№ провадження 2/208/156/15
РІШЕННЯ

Іменем України

16 квітня 2015 р. м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Ізотова В.М., при секретарі Луценко Л.О., за участю позивачки ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3; розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -Заводський райвідділ Дніпродзержинського міського управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області; "про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення",

в с т а н о в и в

Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, де проживає її колишній чоловік - відповідач по справі ОСОБА_3,, який після розірвання шлюбу відмовляється добровільно виселитися з належної їй квартири та систематично порушує правила співжиття, а саме, вчиняє фізичне та психологічне насильство відносно неї, у зв'язку з чим вона вимушена постійно звертатися з заявами до райвідділу міліції для відповідного реагування. У своїх доповненнях до позовної заяви позивачка також послалась на те, що між нею та відповідачем договір найму належній їй на праві власності квартири не укладався і тому у відповідача немає правових підстав проживати і бути зареєстрованим у цій квартирі, чим порушується її право на володіння, розпорядження та користування власним майном.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, пославшись на доводи та підстави викладені у позові та просили їх задовольнити.

Відповідач позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити на тих підставах, що у придбанні квартири, яку потім оформили на позивачку, він також приймав матеріальну участь, а після покупки цієї квартири він проживав в ній як член сім'ї власника квартири тобто - позивачки. Після розірвання шлюбу з позивачкою, остання стала систематично провокувати з ним сварки та викликати працівників міліції, тоді як спиртними напоями він не зловживає та бере участь в ремонті та утриманні квартири. Після того як позивачка змінила замки на дверях квартири, він також неодноразово звертався до міліції з приводу неправомірних дій позивачки. Правила співжиття у даній квартирі він не порушує, позивачку не бив, з квартири не виганяв.

Представник третьої особи в судові засідання не з'явився, хоча про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, що дозволило суду розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1, відповідно до договору купівлі-продажу від 23.01.2007 року, зареєстрованого нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу в реєстрі за № 192 (а.с.5-6), є власником квартири АДРЕСА_1.

08.08.2008 року між позивачкою ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб з відповідачем ОСОБА_3, який було розірвано 27.09.2010 року (а.с. 13).

Згідно виданої ТОВ "Інфо-Ком" 12.01.2015 року довідки (а.с. 47) за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: позивачка ОСОБА_1 та її колишній чоловік ОСОБА_3

Позивачка, звернувшись до суду з зазначеним позовом, посилалась на те, що відповідач, проживаючи у належній їй квартирі перешкоджає їй у реалізації її прав на володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном; та своєю поведінкою робить неможливим її проживання у належній їй на праві власності квартирі.

У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен громадянин України має право на житло.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами по справі, позивачка ОСОБА_1, скориставшись своїми правами, наданими власнику квартири, що передбачені ст. 150 ЖК України, надала відповідачу ОСОБА_3, як члену її сім'ї, право проживання в спірній квартирі, зареєструвавши останнього у цій квартирі. Тобто відповідач ОСОБА_3 вселився та займає це житлове приміщення у встановленому законом порядку і набув прав і обов'язків, передбачених статтею 156 ЖК України.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник квартири має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" №2 від 12 квітня 1985 року, роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖСК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як вбачається з матеріалів справи, жодних доказів на підтвердження того, що до відповідача були застосовані вказані вище заходи попередження, або заходи громадського впливу, вжиті на зборах трудового колективу, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача, суду надано не було.

Звернення позивачки до відділу міліції з приводу неправомірної поведінки відповідача та прийняті в зв'язку з цим дільничним інспектором відповідних висновків, підтверджують лише існування між сторонами неприязних стосунків і не можуть свідчити про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, оскільки вказаними висновками не застосувалися зазначені вище заходи, які мають передувати виселенню відповідача, а тому систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі - не доведено.

За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та приймаючи до уваги те, що сам факт наявності конфліктів та неприязних відносин між сторонами без застосування відповідних заходів впливу та/або попереджень не є належною правовою підставою для виселення без надання іншого жилого приміщення, у зв'язку з чим вимоги позивачки не є законними та обґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 383 ЦК України, ст.ст. 9, 150, 156-157 ЖК Української РСР та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 146, 212, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору -Заводський райвідділ Дніпродзержинського міського управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області; "про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення", відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня отримання копії повного тексту рішення.

Суддя Ізотов В. М.