УХВАЛА

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про зняття арешту з майна та визнання права власності за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 4 вересня 1999 року по 1 листопада 2011 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. За час перебування у шлюбі нею було набуто у власність АДРЕСА_2 у м. Дніпропетровську, а відповідачем - будинок АДРЕСА_3 м. Дніпропетровську та земельну ділянку за цією ж адресою, а також автомобіль Ауді А6, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1. 29 січня 2008 року між відповідачем та публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») з метою купівлі будинку АДРЕСА_3 м. Дніпропетровську було укладено кредитний договір, умови якого під час їх перебування у шлюбі виконувались належним чином. Зазначала, що до розгляду справи про розірвання шлюбу між нею та відповідачем в усній формі було досягнуто згоди щодо поділу спільного сумісного майна, зокрема, їй мала залишитись квартира АДРЕСА_1 та автомобіль Ауді А6, 2006 року випуску, а ОСОБА_4 - будинок АДРЕСА_3

Разом з цим, зазначений автомобіль було вилучено, арештовано та описано в рамках виконавчого провадження про стягнення з відповідача на користь ПАТ «Укрсоцбанк» кредитної заборгованості.

Ураховуючи наведене, позивачка просила визнати за нею право власності на спірний автомобіль та зняти з нього арешт, накладений Амур-Нижньодніпровським ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Знято арешт з 1/2 частини автомобіля марки Ауді А6, державний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, накладений постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 19 серпня 2013 року, виключено цю частину з акту опису та арешту майна, складеного державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 30 квітня 2014 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підстав для визнання права власності на автомобіль Ауді А6, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, та зняття з нього арешту немає, оскільки між сторонами відсутній письмовий договір про поділ майна подружжя, а також цей автомобіль арештовано на підставі постанови державного виконавця, винесеної у рамках виконавчого провадження.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив із того, що спірний автомобіль був набутий ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі, тому це майно належить їм на праві спільної сумісної власності, а, відтак, права позивачки були порушені накладення арешту на належну їй частину майна.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 4 вересня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2011 року було розірвано.

29 січня 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір, виконання якого припинено у 2010 року та у ОСОБА_4 виникла заборгованість, яка стягнута за рішенням Третейського суду, та виконується на підставі виконавчих листів, виданих 22 травня 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 947 463 грн 36 коп.

Відповідно до протоколу від 10 лютого 2010 року про проведення аукціону по реалізації арештованого майна ОСОБА_4 придбав автомобіль Ауді А6, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, а згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 червня 2006 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1.

Згідно договору купівлі-продажу від 9 січня 2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, останній придбав квартиру АДРЕСА_3 у м. Дніпропетровську, а також земельну ділянку, розташовану за цією ж адресою.

Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського районного відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 19 серпня 2013 року на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4, накладено арешт, а постановою державного виконавця цього ж відділу від 28 серпня 2013 року автомобіль Ауді А6, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 оголошено в розшук.

Відповідно до акту опису й арешту майна від 30 квітня 2014 року, складеного в рамках виконавчого провадження з примусового виконання зазначених вище виконавчих листів, виданих 22 травня 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва, автомобіль Ауді А6, 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 було описано та на нього накладено арешт.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що спірний автомобіль належить на праві спільної сумісної власності як позивачу, так і відповідачу, тобто подружжю, у рівних частках, тому порушені права позивачки підлягають захисту шляхом зняття арешту та визнання за нею право власності на цю частину майна.

При цьому апеляційний суд не врахував таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України зазначено про те, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Тобто, вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, слід керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист.

Виходячи зі змісту ст. ст. 60,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Розмір часток у спільному майні і яке конкретно майно має бути виділене суд визначає з урахуванням усього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом із цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису. Зазначені обставини згідно зі ст. 60 ЦПК України зобов'язана довести та сторона, яка посилається на них як на підставу своїх вимог чи заперечень, зокрема, поданням відповідних належних і допустимих доказів, заявленням клопотання про забезпечення позову з метою додаткового опису майна тощо.

У випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (ч. 2 ст. 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил ст. ст. 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження та користування майном.

Тому не можна вважати присудження грошової чи іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності протиправним позбавленням права власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ними.

При цьому суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначене не врахував, не з'ясував можливість виділу частки із спільного сумісного майна подружжя та стягнення компенсації за частку, що припадає боржнику та зняв арешт з належної позивачці 1/2 частини спірного автомобіля та визнав за нею право власності на це майно з порушенням встановленого законодавством порядку, а також не встановив, яке ще майно, що набуло подружжя, не описано, але підлягало врахуванню при визначенні частки у майні кожного з подружжя.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта