Справа № 373/2907/14 Головуючий у І інстанції Опанасюк І. О.
Провадження № 22-ц/780/1103/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб
Категорія 1 18.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Березовенко Р.В., Ігнатченко Н.В.

за участі секретаря Черепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1. звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що з 10 червня 2000 року по 19 липня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

14 серпня 2004 року за договором купівлі-продажу сторони набули у власність житловий будинок АДРЕСА_1. Право власності на будинок зареєстроване на відповідача. Оскільки будинок знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, позивач просила суд визнати за нею право власності на половину спірного будинку в порядку поділу майна подружжя.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено за закінченням позовної давності.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції належним чином не з'ясовано всі обставини справи та не надано належну оцінку доводам позивача про те, що про порушення свого права, а саме невизнання відповідачем права позивача на ? частину будинку позивач дізналась лише в процесу розгляду Переяслав-Хмельницьким міськрайонним судом цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до неї про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщеням.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 10 червня 2000 року по 19 липня 2011 року ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_2.

За час перебування у шлюбі, а саме 14 серпня 2004 року, сторонами на підставі договору купівлі-продажу був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1.

Сторони по справі з 2004 року по квітень 2011 року проживали в житловому будинку АДРЕСА_1.

З березня 2011 року ОСОБА_1 не проживає з власної ініціативи за вище вказаною адресою, але є зареєстрованою у спірному будинку.

19 липня 2011 року шлюб між сторонами було розірвано.

28 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що представник відповідача, просив застосувати ст. 72 СК України, строки позовної давності, оскільки до вимоги про поділ майна заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Суд погодився із відповідачем в тому, що позивач подала позов за спливом позовної давності, оскільки в будинку не проживає з березня 2011 року, строк початку позовної давності суд обраховував з дня розірвання шлюбу, тобто з 19 липня 2011 року, позивач не просила суд поновити позовну давність.

Проте колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна. заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Як пояснила позивач, вона є зареєстрованою в будинку, але не проживає. Про порушення свого права, а саме невизнання відповідачем її права власності на половину майна, яке набуте в період шлюбу вона дізналась лише під час судовго засдіння при рзгляді справи про визнання її такою, що втратила право користуваня жилим приміщенням.

До подачі заяви про застосування позовної давності відповідач заперечував проти позову з тих підстав, що будинок він купив за особисті кошти, а отже будинок не є спільним сумісним майном подружжя.

В заяві про застосування позовної давності відповідач зазначав, що він з березня 2011 року змінив замки в дверях будпику, позивача до будинку не допускав, а отже вона знала, що він не визнає її права власності на половину будинку. Однак ці доводи не підверджуються жодним доказом, крім пояснень відповідача.

За таких обставин судова колегія вважає, що у суду першої інстанції не було достатньо доказів на підставі яких суд міг би зробити висновки про те, що позивач подала позов поза межами позовної давності.

Як роз»яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, тим самим суд встановив, що позивач довела свій позов і її право порушене відповідачем, але не підлягає захисту за спливом позовної давності.

Враховуючи ті обставини, що відповідач не надав суду доказів того, що позивачу було відомо про невизнання ним її права власності на будинок, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вирішуючи позов судова колегія проаналізувала докази, які містяться в матеріалах справи, а саме договір купівлі-продажу будинку, свдоцтва про реєстрацію та про розірвання шлюбу між сторонами. З наведених доказів вбачається, що будинок набутий в період шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя.

У відповідності до вимог ст. 70 цього ж Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право спільної сумісної власності на майно, яке було набуте в період шлюбу презюмується і не підлягає доведенню. Однак майно, яке було набуте одним із подружжя до реєстрації шлюбу, але в період шлюбу за особисті кошти може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя лише за певних умов, а саме, якщо майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. (ст.. 62 СК України)

Заперечуючи проти того, що будинок є спільним майном подружжя, відповідач, разом із тим, не спростував цього і його заперечення є голослівними.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд, згідно зі ст. 212 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання необхідних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право, відповідно до ст. 133 ЦПК України, заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Однак, відповідач не надав доказів, які б спростували позовні вимоги, а також не просив суд першої інстанції витребувати такі докази, якщо у нього виникали складності із їх наданням.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими , а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ЗАДОВОЛЬНИТИ.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2014 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді