Головуючий суду 1 інстанції - Карягіна В.А.
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 408/56/15-ц
Провадження № 22ц/782/182/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

Головуючого - судді Соловей Р.С.

Суддів Коновалової В.А., Луганської В.М.

при секретарі Веселові С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 23 березня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області про зміну формулювання причини звільнення,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 подано до суду вказану позовну заяву, у якій, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначила, що з 14.05.2001 р. вона працювала у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (далі - ВД ФССНВ) України в м. Ровеньки Луганської області. З жовтня 2014 р. власником не виконуються зобов'язання із своєчасної виплати заробітної плати, тому 01.12.2014 р. нею на ім'я виконувача обов'язки начальника Управління ВД ФССНВ у Луганській області було подано заяву про звільнення з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням умов трудового договору та законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати. В той же день виконувачем обов'язки начальника відділення ВД ФССНВ в м. Ровеньки на ім'я начальника Управління ВД ФССНВ України у Луганській області було подано подання про звільнення її з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням умов трудового договору та законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати. Однак наказом відповідача №376-к від 01.12.2014 р. її було звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Вважаючи, що відповідач незаконно змінив правові підстави її звільнення, позивачка просила змінити формулювання причин звільнення її з роботи, а саме на підставі ч. 3ст. 38 КЗпП України.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та просить ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заперечень на апеляційну скаргу позивачем не надано.

У судове засідання не з'явилась позивачка, проте вона належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчить телефонограма та витяг з журналу реєстрації вихідних телефонограм (а. с. 61, 62).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши письмові докази у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Спір судом вирішено на підставі ст. 43 Конституції України ст. ст. 38, 94, 115, 116, 233, 235 КЗпП України, ст. 1 Закону України « Про оплату праці».

За результатами розгляду справи судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини.

14.05.2001 р. позивача було прийнято на роботу у відділення ВД ФССНВ в м. Ровеньки Луганської області (а. с. 10 - 13).

01.12.2014 р. позивачка звернулася із заявою на ім'я начальника Управління ВД ФССНВ України у Луганській області, погодженою з в. о. начальника ВД ФССНВ в м. Ровеньки, про звільнення її за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з порушенням трудового договору та законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати (а. с. 14).

Начальник відділення ВД ФССНВ в м. Ровеньки звернувся з поданням №01/2618 від 01.12.2014 р. на ім'я начальника Управління ВД ФССНВ України у Луганській області про звільнення позивачки за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з підтвердженням невиплати останній заробітної плати за жовтень та листопад 2014 р. (а. с. 17).

ОСОБА_2 відділенням ВД ФССНВ в м. Ровеньки видано довідку №06/2623 від 24.12.2014 р. про наявність заборгованості по її зарплаті за жовтень - грудень 2014 р. (а. с. 19).

Виконувачем обов'язки начальника Управління ВД ФССНВ України у Луганській області було видано наказ №376-к від 01.12.2014 р. про звільнення позивачки з 01.12.2014 р. за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а. с. 15 -16).

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегія суддів визнала, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частини 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договорує.

Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору та які працівник визначає самостійно.

Із системного аналізу змісту статті 38 КЗпП України випливає, що звільнення працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП України фактично не є звільненням за власним бажанням у розумінні ст. 38 КЗпП України, оскільки, подаючи заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник розраховує на настання низки бажаних для нього наслідків, зокрема, на виплату вихідної допомоги у відповідності до приписів ст. 44 КЗпП України, а звільнення без посилання на частину третю вказаної статті не тягне виникнення такого права. Тому роботодавець і не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Верховний Суд України у Постанові від 22 травня 2013 року у справі №6-34 цс 13, предметом якої був спір про зміну формулювання причин звільнення з роботи, зробив правовий висновок про те, що істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені, а також щодо того, що роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи.

Довід апеляційної скарги про те, що суд неправомірно визначив Управління ВД ФССНВ України у Луганській області як боржника по виплаті позивачу заробітної плати та як порушника умов трудового договору між роботодавцем та робітником, не є обгрунтованим, оскільки виплата заробітної плати позивачці не була предметом спору у даній справі і судом відповідач не визначався в якості боржника по заробітній платі позивачки та в якості порушника умов трудового договору.

Відповідно до Типового положення про Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, затвердженого постановою правління ФССНВ від 20.04.2001 р. №17, роботодавцем для працівників відділень Фонду є начальник управління (п/п 7 п. 8), що не спростовується Положенням про відділення ВД ФССНВ України в м. Ровеньки Луганської області, копія якого надана представником апелянта у судовому засіданні апеляційному суду. У даному випадку до Управління ВД ФССНВ України у Луганській області, начальник якого видав наказ про звільнення позивачки, останньою обґрунтовано подано позов про зміну формулювання причини звільнення, але не про стягнення належних сум заробітної плати.

Суд першої інстанції у оскаржуваному рішення не робив висновку про порушення трудового законодавства відповідачем, тобто Управлінням ВД ФССНВ України у Луганській області щодо невиплати заробітної плати, тому довід апелянта в цій частині також є безпідставним. Судом у рішенні зазначено, що зобов'язання по своєчасній заробітні платі ОСОБА_2. не виконано уповноваженим органом (власником).

Апелянт зазначає, що надавав у судовому засіданні в якості доказу лист Управління ВД ФССНВ України у Луганській області, в якому надається відповідь-роз'яснення в. о. начальника відділення ВД ФССНВ України у Луганській області в м. Ровеньки щодо безпідставності звільнення працівників за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Проте такий лист у справі відсутній, і з журналу судового засідання не вбачається, що він був поданий суду як доказ. Отже цей довід апелянта колегією суддів до уваги не приймається.

Апелянт також зазначає, що суд безпідставно врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену в Постанові від 22 травня 2014 року, оскільки при здійснення правосуддя, у відповідності до ст. 129 Конституції України, судді підкоряються тільки закону, та Верховним Судом у вказаному рішення, на його (апелянта) думку, розглядались інші питання, що не стосуються даної справи.

Колегія суддів не може визнати вказаний довід обгрунтованим, оскільки відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, яка передбачає обов'язковість судових рішень Верховного Суду України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Вказана правова позиція Верховного Суду України судом першої інстанції застосована обґрунтовано, оскільки вона стосується саме застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Безпідставно апелянт вважає, що до справи суд першої інстанції мав залучити відділення ВД ФССНВ в м. Ровеньки, оскільки у справі оспорювався наказ про звільнення позивачки, який був виданий Управлінням ВД ФССНВ України в Луганській області. Відділення в місті Ровеньки не має компетенції приймати на роботу та звільняти з роботи працівників, не має відношення до видачі оспорюваного наказу про звільнення, тому відсутні були підстави для притягнення його до участі у справі в якості сторони.

Колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу і залишає оскаржуване рішення без змін, оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308 ЦПК України,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області відхилити.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: