Справа № 496/549/15-ц
Провадження № 2/522/8244/15
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року

Приморський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Солодкої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вимогою про стягнення з відповідача суми авансу в розмірі 10 000,0 доларів США, а також судових витрат. Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 12.09.2014 року між сторонами укладено договір №107/28 про намір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. За умовами вказаного договору позивачка передала відповідачу в рахунок майбутніх платежів аванс у розмірі 10 000,0 доларів США. Зазначену суму авансу відповідачка отримала двома частками. В день укладання договору про намір 12.09.2013 року ОСОБА_2 отримала у формі авансу 6000,0 доларів США в рахунок майбутнього придбання вищезазначеного нерухомого майна. Наступний авансовий платіж, для підтвердження свого наміру придбати квартиру був переданий ОСОБА_2 16.09.2015 року, в розмірі 4000,0 доларів США, згідно з умовами додаткової угоди від 16.09.2015 року. Позивач вважає, що оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачені в рахунок виконання цього договору 10 000,0 доларів США авансу, підлягають поверненню в тому самому розмірі, в якому вони передавалися.

В судове засідання зявився представник відповідача, підтримав раніше подані заперечення на позовну заяву, просив відмовити у її задоволенні через необґрунтованість позовних вимог.

В судове засідання зявився позивач, його представник, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Суд вислухавши позиції сторін, дослідив матеріали справи, за результатами чого вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову.

Щодо фактичних обставин та природи правовідносин, що виникли між сторонами.

Судом встановлено, що 12.09.2014 року між сторонами укладено договір №107/28 про намір укласти правочин.

Згідно з п.1.1 зазначеного договору сторони у майбутньому зобовязуються укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження, за умовами якого власник передасть набувачу у власність квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з п.4.4 зазначеного договору набувач гарантував придбання обєкта у власність в порядку, встановленому договором, та для забезпечення виконання договору передав аванс в розмірі 84 000,0 гривень, що було еквівалентно сумі в 6 000,0 доларів США.

16.09.2014 року позивачем передано додаткову суму авансу в розмірі 56 000,0 гривень, що складало еквівалент суми в 4 000,0 доларів США, як це вбачається з додаткової угоди від 16.09.2014 року.

Таким чином, загальна сума сплачених ОСОБА_1 платежів на користь ОСОБА_2 складає гривневий еквівалент 10 000,0 доларів США, який розраховано відповідно до курсу на день здійснення платежу.

Обставини отримання зазначених коштів відповідачем визнаються та не заперечуються, з огляду на що, відповідно до ст.61 ЦПК України, не потребують додаткового доказування та доведення.

За правилом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Щодо природи платежу, здійсненого позивачем на користь відповідача.

Відповідно до положень ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, оскільки сторони у договорі від 12.09.2014 року №107/28 про намір укласти правочин узгодили, що зазначені платежі здійснені саме у формі авансу, у суду відсутні підстави вважати сплачені позивачем на користь відповідача грошові кошти завдатком.

При цьому, судом враховано, що внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу відповідного нерухомого майна.

Оскільки договору купівлі-продажу спірної квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися про намір укласти такий договір в майбутньому, передана ОСОБА_1 відповідачу грошова сума в розмірі еквівалентному 10000,0 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Отже, суд не вважає слушними та критично оцінює заперечення представника відповідача щодо наявності вини у діях позивачки, оскільки зазначені обставини не мають правового значення для вирішення справи, оскільки правові наслідки, передбачені ст.571 ЦК України (залишення суми завдатку у кредитора), застосовуються лише щодо платежів у вигляді завдатку.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України у цивільній справі 6-176цс12, висновки якого є обовязковими для суду відповідно до ч. 2 ст.214 ЦПК України.

Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Щодо виконання сторонами укладеного договору про наміри укласти правочин.

Як встановлено судом, 12.09.2014 року між сторонами укладено договір №107/28 про намір укласти правочин, згідно з яким сторони у майбутньому зобовязуються укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно із яким власник передасть набувачу у власність квартиру АДРЕСА_1.

Зазначений договір відповідно до вимог чинного цивільного законодавства є окремим видом правочину, який підлягає обовязковому виконанню його сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У цьому випадку правові наслідки невиконання договору №107/28 про намір укласти правочин були передбачені самим договором. Так, згідно з п.4.6 вказаного договору, в разі якщо договір відчуження обєкту не буде укладено та нотаріально посвідчено в результаті невиконання набувачем своїх обовязків, або відмови від виконання обовязків за договором, він отримує повне повернення переданої власнику грошової суми авансу, але при цьому сплачує власнику штраф у розмірі 100% від суми авансу.

Таким чином, навіть припускаючи ту обставину, що договір про наміри не було належним чином виконано з вини позивача, ОСОБА_2 зобовязана була повернути ОСОБА_1 суму авансу, оскільки саме такий обовязок взято на себе відповідачем з моменту підписання договору в разі виникнення відповідних обставин.

Судом також враховано, що наведене положення договору про обовязок позивача сплатити штраф у розмірі 100% від суми авансу не може слугувати підставою для неповернення ОСОБА_1 сплачених нею грошових коштів, оскільки повернення авансу та сплата штрафу є різними юридичними явищами, а, отже, обовязок позивача зі сплати штрафу не може слугувати підставою для порушення обовязку відповідача з повернення суми авансу.

У цьому випадку обставини наявності/відсутності вини позивачки, її обовязку сплатити відповідний штраф за невиконання умов договору про наміри не є предметом розгляду у цьому провадженні та можуть бути дослідженні в межах іншого судового провадження внаслідок звернення ОСОБА_2 до суду із відповідним позовом.

У другу чергу суд має дати оцінку зверненню позивача до агентства нерухомості «Атланта» від 26.12.2014 року. Суд зобовязаний критично оцінити посилання сторони відповідача на цей документ як на доказ та підтвердження відмови позивача від наміру укладення обумовленого договору. В першу чергу, судом враховано, що це звернення не містить умов про відмову позивача від укладення майбутнього договору, як це трактується стороною відповідача. У другу чергу, судом має бути враховано, що це звернення у своєму тексті містить пропозицію позивача, адресовану не відповідачу стороні договору, а Агенції нерухомості «Анланта», розглянути (тобто обговорити) питання про зміну окремих умов договору про намір укласти угоду від 12.09.2014 року (у питанні строку його укладення). Тобто це звернення за своєю правовою природою є пропозицією до переговорів та не може бути розглянуто судом як доказ відмови позивача від договору в цілому. Інших доказів вини позивача в неукладенні договору купівлі-продажу нерухомості суду не надано, самим судом не виявлено.

За усіх наведених обставин, відповідачка не мала правових підстав стверджувати, що позивачка відмовилася від наміру укласти в майбутньому обумовлений договір купівлі-продажу квартири, а так само для висновків про наявність її вини в цьому.

Щодо оцінки заперечень представника відповідача щодо того, що зазначені кошти отримані від позивача на достатній правовій підставі, судом враховано наступне.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, правила наведеної статті поширюються не лише на майно, яке набуто, але яке й зберігається у особи за рахунок іншої особи.

Як вже встановлено, сплачені кошти були отримані у рахунок майбутньої оплати вартості квартири, належної відповідачу, при цьому, вказаний договір відчуження між сторонами так і не було укладено.

Єдиною підставою набуття відповідачем прав на отримані грошові кошти міг бути лише договір купівлі-продажу вказаної нерухомості, що не відбулося. Інші правові підстави для набуття, збереження цих коштів не виникли.

Отже, суд констатує, що підстава, в силу якої зазначені кошти були отримані, згодом відпала, інші не виникли, а, отже, сума авансу має бути повернута позивачу, як така, що зберігалася у неї без достатньої правової підстави.

Резюмуючи викладене суд має критично поставитися до змісту заперечень представника відповідача, визнавши їх такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

В частині заперечень представника відповідача щодо сплати суми авансу у гривнях судом враховано наступне.

Як встановлено судом, позивач в якості авансу сплатив на користь відповідача 140 000,0 гривень, що в еквіваленті складало 10000,0 доларів США.

Згідно з ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За правилом ч.ч.1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, суд частково погоджується із запереченнями представника відповідача, визнаючи за позивачем право на отримання відповідних коштів виключно у грошовій одиниці українській гривні.

Разом з тим, враховуючи, що сторони у договірному зобовязанні визначили грошовий еквівалент у іноземній валюті, то позивачка ОСОБА_1 має право на отримання зазначених коштів у гривнях за офіційним курсом на день ухвалення цього рішення, що складає 228 949,18 гривень (за курсом НБУ 2289,4918 гривень за 100 доларів США).

Виходячи з наведеного, позовна вимога позивача про стягнення 10000,0 доларів США підлягає частковому задоволенню, оскільки у цьому випадку чинним законодавством не передбачено можливість позивачки на отримання зазначених коштів у іноземній валюті.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини по справі, суд вважає за можливе позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу в розмірі 228 949,18 гривень.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі.

За правилом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У звязку із задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати 1400,0 гривень суми судового збору, решта судового збору, належна до сплати, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 16, 23, 524, 533, 526, 527, 570, 571, 1212, ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ПН НОМЕР_2) суму авансу в розмірі 228 949,18 (двісті двадцять вісім тисяч девятсот сорок девять) гривень 18 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ПН НОМЕР_2) суму судового збору в розмірі 1 400,0 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (ПН НОМЕР_1) в дохід держави суму належного до сплати судового збору в розмірі 889,49 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

10.12.2015