Номер провадження: 22-ц/785/163/15
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.Я.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Суворова В.О.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення судових витрат, матеріальної та моральної шкоди, заподіяних внаслідок неправомірних дій, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2003 року та у липні 2001 року ОСОБА_3 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення судових витрат, матеріальної та моральної шкоди, заподіяних внаслідок неправомірних дій посилаючись на те, що ОСОБА_4 у 1958 році побудувала житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Іллічівської райради №1398 від 28.12.1990 року за ОСОБА_4 визнано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1. Цим же рішенням за останньою було закріплено земельну ділянку площею 634 кв.м. В подальшому цю ділянку рішенням виконкому Іллічівської райради останній було надано у власність.

Право приватної власності на житловий будинок свідоцтвом №972 від 11.08.1994 року видано виконкомом Іллічівської райради.

Право приватної власності на земельну ділянку на якій розташований вказаний житловий будинок посвідчується державним актом серії РІ №467160 про право власності на земельну ділянку в межах площі 634 кв.м.

Сусіди позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 побудували в 1971 року домоволодіння №40 та перереєстрували його за номером 60.

Земельні ділянки сторін на протязі 20 років розділялися земельною ділянкою сусідки ОСОБА_19 за якою було закріплено домоволодіння за № 42. Ця сусідка у 1989 році отримала квартиру в багатоповерховому будинку та зруйнувала своє домоволодіння, тому її земельна ділянка перейшла у користування органів місцевого самоврядування.

Скориставшись нерозторопністю органів місцевого самоврядування ОСОБА_2 та ОСОБА_6 самовільно заволоділи вищевказаною земельною ділянкою ОСОБА_19 та земельною ділянкою-проїздом, який знаходився у користуванні ОСОБА_4

З цього часу вказані особи самовільно встановили на земельній ділянці позивачки забори, ворота, збудували літню кухню зі зміщенням її на один метр на земельну ділянку ОСОБА_4

Під час заперечень позивачки проти таких дій відповідачі неодноразово били її, в наслідок чого вона отримала струс мозку. Про неправомірність дій відповідачів свідчить декілька рішень суду першої інстанції про зобов'язання останніх усунути позивачці перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

16.02.2000 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зверталися в погоджувальну комісію ОМР щодо надання земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивачки та фактично слугує двором-проїздом для обслуговування її житлового будинку. Рішенням вище вказаної комісії від 16.02.2000 року заяву відповідачів було задоволено.

22.05.2000 року Жовтневий районний суд м. Одеси визнав дії відповідачів по вилученню двору-проїзду у позивачки, протиправними, а рішення погоджувальної комісії - незаконними, як такі що обмежують права ОСОБА_4, як землекористувача.

14.08.2000 року вказані особи повторно звернулися до погоджувальної комісію Одеської міської ради щодо надання вищевказаної земельної ділянки та вилучення її у ОСОБА_4 на що знову отримали згоду.

22.02.2001 року Жовтневий районний суду м. Одеси знову визнав дії відповідачів по вилученню у ОСОБА_4 земельної ділянки - незаконними.

20.10.2000 року відповідачі знову звернулися з заявою до Управління Земельних ресурсів ОМР про вилучення у ОСОБА_4 земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивачки та фактично слугує двором-проїздом для обслуговування її житлового будинку. 23.10.2000 року заяву було задоволено проведено зйомку ділянки та вилучено її у позивачки. При цьому було зламано ворота та гаражний замок, чим заподіяно шкоду в розмірі 984 гривні 50 копійок.

Вищевказані дії також привели до нових звернень до судових інстанцій та витрат на юридичну допомогу загальний розмірі яких склав 18500 гривень.

Згідно розрахунків позивачів за час неправомірного користування їхньою земельною ділянкою вона не могла отримувати дохід. Згідно розрахунків позивачів за час неправомірного користування земельною ділянкою вони могли вирощувати квіти "Геоцинти"та помідори "Мікада" за вирахуванням витрат на полив, її збитки складають грошову суму в розмірі 15000 гривень.

Крім того вважає, що неправомірними діями позивачам заподіяно моральну шкоду яку вона оцінює в розмірі 20000 гривень, яка полягає в моральних стражданнях та переживаннях пов'язаних з неправомірними діями відповідачки та погіршенням здоров'я в наслідок цього.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15.11.2005 року вищевказані позови були об'єднані в одне провадження.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15.11.2005 року провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних та моральних збитків зупинено до набрання законної сили ухвали апеляційного суду Одеської області по вказаній справі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.05.2009 року провадження по справі було відновлено та призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу та на час проведення експертизи провадження було зупинено,

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22.10.2009 року провадження по справі було відновлено.

20.07.2010 року справу передано в провадження судді Роїка Д.Я.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2012 року закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення судових витрат, матеріальної та моральної шкоди, заподіяних внаслідок неправомірних дій в частині вимог заявлених до ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 1500,00 грн., у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2012 року та постановити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі..

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 28 липня 1961 року на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської райради народних депутатів м. Одеси ОСОБА_4 прописали по дошлюбному прізвищу "ОСОБА_4" у самовільно збудоване домоволодіння, яке було придатне для проживання за адресою: АДРЕСА_1. На підставі даного рішення їй було надано домову книгу без правовстановлюючих документів.

21.11.1987 року рішенням Товариського суду Сахарного житлового масиву Іллічівського району м. Одеси було визначено порядок користування провулком, який виходить на АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_2 зняти ворота. В казане рішення було виконано 13.01.1989 року, але в акті судового виконавця Іллічівського району м. Одеси вказано про те, що ОСОБА_2 після виконання рішення суду самовільно встановила посеред провулка огорожу.

24.05.1989 року було винесено рішення селищною радою зняти вказану огорожу, але за ігнорування вимог вказаного рішення та самовільне будівництво ОСОБА_2 було оштрафовано на 10 грн. Всі ці обставини знайшли своє підтвердження в рішенні Товариського суду Сахарного житлового масиву Іллічівського району м. Одеси від 20.09.1989 року та в актах судового виконавця Іллічівського району м. Одеси.

28.12.1990 р. виконавчій комітет Іллічівської райради народних депутатів м. Одеси прийняв рішення за № 1398 "Про визнання права власності на домоволодіння". Даним рішенням за ОСОБА_4 було визнано право власності на одноповерховий кам'яний житловий будинок 1958 року побудови та закріплена земельна ділянка, площею 634 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1.

06.01.1994 р відповідно до рішення виконавчого комітету ОМР № 972, ОСОБА_4 у постійне користування для обслуговування житлового будинку та господарських споруд було надано земельну ділянку загальною площею 634 кв. м.

19.07.1994 року рішенням виконкому ОМР № 972 було затверджено акт комісії про прийняття в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_1; та оформлено право власності, видано свідоцтво право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1. на ім'я ОСОБА_4

Районним судом дана правильна правова оцінка тому, що з даних рішень, конфліктна ситуація, яка склалася між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по користуванню спірною часткою земельної ділянки, була предметом розгляду органів місцевого самоврядування.

Так, виконавчій комітет місцевої ради, зазначав цьому документі, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 виник спір, стосовно порядку користування входом із сторони провулка. На підставі ухвали суду, землевпорядною організацією було проведено експертиза по встановленню меж земельних ділянок, що знаходилися у них у користуванні. Вказана експертиза встановила, що спірна частка землі, довжиною 22 м. та шириною 3,6 м, повинна знаходиться у користуванні ОСОБА_4

Відповідачка та її чоловік у 1971 році на самовільно захопленої земельної ділянці, загальною площею 109 кв. м. побудували житловий будинок. Ці обставини найшли своє відображення на схематичному плані земельної ділянки від 11.08.1995 року та у витягу з рішення виконавчого комітету Іллічівської райради народних депутатів м. Одеси № 27 від 18.11.2992 року, а також відповіді КП "ОМБТІ і РОН" від 23.06.1999 року.

Районним судом також було встановлено, що Жовтневим райсудом м. Одеси 23 листопада 1994 р. було прийнято рішення, яким ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні скарги про відміну рішення виконавчого комітету ОМР від 06.01.1994 р. про надання ОСОБА_4 у постійне користування земельної ділянки загальною площею 634 кв. м., а позов ОСОБА_4 про зобов'язання ОСОБА_2, знести паркан, що встановлений на місці проїзду до земельної ділянки ОСОБА_4, довжиною 22 м., шириною 3,6 м. і не перешкоджати користуватися земельною ділянкою було задоволено.

Дане рішення набрало законної чинності, однак до теперішнього часу не виконане, у зв'язку з відмовою відповідачки, виконати дії, викладені в рішенні суду.

23 квітня 1997 р. Іллічівській райсуд м. Одеси, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_7 та зобов'язав ОСОБА_2 не перешкоджати йому в поновленні порушеного паркану в частині спірної земельної ділянки. Дане рішення, яке носить зобов'язальний характер, також не було виконане відповідачкою.

24.01.2000 року розпорядженням Іллічівської районної адміністрації №31 було затверджено акт комісії про прийняття в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_1, оформлення права власності на нього та видання свідоцтва права особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2, земельну ділянку площею 312 кв.м. тимчасово закріплено за домоволодінням АДРЕСА_1.

16.02.2000 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зверталися в погоджувальну комісію ОМР щодо надання земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні позивачки та фактично слугує двором-проїздом для обслуговування її житлового будинку. Рішенням вище вказаної комісії від 16.02.2000 року заяву відповідачів було задоволено.

22.05.2000 року Жовтневий районний суд м. Одеси визнав дії відповідачів по вилученню двору-проїзду у позивачки, протиправними, а рішення погоджувальної комісії - незаконними, такими що обмежують права ОСОБА_4, як землекористувача.

14.08.2000 року вказані особи повторно звернулися до погоджувальної комісію ОМР щодо надання вищевказаної земельної ділянки та вилучення її у ОСОБА_4 на що знову отримали згоду.

Рішенням Жовтневого суду м. Одеси від 22.02.2001 р. ОСОБА_7 було визнано належним користувачем земельної ділянки, загальною площею 634 кв.м. і дії узгоджувальної комісії ОМР по вирішенню питання щодо визнання спірної земельної ділянки - землею загального користування було визнано незаконними.

09.09.2002 року листом Державного комітету України з будівництва та архітектури ОСОБА_4 було повідомлено про розгляд її звернення та вказано, що згідно ДБН 79-92* та ДБН 360-92* "Містобудування та Планування і забудова міських і сільських поселень" у районі садибної забудови ширина внутрішньо квартального проїзду з однією смугою руху приймається 3,6 м. і більше. Дня проїзду пожежних машин до житлових і громадських будинків слід передбачити проїзд завширшки 3,6 м. на відстані не ближче 5 м. від зовнішніх стін садибної забудови. У зоні між будинками і проїздом забороняється розміщення огорож, повітряних ліній електропередачі, рядкового насадження дерев, спорудження надвірних господарчих будівель.

31.12.2002 р. ОСОБА_4 отримала державний акт на право приватної власності на землю, площею 0,0634 га в межах, згідно з планом. Необхідним додатком до даного акту, є план зовнішніх меж земельної ділянки, де вказані межі між суміжними власниками або користувачами земель.

03.03.2003 листом Управління земельних ресурсів виконкому ОМР ОСОБА_4 була повідомлена про те, що земельна ділянка площею 634 кв.м. розташована по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 і відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови. Склад угідь вказано в державному акті на право приватної власності на землю за № 172/7733 від 31.12.2002 року. Даних про наявність сервітутів та обмежень не має.

31.10.2010 року листом Управління земельних ресурсів виконкому ОМР звертається до міського голови з пропозицією про скасування рішення Іллічівської районної адміністрації №31 від 24.01.2000 року про тимчасове закріплення за домоволодіння АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_8, земельної ділянки площею 312 кв.м. та залишення в силі рішення виконавчого комітету ОМР від 06.01.1994 р., "Про надання ОСОБА_4 у постійне користування для обслуговування житлового будинку та господарських споруд земельної ділянки загальною площею 634 кв. м.".

У висновку №16632 від 06.04.2009 року судової будівельно-технічної експертизи проведеною Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз вказується на те, що земельна ділянка та нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 знаходиться в глибині густонаселеної зони індивідуальної забудови АДРЕСА_1. Проектом землеустрою даної земельної ділянки передбачено обслуговування житлового будинку та нежитлових приміщень з АДРЕСА_1 по межі (Г-Д), оскільки по іншим границям ділянки знаходяться землі суміжних землекористувачів. Матеріали справи підтверджують, що всі сторони по даному спору мають можливість обслуговувати належні їм домоволодіння зі своїх земельних ділянок, не порушуючи прав ОСОБА_4 на землю та домоволодіння.

Однак в дійсності землі ОСОБА_4, прилеглі до проектної межі ділянки (В-Г-Д-Е) площею 226,2 кв.м. використовуються ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 для обслуговування домоволодінь АДРЕСА_1. Також зазначалося, що межеві збори ділянки по межам в тому числі (В-Г) було зруйновано та побудовано біля десятка різних будівель. Також зроблена фотофіксація цих порушень.

Відповідно до висновку № 17359 судової будівельно-технічної експертизи від 29.06.2009 року, в результаті проведених вимірів, встановлено, що реальні розміри земельної ділянки ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, не відповідає розмірам, вказаним у державному акті № 172/7733 від 31.12.2002 року. При цьому, довжина ділянки А-Б згідно державного акту складає 19,90 м., а фактично - 19,74 м.; довжина ділянки Г-Д згідно державного акту 3,60 м., а фактично - 3,35 м.; довжина ділянки Ж-Е згідно державного акту складає 14, м., фактично - 15,14 м.; довжина ділянки Е-3 відповідно до державного акту складає 17,8 м., а фактично - 18,64 м. На плані державного акта проставлені додаткові позначення Ж та 3. В ході проведення дослідження встановлено, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_2, має неправильну форму з лінійними розмірами вказаними мал.№2. Земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 межують в частині "Д-Ж-З-Г". У відповідності до державного акту на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_4,ширина ділянки "Д-Г" складає 3,60 м. При проведені вимірів встановлено, що фактична ширина даної ділянки складає в середньому 3,35 м., ширина вказана середня, оскільки межові знаки мають відхилення від паралелей. Звідси випливає, що ширина земельної ділянки в частині "Д-Ж-З-Г" менше на 25 см. По відношенню до державного акту. Конструкція парканів ділянки "Д-Ж-З-Г" зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_15 представляє собою наступне: кам'яний фундамент, оштукатурений, вище - дерев'яне огородження. Також межею є будівля, що належить ОСОБА_15 та душова, яка належить ОСОБА_2 Найбільш вірогідною причиною того, що ширина земельної ділянки в частині "Д-Ж-З-Г" менше на 25 см. Відповідно державного акту, дерев'яна частина паркану встановлена по зовнішній стороні фундаментної частини. При установці дерев'яної частини паркану посередині фундаментів, ширина ділянки в місці встановленого дерев'яного паркану буде складати 3,6 м. Для того щоб визначити зі сторони якого користувача відбулася зміна меж земельних ділянок, необхідна наступна документація: початковий документ відводу земельної ділянки ОСОБА_4 та суміжних користувачів, план кварталу, геодезична зйомка кварталу.

Виходячи з результатів дослідження, районним судом правильно зроблено висновок про те, що на території спірної земельної ділянки "Д-Ж-З-Г" знаходиться будівля, що належить ОСОБА_15

Правильно зазначено, що земельна ділянка в частині "Д-Ж-З-Г" фактично знаходиться у користуванні ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_2 та є територією загального користування.

Наявність самовільних споруд на земельній ділянці ОСОБА_4, знайшли своє підтвердження у фототаблицях, а також у схематичних планах земельних ділянок за різний період часу.

На думку колегії суддів районним судом правильно визначено, що з постанови Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2006 року вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено визнано неправомірним рішення виконкому Іллічівської райради народних депутатів м. Одеси від 24.01.1992 року за № 31 "Про прийняття будинку в експлуатацію." та зобов'язано виконком Одеської міської ради скасувати вищевказане рішення, також було визнане незаконним свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок, 60 в частині включення до числа забудов, які належать до цього будинку, а саме літньої кухні під літерою "И", відображеної в акті Державної приймальної комісії Іллічівського району м. Одеси від 29.12.1991, яка збудована за межами земельної ділянки ОСОБА_2 площею 109 кв.м., відображеної в у Інвентаризаційних планах ОМБТІ і РОН від 26.03.1971 року та перереєстрованих 31.10.1994 року на домоволодіння та земельну ділянку ОСОБА_2 по АДРЕСА_1. Вказане рішення переглядалося в апеляційній інстанції та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2010 року було залишено в силі, тому вступило в законну силу.

Обгрунтованими є посилання суду на ч. 3 ст. 61 ЦПК України, якою визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) передбачено: Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Частинами 1, 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

На думку колегії суддів, районним судом надано правильну правову оцінку доказам наданим під час розгляду спарви, з урахуванням довготривалості спору між сторонами по справі, а також того, що позивачка ОСОБА_4 на протязі тривалого строку була позбавлена повноцінного права користуватися земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в наслідок чого її довелося прикладати значних зусиль для обслуговування і підтримання в належному стані будинку та спірної земельної ділянки, неможливість реалізування свох планів щодо використання земельної ділянки для задоволення власних потреб, як землекористувача та власника, та задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки моральної шкоди на користь ОСОБА_4

Також районним судом при відмові у задоволенні вимог позивачки щодо стягнення на її користь матеріальної шкоди правильно надано правову оцінку з урахуванням того, що належних доказів заподіяння такої шкоди позивачу ОСОБА_4 не надано. Так позивачем не було доведено обставин, що підтверджують звернення до адвоката та написання останнім скарг та заяв у вищевказані органи.

Згідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У відповідності до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Згідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі на те, що суд розглянув справу у відсутності апелянта, а тому позбавив її можливості подавати докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а ткож приймати участь у дослідженні наданих позивачем доказів є необґрунтованими оскільки реалізувати свої процесуальні права ОСОБА_2 могла через іншого представника за довіреністю ОСОБА_17

Посилання апелянта на виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.12.2009 року по справі № 2-1849/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_18, ОСОБА_2 про захист права власності на земельну ділянку, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення компенсації заподіяної моральної шкоди, як на істотну обставину по спарві є нобгрунтованими оскільки сторонами по справі є інші особи та рішення щодо захисту прав позивача стосується іншого проміжку часу.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Інші доводи апеляційної скарги спростовані викладеним та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи..

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 червня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І.Сватаненко

В.О. Суворов