У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 березня 2012 року ОСОБА_4 взяла у неї в борг грошові кошти у розмірі 15 тис. доларів США з терміном повернення до 1 жовтня 2012 року, про що цього дня склала розписку. Оскільки відповідачка кошти у зазначений в розписці строк не повернула, позивачка просила, з урахуванням уточнених вимог, стягнути на її користь з відповідачки борг у розмірі 11 229 грн 73 коп. та 3 % річних у розмірі 11 229 грн 73 коп.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за борговою розпискою від

24 березня 2012 року в сумі: 198 346 грн 15 коп. основного боргу,

36 313 грн 22 коп. процентів та 11 229 грн 73 коп. трьох відсотків річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року заочне рішення міськрайонного суду змінено: стягнуто з ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_3 кошти за борговою розпискою від 24 березня 2012 року в сумі:

198 346 грн 15 коп. основного боргу, 7 743 грн 70 коп. процентів та

11 229 грн 73 коп. трьох відсотків річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір позики, зобов'язання за яким ОСОБА_4 не виконала та допустила заборгованість, яка підлягає стягненню з останньої з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми у розмірі, встановленому на момент збільшення позовних вимог.

Змінюючи рішення районного суду, апеляційний суд виходив із того, що нарахування процентів за договором позики, укладеним між сторонами, слід проводити до моменту повернення коштів відповідно до умов договору - 1 жовтня 2012 року. Також апеляційний суд вважав, що відсотки та штрафні санкції слід нараховувати у доларах США з подальшим переведенням у національну валюту.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 24 березня 2012 року ОСОБА_4 склала розписку, відповідно до якої зобов'язалась виплатити ОСОБА_3 грошові кошти, що є еквівалентом 15 тис. доларів США в національній валюті гривні на день виплати боргу.

Також встановлено, що ОСОБА_3 є колишньою дружиною сина ОСОБА_6, разом з яким, а також з двома їх малолітніми дітьми проживала та була зареєстрована АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, оскільки у ОСОБА_3 є розписка від 24 березня 2012 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_4 зобов'язалась повернути їй борг в національній валюті гривні, що є еквівалентом 15 тис. доларів США. Отже, у ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 існує грошове зобов'язання, яке відповідачка у визначений строк не виконала.

При цьому апеляційний суд не врахував наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким., що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до розписки від 24 березня 2012 року ОСОБА_4 зобов'язалась виплатити ОСОБА_3 грошові кошти, що є еквівалентом 15 тис. доларів США в національній валюті гривні на день виплати боргу до 1 жовтня 2012 року.

Апеляційний суд вказане не врахував, не дав оцінку тому, чи мала місце фактична передача грошових коштів боржнику, який зобов'язався кошти не повернути, а виплатити.

Крім того, згідно з розпискою від 24 березня 2012 року, складеною ОСОБА_3, остання зобов'язалась після отримання грошей, що еквівалентом 15 тис. доларів США від ОСОБА_4 протягом семи днів зняти з реєстраційного обліку себе і своїх дітей за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України вказане не врахував, не з'ясував справжню правову природу розписки, складеної ОСОБА_4, з урахуванням розписки, складеної ОСОБА_3, що є суттєвим для встановлення наявності або відсутності у позивачки права вимагати від позичальника виконання грошового зобов'язання та дійшов до передчасного висновку про те, що між сторонами існують правовідносини, що випливають з договору позики, є передчасними.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду про нарахування відсотків та платежів, передбачених ст. 625 ЦК України в іноземній валюті з переведення у національну валюту гривні.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Так, відповідно до розписки від 24 березня 2012 року, ОСОБА_4 зобов'язалась виплатити ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі, що є еквівалентом 15 тис. доларів США в національній валюті гривні на день виплати боргу.

Тобто, відповідачка зобов'язалась виплатити кошти в національній валюті гривні.

Отже, висновки апеляційного суду про нарахування відсотків та платежів, передбачених ст. 625 ЦК України в іноземній валюті не відповідає умовам договору та вимогам закону.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не встанови фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору; не визначився з характером спірних правовідносин та правовою природою розписок; невірно визначився з валютою, у якій мають проводитись нарахування платежів відповідно до розписки.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик