'язання. А саме не подавав звіт про використану електричну енергію, на основі якого нараховується сума до оплати за надані послуги, у зв'язку з чим ці обов'язки здійснював позивач. Незважаючи на те, що відповідачу щомісячно надходили рахунки до сплати за використану електроенергію, сплата їх відбувалася несвоєчасно та не в повному обсязі. У зв'язку з чим виникла заборгованість ( з березня 2012 року по лютий 2013 року), що склала - 71 960,55 гривень.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що у відповідності до положень ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи те, що згідно ст. 629 ЦК договір є обов'язковим для виконання, а також надані докази на підтвердження неналежного виконання взятого відповідачем на себе зобов'язання щодо сплати наданих послуг, суд вважав доведеними вимоги позивача в частині стягнення заборгованості в розмірі 71 960,55 гривень.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт зазначав, що суд першої інстанції встановлюючи розмір заборгованості відповідача не надав належної оцінки тому факту, що частина боргу ОСОБА_5 в розмірі 44 620, 85 гривень із загальної суми заборгованості в 71 960, 55 гривень існувала станом на 24 березня 2011 року. На думку апелянта невідповідність розрахунків полягає в тому, що починаючи з квітня 2011 року, у рахунок сплачених відповідачем коштів, позивач на власний розсуд безпідставно погасив наявну заборгованість за минулі періоди до березня 2011 року.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи та постановленому судовому рішенні.

Правовідносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються нормами ЦК, ст. ст.24 - 27 Закону України „Про електроенергетику", Правилами користування електричною енергією для населення та Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією.

Умовами укладеного між сторонами договору, зокрема п. 1.1. визначено, що постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами договору.

Відповідно до п. 2.3.3. договору відповідач зобов'язався оплачувати позивачу вартість електричної енергії згідно з умовами Додатку № 4 «Порядок розрахунків за активну електроенергію».

Згідно п. 1.1. додатку № 4 розрахунковий період встановлено відповідачу з 20 числа календарного місяця до 20 числа наступного місяця. За п. 2.1. додатку № 4 відповідач зобов'язався вносити авансовий платіж на поточне споживання розрахункового періоду у розмірі 100 % від договірного обсягу до 5 числа поточного місяця.

Відповідачем під час дії договору не надавалися кожного місяця звіти про спожиту електричну енергію, покази приладу обліку, на підставі яких виставлялися рахунки, а відтак показники знімалися лише представниками позивача. І відповідно до таблиці 7.1 „Перелік засобів обліку" додаток 7 до договору „розрахункові засоби обліку та порядок їх експлуатації" зазначено, що лічильник, який встановлено у відповідача перебуває на його балансі, має коефіцієнт трансформації 300/5, тобто 60, що вказує на необхідність множення показників на 60. У відповідності до даної методики були проведені щомісячні нарахування, а відтак суми нарахування та заборгованості були відображені у наданому до суду розрахунку.

Вказуючи в апеляційній скарзі на необхідність зменшення суми заборгованості, а в подальшому і на відсутність заборгованості взагалі, апелянт при цьому будь-яких належних та допустимих доказів у розумінні положень ст. 58 ст. 59 ЦПК України до суду не надав. Хоча у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Також апелянтом вказувалось на безпідставність відмови суду першої інстанції застосувати до існуючих правовідносин строки позовної давності за правилами ст. ст. 256-261 ЦК України.

За правилами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Виходячи із того, що заборгованість відповідача за спожиту електричну енергію виникла в період з березня 2012 року по лютий 2013 року, а позов подано до суду у березні 2014 року, то правових підстав для застосування до існуючих між сторонами відносин положень ст. 257 ЦК у суду першої інстанції не було.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: