Єдиний унікальний номер 725/988/15-ц
Номер провадження 4-с/725/10/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2015

Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:головуючого судді Іщенко І. В. при секретарі Берекеля О.В. ,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вище вказаною скаргою.

Посилалась на те, що в провадженні державного виконавця Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області ОСОБА_2А перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №725/4521/15-ц, виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці від 02.02.2015 року про стягнення з неї на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 5101929,02 грн. та судових витрат.

16.02.2015 року їй стало відомо, що вказаним державним виконавцем в рамках зазначеного виконавчого провадження було накладено арешт на все належне їй рухоме та нерухоме майно.

Вважає такі дії державного виконавця неправомірними та такими, що порушують її майнові права, оскільки виносячи постанову від 02.02.2015 року про відкриття виконавчого провадження, відповідно до п. 4 якої було накладено арешт на її майно, державний виконавець в супереч вимогам ст.ст. 32,33,59 Закону України «Про виконавче провадження» не направив у встановлені строки їй копію вказаної постанови, на надав строку для добровільного виконання рішення суду, не направив відповідних запитів для встановлення наявності чи відсутності майна на яке може бути накладено арешт.

Крім того, вказувала на те, що приймаючи рішення про накладення арешту на належне їй рухоме та нерухоме майно, державний виконавець зобовязаний був пересвідчитись про отримання нею постанови про відкриття виконавчого провадження, проте під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження стало відомо, що державним виконавцем не було вжито жодних заходів з метою повідомлення боржника про наявність виконавчого провадження, на момент винесення постанови про накладення арешту на майно, останній не мав права вчиняти будь-які дії по примусовому виконанню рішення суду, оскільки не мав відомостей про обізнаність боржника щодо наявності виконавчого провадження та можливості виконання боржником рішення суду добровільно.

На підставі викладеного, посилаючись на норми права, просила поновити строк на оскарження постанови державного виконавця від 04.02.2015 року, визнати дії державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ в Чернівецькій області Верстюка Б.А. щодо неповідомлення її як сторони виконавчого провадження про проведення виконавчих дій в частині накладення арешту на все майно неправомірними; зобовязати ВПВР УДВС ГУЮ в Чернівецькій області усунути допущені порушення шляхом скасування накладеного відповідно до п. 4 постанови про відкриття виконавчого провадження № 46358875 від 04.02.2015 року арешту на все належне їй рухоме та нерухоме майно.

В судове засідання заявник не зявилась, хоча повідомлялась про час та місце розгляду скарги, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Представник ВПВР УДВС ГУЮ в Чернівецькій області в судове засідання не зявився, від нього до суду надійшла заява про розгляд скарги у його відсутності, заявлені у сказі вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити.

У відповідності до вимог ст. 386 ЦПК України, суд вважає, що неявка осіб, які беруть участь у справ не є перешкодою для розгляду скарги по суті на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Так, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Так, судом встановлено, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 11.12.2014 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та пені, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5101929,02 грн. та судовий збір в розмірі 3654 грн. (а/с 14-17)

Відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. До основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, з метою примусового виконання вище вказаного рішення суду судом було видано виконавчий лист, який був звернутий до виконання стягувачем та постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ в Чернівецькій області Верстюка Б.А. від 04.02.2015 року було відкрито виконавче провадження, запропоновано боржнику в семиденний строк добровільно виконати рішення суду, накладено арешт на належне боржнику майно в межах суми стягнення та заборонено відчужувати будь-яке належне ОСОБА_1 майно (а/с 7).

Згідно ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено їх права чи свободи.

Пунктами 4, 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону «Про виконавче провадження» право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Як вбачається зі змісту ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Так, судом встановлено, що копію оскаржуваної постанови заявником отримано особисто 16.02.2015 року у відділенні поштового звязку «Укрпошта» та з даною скаргою ОСОБА_1 звернулась до суду 24.02.2015 року, таким чином, суд приходить до висновку про необхідність поновлення пропущеного троку для оскарження постанови державного виконавця від 04.02.2015 року, якою було накладено арешт на належне ОСОБА_1 майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно ч.1-3 ст.57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Виходячи з вище наведеного, державний виконавець на підставі заяви стягувача має право під час відкриття виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника в межах суми стягнення, разом з тим, задовольняючи дану скаргу по суті, суд виходить з наступного.

Так, арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження. Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання, на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника.

Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику.

Разом з тим, державним виконавцем не було виконано вказаних вимог закону, зокрема не конкретизовано на яке саме майно в межах суми заборгованості накладено арешт, не проведено опису вказаного майна та не надіслано у встановлений законом строк копії вказаної постанови боржнику.

Так, незважаючи на вихідну дату вказану на супровідному листі про направлення копії оскаржуваної постанови сторонам виконавчого провадження, з копії поштового конверту з відміткою про відправлення, копія постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно боржника була направлена ОСОБА_1 лише 16.02.2015 року, що в свою чергу не відповідає вимогам п. 5.6.2 Інструкції про проведення виконавчих дій (а/с 8) .

Крім того, ч. 2 ст. 25 Закону України «Пров виконавче провадження» передбачено право, а не обовязок державного виконавця одночасно з відкриттям провадження на підставі заяви стягувача накладати арешт на майно боржника, таким чином вирішенню питання щодо накладення арешту на майно боржника передує ряд обставин, які підлягають встановленню державним виконавцем, зокрема державним виконавцем не зясовано наявність/відсутність майна на яке може бути накладено арешт в межах суми стягнення, а також не надано боржнику можливості добровільно виконати рішення суду у встановлений строк, у звязку з чим рішення про накладення арешту є передчасним.

У відповідності до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Отже, приймаючи рішення про накладення арешт у на майно ОСОБА_1 під час відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем було порушено встановлений законом порядок та процедуру вчинення такої виконавчої дії, у звязку з чим виконавчу державного виконавця слід зобовязати усунути допущенні порушення, що в свою чергу не позбавляє його права в подальшому за наявності підстав вирішити питання про накладення арешту на майно боржника у встановленому законом порядку в процесу вчинення виконавчих дій.

Згідно п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв'язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

На підставі вище викладеного та керуючись Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, ст. 321 ЦК України, ст.ст. 11, 12, 13, 25, 57, Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 3,4,11, 208-210, 293,3693,295,383,386-388 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк для оскарження постанови державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області від 04.02.2015 року в рамках виконавчого провадження № 46358875 в частині накладення арешту на майно боржника.

Визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області ОСОБА_2 щодо неповідомлення ОСОБА_1 про проведення виконавчих дій в частині накладення арешту на все майно боржника в рамках виконавчого провадження № 46358875 неправомірними.

Зобовязати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області усунути допущенні порушення шляхом скасування арешту на все рухома та нерухоме майно ОСОБА_1, накладеного постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області ОСОБА_2 від 04.02.2015 року №46358875.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Першотравневого

районного суду м. Чернівці І.В. ІЩЕНКО