Справа № 367/6745/14-ц Головуючий у І інстанції Оладько С.І.
Провадження № 22-ц/780/707/15 Доповідач у 2 інстанції Мережко
Категорія 58 11.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

11 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Данілова О.М., Суханової Є.М,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілів, розподіл майна подружжя,

За зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, визнання майна особистою приватною власністю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів ,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 30 квітня 1970 року вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_3. З відповідачем, протягом всього періоду подружнього життя, ведуть спільне господарство.

Протягом останнього року подружнього життя в них виникли суперечності, щодо порядку користування та розпоряджання нажитим майном, згоди про розподіл майна вони досягнути не можуть, через розбіжність в поглядах.

За час сумісного життя та ведення спільного господарства, ними набуто наступне майно:

автомобіль Opel Kadett, 1986 року виготовлення, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, ринковою вартістю 39 000 грн;

автомобіль ЗАЗ 110217, 2004 року виготовлення, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, ринковою вартістю 26 000 грн.;

причіп автомобільний, реєстраційний номер НОМЕР_3, ринковою вартістю 7 000 грн.;

човен моторний «Романтика», ринковою вартістю 3 000 грн.

Згідно узвали Ірпінського міського народного суду Київської області від 28 червня 1989 року затверджена мирова угода, за умовами якої, за ОСОБА_3 визнано право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2, автомобіль Москвич -412, грошові кошти в сумі 647,18 руб. У 2006 році ОСОБА_3 одноособово приватизував земельну ділянку (кадастровий №:01:042:0019), що знаходилася під будинком та призначалася для обслуговування вищевказаного будинку. На час приватизації на вищевказаній земельній ділянці знаходився сарай.

Протягом 2005-2007 років, за кошти позивача було зроблено капітальний ремонт будинку, а саме замінено старі дерев'яні вікна на нові металопластикові, проведено штукатурні та малярні роботи, поклеєні шпалери, замінено стару електропроводку, розетки, вимикачі, замінено застарілі водопровідні труби на нові пластикові від розподільчої ями до будинку ( довжиною 150 м.), встановлено газовий одноконтурний котел, а також встановлено капітальну огорожу навколо домоволодіння. Всі будівельні матеріали купувалися виключно за її рахунок, а роботи проводилися нею особисто або за її кошти. Загальна вартість ремонту будинку, станом на 2007 рік складала 25 000 грн., що на той час було еквівалентно 5 000 доларів США, а вартість огорожі становила 7 500 грн., що на той час було еквівалентно 1 500 доларів США. Згідно технічного паспорта на будинок його інвентарна вартість становить 24 541 грн.

Крім того, під час сумісного життя, біля будинковолодіння, було побудовано гараж та вбиральню, гроші на будівництво яких їм надав їх син ОСОБА_6, так як вони таких коштів не мали.

Внаслідок значного вкладення коштів в ремонт, облаштування будинку та прилеглої земельної ділянки їх вартість значно зросла.

Також, позивачка зазначила, що відповідач, знаючи, що вона подає позов про розподіл спільного майна, без її згоди, відчужив за договором купівлі-продажу автомобіль Opel Kadett, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 та автомобіль ЗАЗ 110217, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4.

Позивач, з урахуванням уточнень до позову від 31 жовтня 2014 року, просила визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобіля Opel Kadett, реєстраційний номер НОМЕР_1 (з наступною видачею д.н. НОМЕР_4) від 18 жовтня 2014 року, укладеного між продавцем - ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_5, а також автомобіля ЗАЗ 110217, реєстраційний номер НОМЕР_2 (з наступною видачею реєстраційного номера НОМЕР_2) від 18 жовтня 2014 року укладеного між продавцем - ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_4

Поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль ЗАЗ 110217, 2004 року виготовлення, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, ринковою вартістю 26 000 грн.

Припинити право власності ОСОБА_3 на автомобіль ЗАЗ 110217, 2004 року виготовлення, зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2, ринковою вартістю 26 000 грн.

Залишити за ОСОБА_3 право власності на автомобіль ОреІ Kadett, 1986 року виготовлення, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4, ринковою вартістю

39 000 грн;

причіп автомобільний, реєстраційний номер НОМЕР_5 ринковою вартістю 7 000 грн.;

човен моторний «Романтика», ринковою вартістю 3 000 грн..

Стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію у розмірі 11 500 грн.

Визнати за нею право спільної сумісної власності на будинок, гараж, вбиральню, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3. Судові витрати по справі стягнути з відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву. В позовній заяві зазначав, що не заперечує той факт, що між ним та ОСОБА_1 30 квітня 1970 року був укладений шлюб. Від шлюбу мають чотирьох повнолітніх дітей.

Починаючи з 1983 року відносини між ними почали погіршуватися через те, що відповідач почала зловживати спиртними напоями, вела аморальний спосіб життя, не виконувала свої домашні обов'язки перед сім'єю та дітьми. На той час вони проживали з сім'єю в чотирьохкімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, яку він отримав у користування, працюючи на Авіаційному науково-технічному комплексі ім. Антонова.

Вищезгадані обставини змусили його в 1985 році звернутися з позовною заявою до суду про розірвання шлюбу з відповідачем, але через вмовляння його батьків та батьків ОСОБА_7, з обіцянкою вилікувати її від алкогольної залежності, він забрав дану заяву.

ОСОБА_3 неодноразово вмовляв відповідачку змінити спосіб її життя, припинити зловживання спиртними напоями, приділяти більшу увагу дітям та сім'ї, проте ОСОБА_1 не реагувала на його прохання та так і не змінила своєї поведінки.

Через складні сімейні відносини, викликані аморальною поведінкою відповідачки в грудні 1990 року він був змушений залишити сім'ю та піти проживати до житлового будинку АДРЕСА_2 Право власності на вищезазначений житловий будинок АДРЕСА_2 за ним було визнано ухвалою Ірпінського міського народного суду Київської області від 28 червня 1989 року, в порядку спадкування після вітчима ОСОБА_8.

З цього часу, а саме з грудня 1990 року шлюбні відносини між ним і відповідачем фактично припинилися та більше не поновлювалися, спільне господарство ними з цього моменту не ведеться, спільного бюджету вони не мають.

У 1999 році відповідач повідомила ОСОБА_3, що за квартирою АДРЕСА_4 в м. Ірпені Київської області, рахується значна заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, яку вона не в змозі погасити та через наявність якої вона може її втратити. Крім того відповідач повідомила, що їхнім дітям необхідні кошти для оплати їхнього навчання у вищих навчальних закладах, а тому вона має намір продати дану квартиру. При цьому, оскільки у відповідачки на має іншого житла для проживання її та дітей, вона просила його після продажу квартири прописати її з дітьми у його будинок, оскільки без прописки вона не зможе влаштуватися на роботу.

За таких обставин, враховуючи інтереси їхніх дітей, а також враховуючи той факт, що після продажу квартири відповідач фактично лишиться на вулиці, він погодився прописати їхніх дітей та відповідачку в свій будинок АДРЕСА_2

Згідно договору купівлі- продажу від 25 червня 1999 року, ОСОБА_1 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_4

Згідно вищевказаного договору, продаж квартири було вчинено за 55 160 гривень. При цьому ,частину отриманих від продажу даної квартири коштів ,відповідач використала для оплати лише одного року навчання синів ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а решта коштів були витрачені нею для власних потреб. Оскільки на момент продажу вищевказаної квартири шлюбні відносини між ними вже були припинені, кошти, отримані відповідачем від продажу даної квартири, в сімейний бюджет нею не вносилися.

Після продажу квартири, ОСОБА_1 переїхала разом з дітьми до його будинку АДРЕСА_2 В будинку, ОСОБА_1, було виділено окрему житлову кімнату площею 7,8 м.кв., в якій вона з 1999 року проживає сама. Також з цього часу відповідач окремо харчується, самостійно організовує свій побут та має власний окремий бюджет, яким розпоряджається на власний розсуд.

Після переїзду відповідача до його будинку шлюбні відносини між ними поновлено так і не було, а також спільного господарства між ними не велося.

ОСОБА_3 зазначив, що житловий будинок АДРЕСА_2, було отримано ним в порядку спадкування після вітчима ОСОБА_8.

ОСОБА_3 заперечує той факт, що ОСОБА_1. було проведено капітальний ремонт спірного будинку, внаслідок чого збільшилась істотна вартість спірного будинку.

З часу отримання даного будинку у власність, ніяких добудов, перебудов ні ним, ні відповідачем не проводилися. Жодних штукатурних чи малярних робіт, про які зазначає ОСОБА_1 в своєму позові, в будинку не проводилося. Дерев'яні вікна на металопластикові були замінені за ініціативою та за кошт його сина ОСОБА_10, без його згоди.

Гараж та вбиральня будувалися ним за особисті кошти, під час окремого проживання з ОСОБА_1, після фактичного припинення шлюбних відносин. Протягом часу з 06 жовтня 2005 року по 2009 рік він був зареєстрований фізичною-особою підприємцем та мав в цей період відповідні доходи від підприємницької діяльності.

ОСОБА_3 вважає, що спірний житловий будинок, гараж, вбиральня є об'єктами його особистої приватної власності, оскільки право власності на дані будинок, гараж, вбиральню виникло в порядку спадкування, а також під час окремого проживання з відповідачем. Крім того істотного збільшення майна (будинку) з моменту його отримання ним до сьогоднішнього часу не було.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 площею 0,1490 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд, отримана ним в порядку спадкування від свого вітчима разом з будинком. Ділянкою він користувався з 1989 року і приватизована ним в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України згідно п.5 ст.57 Сімейного Кодексу України,тому не може бути визнана об'єктом спільної сумісної власності. В подальшому, 14 червня 2006 року, частина вищезазначеної земельної ділянки розміром 0,0300га була подарована ним своєму синові ОСОБА_6, згідно договору дарування.

Крім того, під час окремого проживання з відповідачем, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин ним, за його особисті кошти в 1999 році, було придбано автомобіль НОМЕР_6 та в 2013 році автомобіль НОМЕР_7. Дані автомобілі він вважає своєю особистою власністю, а тому як власник розпорядився ними на власний розсуд шляхом укладення договорів купівлі-продажу з сином ОСОБА_4 та невісткою ОСОБА_5.

Причіп до легкового автомобіля НОМЕР_8 є саморобним, зробленим ним особисто, а тому він не повинен бути включений до спільного сумісного майна подружжя та не підлягає розподілу.

Позивач просив встановити факт окремого проживання подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 25 грудня 1990 року до 18 листопада 2014 року.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 будинок за адресою: АДРЕСА_2, з господарськими будівлями та спорудами.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий номер :01:042:0019 по АДРЕСА_2 площею 0,1190 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 причіп до легкового автомобіля НОМЕР_9.

В первісному позові ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання договорів купівлі-продажу недійсними відмовити. Стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Opel Kadett,1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1(нині д.н НОМЕР_11), укладений 18 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ 110217,2004 року випуску д.н НОМЕР_12, укладений 18. жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля Opel Kadett, 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, (нині д.н НОМЕР_11), на 1/2 частину автомобіля ЗАЗ 110217, 2004 року випуску, д.н НОМЕР_12, на 1/2 частину причепа автомобільного, реєстраційний номер НОМЕР_10, як на частку у спільному майні подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля Opel Kadett, 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, (нині д.н НОМЕР_11), и на 1/2 частину автомобіля ЗАЗ 110217,2004 року випуску, д.н НОМЕР_12, на 1/2 частину причепа автомобільного,реєстраційний номер НОМЕР_10, як на частку у спільному майні подружжя.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати 1 000 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено .

ОСОБА_3 у позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

В апеляційній скарзі посилалася на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи в частині відмови у позові ОСОБА_1, з рішенням в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілів, та відмови у позові ОСОБА_3 погоджується, і в цій частині рішення не оскаржує, тому в цій частині рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду. Відповідач ОСОБА_3 рішення суду не оскаржує.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч 3 ст. 61 ЦПК України обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судом першої інстанції ,що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі із 1970 року (а.с. 5).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані та проживають у АДРЕСА_2 ( а.с. 77-81).

За час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали автомобіль Opel Kadett, 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (нині д.н НОМЕР_11), автомобіль ЗАЗ 110217,2004 року випуску д.н НОМЕР_12 (а.с.113).

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку».

Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що у період шлюбу було набуто причіп автомобільний до легкового автомобіля НОМЕР_9 (а.с.76).

Відповідно до ч.1 ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із вимогами ч.1 ст.71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з. подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, вірно прийшов до висновку, що автомобілі і причіп до автомобіля набуті під час шлюбу є спільним сумісним майном і визнав право власності на майно по 1/2 за кожним із подружжя.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 не надала суд будь-яких доказів вартості моторного човна, його наявності, а тому висновок про відмову про розподіл човна є вірним.

Ухвалою Ірпінського міського народного суду Київської області від 28 червня 1989 року (а.с. 62, 63) затверджена мирова угода, за умовами якої, за ОСОБА_3 визнано право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2, автомобіль Москвич - 412, грошові кошти в сумі 647,18 руб. Право власності на будинок зареєстровано 04 листопада 1989 року , реєстр № 474 ( а.с. 63 звр. ). У січні 2006 році ОСОБА_3 приватизував земельну ділянку (кадастровий №:01:042:0019), що знаходилася під будинком та призначалася для обслуговування вищевказаного будинку. (а.с. 15).

Відповідно до статті 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 в м. Буча належить відповідачу ОСОБА_3, отриманий ним у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8

На даний час буд АДРЕСА_2 в м.Буча на праві власності належить ОСОБА_3

Відповідно до ст. 62 СК України зазначається - якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи позивача ОСОБА_1 про визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя, з підстав того, що у період шлюбу вона у будинку провела капітальний ремонт, замінила вікна, встановила огорожу і вказані переобладнання суттєво збільшили вартість будинку, відповідно до ст. 60 ЦПК України належними і допустимими доказами не підтверджені ні в суді першої інстанції , ні в суді апеляційної інстанції, а тому правові підстави вважати вказаний будинок спільним майном подружжя відсутні.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 Підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: