Справа № 723/3023/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

16 грудня 2015 року Сторожинецький районний суд

Чернівецької області

в складі головуючої Дячук О.О.

при секретарі Яворській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сторожинець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення.

Позовні вимоги обґрунтовує слідуючими обставинами.

ОСОБА_1 є власником (на підставі договору дарування житлового будинку від 18.12.2004р.) житлового будинку з належними до нього по господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1. 13.01.2005р. позивачка набула право власності на вказаний будинок зареєструвавши його на себе.

Відповідачка ОСОБА_2 є дочкою позивачки, ОСОБА_3 являється онукою позивачки.

ОСОБА_2 разом із своєю родиною, яка згідно довідки Тисовецької сільської ради, Сторожинецького району, Чернівецької області складається із ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (донька), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (донька), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (чоловік), ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 (внук), зареєстрована в будинку АДРЕСА_1.

В сімейному житті ОСОБА_2 раніше часто виникали сварки та скандали з її чоловіком, в ході яких вона час від часу не проживала разом із чоловіком. Приблизно в жовтні місяці 2011 року, Відповідач 1 та члени її родини, вирішили зробити в будинку по місцю своєї реєстрації за АДРЕСА_1, ремонтні роботи з метою поліпшення умов проживання. На час проведення ремонтних робіт, Відповідач 1, та Відповідач 2, як члени родини порзивачки, попросили дозволу на тимчасове проживання в належному позивачці на праві власності будинку АДРЕСА_1, Сторожинецького району, Чернівецької області. При цьому відповідачі запевнили та пообіцяли позивачці, що ремонтні роботи швидко завершаться і вони не будуть проживаючи та створювати незручності та заважати, а коли ремонт завершиться, то вони переїдуть знову у свій будинок.

Позивачка погодилась на вказане прохання та дозволила Відповідачам 1 і 2 із неповнолітньої онукою - ОСОБА_6, пожити у неї, до того часу поки вони не завершать ремонт у будинку НОМЕР_1. При цьому її запевнили, що ремонтні роботи завершаться через декілька місяців і всі вони знову будуть проживати в своєму будинку переїхавши в нього.

Сімейне життя ОСОБА_2 з її чоловіком ОСОБА_4, склалось не благополучно, в результаті чого вони перестали спільного проживати та вести господарство. Ремонтні робити в будинку по місцю реєстрації Відповідачів фактично так і не почались, а умови проживання в власному будинку позивачки досить на високому рівні, а саме зроблено ремонти у приміщеннях, облаштована кухня, будинок обладнаний телевізором та побутовою технікою. Враховуючи вказані обставини, в частині належних та створених належних умов проживання в будинку позивачки, відповідачі вирішили без дозволу позивачки продовжити подальше проживання у будинку останньої. Приблизно в листопаді 2011 року позивачка повідомила та попросила Відповідачів залишити її будинок та переїхати для подальшого проживання в свій об'єкт нерухомого майна, а саме буд. НОМЕР_1. Відповідачі під різними приводами не переїздили у свій будинок, створили позивачці умови, які принижують її людську гідність та погіршують технічний стан належної їй будівлі, систематично створюють неможливі умови спільного проживання, незважаючи на те, що вона є пенсіонеркою, особою похилого віку, потребує дієтичного харчування та відпочинку. Продукти, які купує позивачка, з'їдають відповідачі, останні не пускають позивачку біля шести місяців на кухню для приготування їжі, обмежують позивачку у розпорядженні її власністю.

Через таке ставлення відповідачів до неї, у позивачки погіршилося здоров'я та вона пройшла курс лікування у кардіологічному диспансері м.Чернівці.

У них виникали постійно сварки, які призвели до того, що позивачка через таке ставлення відповідачів ночувала декілька разів у знайомої, брата, через сварки з боку відповідачів вона зверталася за допомогою до брата, який викликав працівників міліції для врегулювання сварки, проте відповідачі після даного випадку ще більше її обмежили у розпорядженні її майном, забрали телефон, телевізор, ключі від будинку, та не повернули.

Винесення офіційних попереджень про недопустимість противоправної поведінки ОСОБА_7 належних результатів не дало, а навпаки Відповідач 1 застосувала до позивачки 17.08.2015 року фізичну силу та спричинила легкої тяжкості тілесні ушкодження. За даним фактом СВ Сторожинецького PB УМВС України в Чернівецькій області розпочато досудове розслідування кримінального провадження внесеного в ЄРДР за ознаками ст. 125 ч. 1 КК України.

Під час розгляду справи представником позивачки було подано заяву про уточнення позовних вимог, а саме зазначив, що у позовній заяві помилково вказано адресу будинку з належними до нього по господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_2, Сторожинецького району Чернівецької області, а насправді згідно довідок сільської ради та свідоцтва на право власності правильна адреса вказаного будинку є АДРЕСА_3 та враховуючи вищевикладене просить винести рішення, яким усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 будинком з належними до нього по господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_3 шляхом примусового виселення ОСОБА_2, 1975р.н., ОСОБА_3, 1995р.н..

В судовому засіданні ОСОБА_1, її представник позов та уточнену заяву підтримали, посилаючись на обставини викладені вище, просять позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилися, їх представник суду зазначив, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги не визнають в повному обсязі.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, про що свідчить наступне.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що в належному їй будинку по АДРЕСА_3 проживають відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які систематично порушують правила співжиття, внаслідок чого їх необхідно виселити з будинку. Однак ці обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позовні вимоги є безпідставними, недоведеними та надуманими.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Стаття 157 ЖК Української PCP передбачає, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 116 ЖК Української PCP якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української PCP осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

В матеріалах справи відсутні докази щодо притягнення відповідачів до відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, більш того, відсутні докази притягнення відповідачів до адміністративної, кримінальної чи цивільно-правової відповідальності за порушення правил співжиття.

В матеріалах справи відсутні докази щодо повідомлення відповідачам під розписку офіційних попереджень про неприпустимість вчинення протиправної поведінки щодо позивачки.

Таким чином, визначені законом підстави для виселення відповідачів відсутні, оскільки позивачкою не доведено, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших спільне проживання з ними в одному будинку, та що до відповідачів застосовувались будь-які заходи запобігання чи громадського впливу.

Враховуючи вищевикладене просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом примусового виселення.

В судовому засіданні судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з належними до нього по господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_3.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прописані у АДРЕСА_1.

Як вбачається із вищевикладеного також про це не заперечують і відповідачі між ОСОБА_1 та відповідачами було укладено усний договір про те, що останні тимчасово, а саме на час здійснення ремонту будинку за адресою АДРЕСА_1, будуть проживати у будинку позивачки, тобто як вбачається із цього вона дозволила ОСОБА_2, ОСОБА_3 тимчасово проживати. Із викладеного вбачається, що між сторонами уклався усний тимчасовий договір найму жилого приміщення.

При цьому позивачка не проживала однією сім'єю з відповідачами, оскільки як вона зазначила окремо готувала собі їсти, окремо вела господарство, а відповідачі проживали сім'єю за адресою АДРЕСА_1, де і зареєстровані по теперішній час.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він являється братом позивачки, відповідачі також є його родичами. Позивачка здійснювала догляд за жінкою, яка за це залишила позивачці будинок. Донька ОСОБА_2 попросилася до позивачки додому тимчасово пожити на час ремонту, остання її прийняла. Потім у будинок прийшов проживати чоловік ОСОБА_2, який приходив додому п'яним, вчиняв сварки, бив позивачку, її навіть забрали у лікарню з інсультом. Потім після цього позивачку знову відповідачі побили, вона жалілась йому, говорила, що їй відповідачі обірвали телефон, щоб вона не мала можливості у органи міліції або іншим родичам чи особам для свого захисту, створюють нестерпні умови проживання, не дають можливості готувати їсти, забирають пенсію. До відповідачів приходив дільничий та сільський голова проводили бюесіду з ними, але як він бачить це не дало результатів. Відповідачі мають окремий будинок для проживання та є ще будинок для проживання брата, який помер, відповідачам було запропоновано іти проживати у той будинок, проте вони не хотять туди іти проживати.

Як вбачається із пояснень позивачки, свідка, відповідачі не здійснювали ремонт у будинку, то і відпала необхідність їх проживання по вказаній адресі. Разом з тим при тимчасовому проживанні відповідачі порушували правила соціалістичного співжиття, що випливає із показів свідка та наданих до матеріалів письмових доказів (висновками про результати розгляду звернення ОСОБА_8 від 30 липня 2015р., 20 серпня 2015р.).

Статтями 41, 47 Конституції України, ст.. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людимни і основоположних свобод, ст.. 316-319, 321 ЦК України визначено та законодавчо закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає, що кожна особа має право на безперешкодне користування своїм майном, а також задекларовано право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд здійснювати щодо свого майна будь-які дії, вчиняти будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, згідно ч. 3 ст. 319 ЦК України.

Ст.ст. 150, 156 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК Української РСР та ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі (будинку), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному угодою з власником.

Як вбачається із вищенаведеного позивачка та відповідачі не проживали спільно однією сімєю, вони перейшли тимчасово проживати на час здійснення ремонту, тобто усною угодою було досягнено домовленості, що відповідачі тимчасово проживатимуть у позивачки.

Відповідно до ст. 98 ЖК тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 4 ст.. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим

для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а

також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати

і плати за комунальні послуги.

Відповідно до ст.. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані

звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають

виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням наймачами жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду, суди повинні мати на увазі, що для розірвання договору найму жилого приміщення за вимогою наймодавця з мотиву систематичного порушення наймачем або членами його сім'ї правил співжиття (ч.4 ст.168 ЖК) не потрібно, щоб у відношенні до відповідачів попередньо застосовувалися заходи попередження і громадського впливу, зазначені в ч.1 ст.116 ЖК.

Відповідно до ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.

Зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України вбачається, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тому, аналізуючи всі докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки між ОСОБА_1 та відповідачами було укладено усний договір про те, що останні тимчасово, а саме на час здійснення ремонту свого будинку за адресою АДРЕСА_1, будуть проживати у будинку позивачки, тобто як вбачається із цього вона дозволила ОСОБА_2, ОСОБА_3 тимчасово проживати. Із викладеного вбачається, що між сторонами уклався усний тимчасовий договір найму жилого приміщення. При цьому позивачка не проживала однією сім'єю з відповідачами, оскільки як вона зазначила окремо готувала собі їсти, окремо вела господарство, сама сплачувала комунальні послуги, а відповідачі постійно проживали сім'єю за адресою АДРЕСА_1, де і зареєстровані по теперішній час.

Також судом встановлено, що відповідачами систематично порушуються правила співжиття, що унеможливлює спільне проживання. При цьому заходами запобігання і громадського впливу дільничим, сільським головою, а також родичами, зокрема братом позивачки, щодо неприпустимості такої поведінки та сварок зі сторони відповідачів.

Оскільки відповідачі своїми діями порушують законні права позивачки в частині вільного володіння, розпорядження та користування своїм майном, проживають в домоволодінні без будь-яких правових підстав, жодних договорів на її проживання сторони не укладали, тому суд вважає. що необхідно усунути перешкоди у користування власністю та виселити відповідачів з вказаного домоволодіння.

Керуючись ст.ст.16, 317, 319, 321, 383, 391, 395, 396, 405 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст. 98, 150, 156, 198, 169 ЖК Української РСР, ст.ст. 10, 57, 60, 212, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення - задовольнити.

Усунтути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 будинком з належними до нього по господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_3 шляхом примусового виселення ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_5.н., ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6.н. з житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_3.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: