ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/7656/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2015 р. Дарницький районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

за участю секретаря - Цибулюка М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідеа Банк» про визнання недійсним пункту договору та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним пункту 1.4 кредитного договору № Р32.221.70759 від 23.07.2014 року (далі - Кредитний договір), укладеного між сторонами, зобов'язання здійснити перерахунок по кредитному договору та зарахувати незаконно стягнену суму комісії в розмірі 3 480 грн. в рахунок погашення кредитних зобов'язань. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.07.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Р32.221.70759, за яким банк надав позивачу споживчий кредит на поточні потреби в розмірі 30 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,9900% річних від залишкової суми кредиту, строком на 24 місяці. Відповідно до п.1.4 Кредитного договору за обслуговування Кредиту Банк Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,9000% від початкової суми кредиту. Вказав, що на виконання умов Кредитного договору здійснив 4 платежі на користь відповідача в розмірі 9 525 грн. та суму комісії за п.1.4. Кредитного договору в розмірі 3 480 грн. Вважаючи що п.1.4. Кредитного договору не відповідає нормам чинного законодавства та є несправедливим, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Представник позивача в судове засідання з'явилися, позов підтримав, з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, відповідно до яких вказав, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту встановлюється кожним банком (фінансовою установою) самостійно відповідно до ч. 8 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та затверджується внутрішніми актами. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою зі змінними величинами, а відображена чітко визначеною, фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому та погодженому графіку платежів.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно і всебічно дослідивши матеріали справи та обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, встановив наступне.

Судом встановлено, що 23.07.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № Р32.221.70759, за яким банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 30 000 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов'язується одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами (процентами та виплатою кредитної заборгованості) і комісіями згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до умов Кредитного договору відсотки за користування кредитом встановлюються в розмірі 9,9900% річних від залишкової суми кредиту, строк кредитного договору - 24 місяці відповідно до Графіку щомісячних внесків за кредитним договором (п. 1.2, п. 1.3. Кредитного договору).

Відповідно до п.1.4 Кредитного договору за обслуговування Кредиту Банк Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,9000% від початкової суми кредиту.

За п. 1.5. Кредитного договору плати за обслуговування кредитної заборгованості, передбачені Договором , є стабільними і не можуть змінюватися.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст. 509 цього ж Кодексу встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди.

Відповідно до приписів ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст. ст. 215 - 235 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

В свою чергу, позивач, оспорюючи дійсність п. 1.4 Кредитного договору, вказує на п. 3.6 постанови правління НБУ від 10.05.2007 р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", за яким банки не мають права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Зазначений висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-80цс12), від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80ц13) і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Оскільки в Кредитному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів.

Крім того, звертаючись до суду, позивач у позові зазначив про те, що перед укладанням зазначеного договору про надання йому кредиту на поточні потреби, банк, в порушення вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомив його про кредитні умови, а саме про розмір комісії, що свідчить не тільки про невідповідність договору Конституції України та вимогам ЦК України, інших актів законодавства, а й про те, що його умови підпадають під визначення, дані п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому п. 1.4. Кредитного договору є недійсним.

Так, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

До того ж, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку про те, що сторони, зокрема, позивач, підписавши кредитний договір встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень чч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

З огляду на викладене, суд вважає, що посилання позивача на те, що перед укладенням кредитного договору, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не повідомив його як споживача у письмовій формі про розмір комісії, пов'язаної з одержанням кредиту є хибним.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що п. 1.4. Кредитного договору, укладеного між сторонами є несправедливим до нього, оскільки при підписанні даного договору ОСОБА_2 ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору, серед іншого й п. 1.4. Кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому умов дискримінаційного характеру, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо несправедливості п. 1.4 Кредитного договору, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

З огляду на вищевикладене вимога ОСОБА_2 про зобов'язання здійснити перерахунок по кредитному договору та зарахувати незаконно стягнену суму комісії в розмірі 3 480 грн. в рахунок погашення кредитних зобов'язань, як похідна вимога про визнання недійсним п. 1.4. Кредитного договору задоволенню не підлягає.

Керуючись Законом України "Про захист прав споживачів", ст.ст.10, 11, 57 - 60, 88, 179, 208, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Ідеа Банк» про визнання недійсним пункту договору та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Дарницький районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА