Ухвала

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що рішенням Виконавчого комітету Подільської ради депутатів трудящих від 06 серпня 1954 року її батьку ОСОБА_6 була виділена земельна ділянка під будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у м. Києві. Рішенням Подільської ради депутатів трудящих від 13 січня 1961 року житловий будинок, який побудований на виділеній земельній ділянці, було введено в експлуатацію. У 1993 році ОСОБА_6 помер, а спадкоємцями останнього за законом були його дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_8 та вона, як дочка померлого. Спадщину прийняла лише дружина ОСОБА_7, у зв'язку з чим 08 грудня 1993 року на її ім'я було видано свідоцтво про право власності на Ѕ частини домоволодіння та свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частини домоволодіння.

28 листопада 1996 року ОСОБА_7 подарувала їй вказаний житловий будинок, що підтверджується договором дарування, однак в подальшому їй стало відомо, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2010 року за ОСОБА_8 визнано право власності на 58/100 частини вказаного домоволодіння, однак вказане рішення було скасовано рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2012 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_8 про визнання за ним права власності на 58/100 частини спірного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року її брат ОСОБА_8 помер, а єдиним спадкоємцем після смерті останнього є його дружина - відповідач у справі ОСОБА_4

Враховуючи наведене та вважаючи себе законним власником вказаного домоволодіння, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 у м. Києві.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 58/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у м. Києві, та складається з жилого будинку, позначеного в плані літ. «А», жилою площею 35,0 кв. м, шлакобетонного, вбиральні літ. «В», гаража літ. «Г» та спорудження, розташованого на земельній ділянці розміром 446,0 кв. м.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заявники просять скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року, рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору у даній справі є право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у м. Києві, та складається з жилого будинку, позначеного в плані літ. «А», жилою площею 35,0 кв. м, шлакобетонного, жилого будинку, позначеного в плані літ. «Б», жилою площею 17,3 кв. м, цегляного, вбиральні літ. «В», гаража літ. «Г» та спорудження, розташованого на земельній ділянці розміром 446,0 кв. м.

Спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Києві на підставі договору про право забудови в безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого Дев'ятою київською державною нотаріальною конторою 22 жовтня 1951 року та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 15 травня 1961 року, належало ОСОБА_6 і складалося з жилого будинку, позначеного в плані літ. «А», жилою площею 35,0 кв. м, шлакобетонного, жилого будинку, позначеного в плані літ. «Б», жилою площею 17,3 кв. м, цегляного, вбиральні літ. «В», гаража літ. «Г» та спорудження, розташованого на земельній ділянці розміром 446,0 кв. м.

Рішенням Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва від 11 листопада 1991 року прийнято в експлуатацію переобладнаний сином ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - будинок літ. «Б», жилою площею 17,3 кв. м та визнано за останнім право власності на вказаний будинок з проведенням перерахунку ідеальних часток по домоволодінню та видачею свідоцтва про право особистої власності на його ім'я.

Відповідно до листа Бюро технічної інвентаризації м. Києва від 17 лютого 1998 року частки співвласників домоволодіння склали: у ОСОБА_6 - 58/100, а у ОСОБА_8 - 42/100, тобто з 1991 року жилий будинок, позначений в плані літ. «А», жилою площею 35,0 кв. м, шлакобетонний, вбиральня літ. «В», гараж літ. «Г» та спорудження, розташовані на земельній ділянці розміром 446,0 кв. м, склали 58/100 частини домоволодіння і на праві власності належали ОСОБА_6, а жилий будинок, позначений в плані літ. «Б», жилою площею 17,3 кв. м, розташований на земельній ділянці розміром 446,0 кв. м, склав 42/100 частини домоволодіння і на праві власності належав ОСОБА_8

11 травня 1993 року помер ОСОБА_6, і його дружина ОСОБА_7 отримала Ѕ частини спірного домоволодіння у власність в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 грудня 1993 року, а Ѕ його частини - як частку дружини померлого у спільному майні подружжя відповідно до ст. 22 КпШС України на підставі свідоцтва про право власності від 08 грудня 1993 року, посвідчених державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори.

28 листопада 1996 року ОСОБА_7 подарувала належне їй на праві власності на підставі вказаних свідоцтв про право на спадщину та про право власності від 08 грудня 1993 року спірне домоволодіння своїй доньці ОСОБА_3

05 листопада 1999 року ОСОБА_8 отримав свідоцтво про право власності на 42/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 у м. Києві.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_7

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2010 року у зв'язку з тим, що після смерті ОСОБА_6 спадщина була оформлена неправильно, без врахування права власності ОСОБА_8 на 42/100 частини домоволодіння, за його позовом за ОСОБА_8 визнано право власності на 58/100 частини спірного домоволодіння. Проте рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2012 року зазначене рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_8 про визнання за ним права власності на 58/100 частини спірного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер, а єдиним спадкоємцем після смерті останнього є його дружина - відповідач у справі ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Оскільки на момент смерті ОСОБА_6 його син ОСОБА_8 не отримав свідоцтво про право власності на 42/100 частини спірного домоволодіння, проте був власником вказаної частини на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів м. Києва від 11 листопада 1991 року, то до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 увійшло 58/100 частини спірного домоволодіння, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 грудня 1993 року та свідоцтво про право власності на підставі ст. 22 КпШС України від 08 грудня 1993 року повинні бути видані на ім'я ОСОБА_7 не на все домоволодіння, а на його 58/100 частини, на підставі ст. 22 КпШС України ОСОБА_7 набула право власності на половину від 58/100 частини та в порядку спадкування за законом на половину від 58/100 частини, і розпорядитись на підставі договору дарування від 28 листопада 1996 року вона вправі була лише 58/100 частини спірного домоволодіння.

Враховуючи, що вказана помилка виникла не з вини ОСОБА_3, ОСОБА_7 або нотаріусів, які посвідчували право на спадщину і право власності за законом у 1993 році та договір дарування у 1996 році, а внаслідок відсутності в БТІ даних про перерозподіл ідеальних часток співвласників спірного домоволодіння, що мало місце у 1991 році, та несвоєчасну реєстрацію таких даних у бюро технічної інвентаризації, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що в інший спосіб, ніж рішенням суду, захистити своє право власності ОСОБА_3 позбавлена можливості, а тому обґрунтовано визнав за нею право власності на 58/100 частини спірного домоволодіння.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова