Ухвала

іменем україни

02 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно та виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22 серпня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 36 825 доларів США зі сплатою 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 20 серпня 2027 року. Додатковою угодою від 08 жовтня 2012 року встановлено новий розмір відсоткової ставки - 11,6 %. В якості забезпечення виконання умов кредитного договору 22 серпня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_3 належним чином не виконав умови кредитного договору, у нього утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 17 вересня 2014 року складає 26 622,76 доларів США. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити.

Заперечуючи проти вказаних вимог, у грудні 2014 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що банк включив несправедливі умови до кредитного договору, не надав йому як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. В указаному договорі та додатках до нього не міститься: детальний розпис загальної вартості кредиту, вказівка про річну відсоткову ставку, а також графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань за кожним платіжним періодом.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 16 березня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним (нікчемним) положення п. 7.1. кредитного договору від 22 серпня 2007 року в редакції додаткової угоди від 08 жовтня 2012 року в частині встановлення обов'язкової до сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати. У задоволенні решти зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Застосовано на підставі ст. 216 ЦК України наслідки недійсного (нікчемного) положення п. 7.1. кредитного договору від 22 серпня 2007 року в редакції додаткової угоди від 08 жовтня 2012 року та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 4 888,62 доларів США.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04 червня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким указані вимоги задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2007 року в розмірі 26 622,67 доларів США, яка складається з наступного: 24 080,70 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 143,88 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 86,10 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 26,13 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 1 266,84 доларів США - штраф (процентна складова), 19,11 доларів США - штраф (фіксована частина). Звернуто стягнення на житловий будинок ОСОБА_3, загальною площею 92,83 кв. м, житловою площею 59,93 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 22 серпня 2007 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_3 з житлового будинку (предмету іпотеки) по АДРЕСА_1. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Роз'яснено, що рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VІІ. Виключено з резолютивної частини рішення вказівку про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 4 888,62 доларів США.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що боржник не погасив кредитну заборгованість, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Судами встановлено, що 22 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 36 825 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20 серпня 2027 року. У подальшому сторони уклали додаткову угоду від 08 жовтня 2012 року до кредитного договору, якою встановили новий розмір відсоткової ставки - 11,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 22 серпня 2007 року, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку житловий будинок, загальною площею 92,83 кв. м, житловою площею 59,93 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3допустив прострочення погашення кредиту, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 17 вересня 2014 року становить 26 622,76 доларів США та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 24 080,70 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 1 143,88 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 86,10 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 26,13 доларів США, штрафу (фіксованої частини) - 19,11 доларів США, штрафу (процентної складової) - 1 266,84 доларів США.

Пред'являючи первісний позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» послалося на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася кредитна заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, яка згідно з вимогами ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За правилом ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Так, вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені норми закону уваги не звернув та у порушення вимог статей 212 - 213, 303, 316 ЦПК України не визначив початкової ціни предмета іпотеки за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а також не встановив розміру кредитної заборгованості станом на день ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР). Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Проте, апеляційний суд, вирішуючи питання про виселення позичальника, не перевірив чи було придбано іпотечне майно за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, оскільки в умовах договору кредиту, зокрема в п. 1 - предмет договору, в п. 7 - особливі умови, вказано, що кредит виданий на купівлю житла, але якого саме не зазначено.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 2, 8, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК України. При об'єднанні в одне провадження кількох вимог або прийнятті зустрічного позову чи позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, має бути сформульовано, що саме ухвалив суд щодо кожної позовної вимоги.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції на вказані вимоги закону й роз'яснення Пленуму Верховного Суду України уваги не звернув та не розглянув зустрічні позовні вимоги і не вирішив спір у цій частині, лише зазначив про виключення із резолютивної частині вказівки про стягнення 4 888,62 доларів США.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 04 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська