АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 2993 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Осаулов А.А.
Доповідач - Поливач Л.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Києва до ОСОБА_3 про відшкодування переплати пенсії;

за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Києва

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 листопада 2014 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.11.2014 року у задоволенні позову Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва до ОСОБА_3 про відшкодування переплати пенсії відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Управління ПФУ в Шевченківському районі м.Києваподало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що в управлінні Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва перебуває на пенсійному обліку та отримує пенсію ОСОБА_3, за період з 01.04.2002 року по 20.01.2010 року виникла переплата пенсії в сумі 15620 грн. 72 коп. у зв'язку із його працевлаштуванням. Про факт переплати свідчить лист управління з координації та контролю за виплатою пенсій головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20.01.2011 р. № 38. Апелянт зазначає, що відповідача було повідомлено листом № 11274/07 від 09.07.2014 року про виникнення переплати пенсії, але він добровільно кошти не повернув, тому вони підлягають стягненню в судовому порядку.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти задоволення поданої апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Представник позивача - Управління ПФУ в Шевченківському районі м.Києва в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи. Колегія суддів розцінила причини неявки представника позивача як неповажні та дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 перебуває на обліку в Управлінні ПФУ в Шевченківському районі м.Києва та отримує пенсію за віком.

З листа управління з координації та контролю за виплатою пенсій головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20.01.2011 року № 38 позивачу стало відомо про переплату пенсії ОСОБА_3 за період 01.04.2002 року по 30.10.2010 року у розмірі 15620, 72 грн.

Листом від 09.07.2014 року позивач повідомляв відповідача про необхідність відшкодування переплати пенсії у вказаному розмірі у зв'язку з його працевлаштуванням, але відповідач добровільно кошти позивачеві не повернув.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що при зверненні до суду з позовом у вересні 2014 року позивачем було порушено встановлений ст.257 ЦК України строк звернення до суду з вимогою про захист свого права з поважних причин.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 16 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застраховані особи зобов'язані повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну статусу застрахованої особи, протягом десяти днів з моменту їх виникнення.

Статтею 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зобов'язано пенсіонерів повідомляти орган, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Судом встановлено, що переплата пенсії виникла у зв'язку з працевлаштуванням відповідача, в тому числі і на ОВК «Енран». Між тим, згідно довідки ОВК «Енран» від 10.11.2014 року зазначено, що ОСОБА_3 працював у вказаному підприємстві з 2006 по 2008 рік та був звільнений 01.01.2009 року.

З довідки №68 про розмір призначеної та фактично виплаченою відповідачу пенсії, вбачається про наявність переплати пенсії виниклаз квітня 2002 року по жовтень 2010 року включно в розмірі 15620,72 грн.

Згідно вимог ст. ст. 59-60 ЦПК України обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Управлінням пенсійного фонду України вШевченківському районі м.Києва не надано суду доказів працевлаштування відповідача у період нарахування переплати пенсії, а саме з квітня 2002 року по січень 2006 року та з 01.01.2009 року по жовтень 2010 року. Позивачем не надано взагалі доказів перебування у трудових відносинах відповідача із відповідним підприємством, із зазначенням його конкретної назви, отримання заробітної плати, тобто працевлаштування.

Крім того, в судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про застосування позовної давності.

Так, відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч.3, ч.4 ст.267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, позивач звернувся до суду з позовом у вересні 2014 року. Загальний строк позовної давності має бути обрахований відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України з того, часу, коли позивач дізнався про порушення свого права, тобто з часу отримання ним вище зазначеного листа від 20.01.2011 року, зі змісту якого позивачу стало відомо про переплату пенсії ОСОБА_3, як про то зазначає сам позивач у позовній заяві.

За таких обставин, при зверненні до суду із цим позовом у вересні 2014 року позивачем було порушено встановлений ст.257 ЦК України строк звернення до суду з вимогою про захист свого права, тому суд дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаного позову.

З огляду на наведене, судом правомірно ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову Управління ПФУ в Шевченківському районі м. Києва до ОСОБА_3 про відшкодування переплати пенсії.

Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, ч.1 ст. 308, ч.1 ст. 312, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Києва відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: