Справа № 761/9286/14-ц
Провадження №2/761/161/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 лютого 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарях Туровській О.М., Панасенко Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 26 березня 2014 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" (далі - Відповідач) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно наказу Відповідача від 04 жовтня 2012 року № 424, вона обіймала посаду секретаря-референта Бюро Голови Правління Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" та згідно наказу Відповідача № 136-к від 18 березня 2013 року, вона була переведена на посаду начальника Бюро Голови Правління Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" на період відпустки працівника банку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (на час відпустки ОСОБА_2.). Зауважує, що 11 березня 2014 року, після пред'явлення листка про тимчасову непрацездатність, їй було повідомлено про її звільнення з роботи 03 березня 2014 року і, що в управлінні по роботі з персоналом вона отримала копію наказу від 28 лютого 2014 року "Про звільнення з посади відповідно до статті 36 пункт 2 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору". Вказує, що приводом для її звільнення була заява ОСОБА_2 від 28 лютого 2014 року про поновлення на роботі на умовах неповного робочого дня, з 04 березня 2014 року та відповідний наказ Відповідача. Вважає своє звільнення незаконним та таким, що проведене з порушенням трудового законодавства, оскільки ОСОБА_2, незважаючи на заяву останньої та відповідний наказ, фактично на роботу не виходила, крім того, вказує, що з 14 березня 2014 року на місце начальника Бюро Правління, яке вона обіймала замість ОСОБА_2, було призначено секретаря-референта Бюро Правління ОСОБА_3, а на її посада секретаря-референта була виставлена у мережі Інтернет, як вакантна. Зауважує, що наказ про своє звільнення та трудову книжку на дату звільнення вона не отримала та із нею не було проведено розрахунок. Крім того, також зауважує, що її звільнення відбулося під час тимчасової непрацездатності. Просила суд ухвалити судове рішення, яким поновити її на посаді начальника бюро Голови Правління Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В ході судового розгляду справи Позивач, згідно заяви про уточнення позовних вимог від 22 січня 2015 року, просила суд ухвалити судове рішення, яким поновити її на посаді начальника бюро Голови Правління Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" із 04 березня 2014 року та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмір 121 860 грн. 36 коп. станом на 23 січня 2015 року.

У судовому засіданні Позивач та її представник позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення позову, підтримали у повному обсязі, просили суд позовні вимоги задовольнити.

Представник Відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, мотивуючи тим, що позовні вимоги, на її думку, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки 18 березня 2013 року Позивач була переведена на посаду начальника бюро Голови Правління Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" на час відпустки ОСОБА_2 до дня її фактичного виходу на роботу, яка перебувала у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами та подальшою відпусткою по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Оскільки Позивач обіймала посаду на підставі строкового трудового договору, вважає що при звільненні останньої із займаної посади при виході на роботу працівника, який знаходився у відпустці, попередження про звільнення чи обов'язок працевлаштування Позивача діючим законодавством не передбачені. Крім того, зауважила, що ОСОБА_2, згідно заяви від 28 лютого 2014 року, виявила бажання вийти на роботу з 04 березня 2014 року на умовах неповного робочого часу і, що наказом Відповідача від № 67-к від 28 лютого 2014 року її було допущено до виконання свої посадових обов'язків з 04 березня 2014 року на умовах, викладених у заяві останньої. Зауважила також, що за даними табельного обліку, ОСОБА_2 перебувала на роботі на умовах неповного робочого дня із 03 березня 2014 року і по 07 березня 2014 року, включно, проте, через сімейні обставини змушена була повернутися до відпустки по догляду за дитиною у повному обсязі, у зв'язку з чим, вважає твердження Позивача в частині щодо фактичного невиходу ОСОБА_2 на роботу безпідставними. Вказує, що 28 лютого 2014 року Позивачеві було запропоновано ознайомитися із наказом про її звільнення з посади, проте, Позивач від ознайомлення із наказом відмовилася. Зауважила, що в день звільнення 03 березня 2014 року Позивача, Відповідачем було проведено повний розрахунок із Позивачем шляхом перерахування належних до виплати коштів на її картковий рахунок. Разом з тим, оскільки в день звільнення Позивач була відсутня на робочому місці, на адресу останньої було направлено цінний лист із пропозицією забрати трудову книжку або надати заяву про надіслання трудової книжки поштою, з додаванням копії наказу про звільнення та розрахункового листка. Крім того, також зауважила, що в день появи Позивача 11 березня 2014 року, їй повторно було запропоновано отримати трудову книжку, проте, Позивач відмовилася, про що було складено відповідний акт і, що виплати за листком непрацездатності, який був пред'явлений Позивачем, були проведені Банком 19 березня 2014 року. Тим самим, вважає, що звільнення Позивача відбулося у відповідності до норм діючого законодавства. Крім того, вважає, що звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України у період його непрацездатності не заборонено.

Заслухавши пояснення Позивача та її представника, представника Відповідача, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу від 04 жовтня 2012 року № 424-к, Позивача було прийнято на посаду секретаря-референта Бюро Голови Правління із 05 жовтня 2013 року на час відпустки ОСОБА_4, у зв'язку з вагітністю та пологами та подальшої відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 4).

Крім того, судом також встановлено, що відповідно до наказу № 136-к від 18 березня 2013 року, згідно заяви Позивача від 18 березня 2013 року, її було переведено на посаду начальника Бюро Голови Правління з 18 березня 2013 року на час фактичної відсутності ОСОБА_2 до дня фактичного виходу останньої на роботу (а.с. 112).

Судом встановлено, що згідно заяви ОСОБА_2 від 28 лютого 2014 року, вона просила у Відповідача дозволу приступити до виконання посадових обов'язків з 04 березня 2014 року на умовах неповного робочого дня (4 години) з графіком роботи понеділок-п'ятниця, не перериваючи відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, на підставі якої Відповідачем було видано наказ № 67-к від 28 лютого 2014 року "Про роботу на умовах неповного робочого часу ОСОБА_2", яким дозволено приступити до роботи з 04 березня 2014 року на умовах, згідно заяви останньої (а.с. 38-39).

Крім того, судом також встановлено, що згідно наказу Відповідача № 69-к від 28 лютого 2014 року, у зв'язку з тим, що ОСОБА_2, начальник Бюро Голови Правління, виявила бажання працювати на умовах неповного робочого часу, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Бюро Голови Правління 03 березня 2014 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України, з виплатою грошової компенсації за 6 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 5).

Відповідно до частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю колективним договором або угодою.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Крім того, відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 та частини 2 статті 23 Кодексу законів про працю України, трудовий договір може бути: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Судом встановлено, що між сторонами був укладений строковий трудовий договір на час відпустки ОСОБА_2, у зв'язку з відпусткою по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до дня фактичного її виходу на роботу.

За змістом частини 8 статті 179 Кодексу законів про працю України, за бажанням жінки, у період перебування у відпустці для догляду за дитиною вона може працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 фактично приступила до роботи на умовах неповного робочого дня 04 березня 2014 року, що підтверджується її заявою, відповідним наказом Відповідача, розрахунковим листком за березень 2014 року, виданим щодо ОСОБА_2, довідкою з місця роботи, виданої на ім'я ОСОБА_2 від 09 липня 2014 року, витягом із розрахунково - платіжної відомості № 41 за березень місяць 2014 року щодо ОСОБА_2 та випискою про внутрішньобанківську операцію по рахунку за березень 2014 року, відкритому на ім'я ОСОБА_2 (а.с. а.с. 38, 39, 57-58, 63-65).

За таких обставин, суд критично оцінює позицію Позивача та показання свідка ОСОБА_5, які заперечували, що у період із 04 березня і до 07 березня 2014 року, ОСОБА_2 фактично приступала до роботи, оскільки їх твердження в цій частині спростовуються вищевказаними належними письмовими доказами, наданими стороною Відповідача.

З огляду на викладене, оскільки між Позивачем та Відповідачем було укладено строковий трудовий договір, після виходу на роботу працівника ОСОБА_2, Позивач підлягала звільненню відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, що і було здійснено Відповідачем.

Разом з тим, за змістом частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Оскільки вимогу про припинення трудового договору на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, поставив Відповідач, як сторона трудової угоди у даному випадку, виходячи із конституційного принципу верховенства права, суд вважає за доцільне, застосувати аналогію права, у зв'язку з чим знаходить, що Позивач підлягала звільненню в перший день, в який вона повинна була стати до роботи, згідно листка непрацездатності, виданого на її ім'я від 03 березня 2014 року. Як вбачається із вказаного листка непрацездатності, Позивач повинна була стати до роботи 08 березня 2014 року. З огляду на те, що вказаний день є святковим днем, в силу положень статті 72 Кодексу законів про працю України, наступним днем, в який вона повинна була стати до роботи, є 11 березня 2014 року, у зв'язку з чим, суд знаходить що Позивач підлягала звільненню із займаної посади саме 11 березня 2014 року, у зв'язку з чим знаходить, що з цих підстав звільнення Позивача 03 березня 2014 року є незаконним з точки зору часу звільнення.

За таких обставин, суд вважає, що Позивач є такою, що звільнена 11 березня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом частин 1 та 4 статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що звільнення Позивача відбулося у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору, укладеного між сторонами, у зв'язку з чим, підстав для її поновлення на попередній роботі не вбачається.

Розрахунок із Позивачем було здійснено 03 березня 2014 року, згідно наказу Відповідача № 69-к від 28 лютого 2014 року, а також 19 березня 2014 року їй було здійснено виплати, згідно листка непрацездатності від 03 березня 2014 року.

Вказані обставини підтверджуються випискою по рахунку приватного клієнта ОСОБА_1 (а.с. 115).

Крім того, судом також встановлено, що трудову книжку Позивач отримала 17 березня 2014 року, що підтверджується витягом із Книги № 2 обліку руху трудових книжок і вкладників до них (а.с. 30, зворот).

Як вбачається із матеріалів справи, згідно листа від 03 березня 2014 року за № 05-2014, Відповідач просив Позивача забрати трудову книжку в Управлінні по роботі з персоналом або надіслати заяву із зазначенням адреси на яку надіслати трудову книжку. Вказаний лист надсилався Позивачеві з описом, як цінний лист (а.с. 32-34). Згідно акта про відмову від отримання трудової книжки, складеного 11 березня 2014 року, Позивач від отримання трудової книжки відмовилася (а.с. 37).

З урахуванням викладеного суд знаходить, що затримка видачі трудової книжки Позивача сталася не з вини Відповідача.

Суд також критично оцінює твердження Позивача в частині щодо того, що при її звільненні Відповідачем не було запропоновано іншу роботу, оскільки обов'язок працевлаштування власником або уповноваженим ним органом при звільненні працівника на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, діючим законодавством не передбачено.

Крім того, виходячи із вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, із Відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

З урахуванням викладеного, на підставі статті 21, 23, 36, 40, 47, 72, 179, 235 Кодексу законів про працю України, керуючись статтями 10, 11, 13, 57, 60, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - з а д о в о л ь н и т и частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 в період її непрацездатності незаконним.

Визнати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) звільненою з посади начальника Бюро Голови Правління Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" 11 березня 2014 року, у зв'язку із закінченням строку трудового договору, згідно пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України.

У задоволенні позову в частині щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - в і д м о в и т и.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" (Код ) на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :