Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , при секретарі Сініловій Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною, в обґрунтування якого вказала, що 16 листопада 2011 між нею і ОСОБА_2 був укладений договір дарування, за яким позивачка подарувала, а відповідачка прийняла в дар житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1. Просила визнати цей договір недійсним, оскільки, на час укладення, правочин не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту. В силу похилого віку і за станом здоров'я, укладаючи з ОСОБА_2 договір, позивачка мала на меті відчуження на користь відповідачки будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений.

Пізніше, пославшись на те, що, після отримання відомостей від нотаріуса, їй стали відомі нові обставини угоди, укладеної з ОСОБА_2, позивачка подала заяву про зміну предмету позову. Просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1, укладений 16 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати за нею право власності на житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що на момент укладання оспорюваної угоди їй виповнився 71 рік. Стан її здоров'я поступово погіршувався. У зв'язку з цим, вона потребувала сторонньої підтримки, догляду, утримання. Знаючи про це, відповідачка, з якою в той час вони підтримували хороші стосунки, запропонувала їй укласти договір за яким, ОСОБА_2 отримала б від неї у власність будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_2 здійснювала б довічний догляд за нею і належним чином забезпечувала б їй довічне утримання. На такі умови, вона погодилася. За станом здоров'я, позивачка не могла займатися підготовкою документів до угоди, і за власною ініціативою цю функцію взяла на себе відповідачка, яка знайшла нотаріуса і підготувала необхідні документи. Для посвідчення угоди ОСОБА_2 викликала нотаріуса до позивачки додому, пояснивши, що в інший час нотаріус не зможе їх прийняти, і що угоду необхідно укласти саме зараз, переконавши, що все відбудеться в рамках закону. Позивачка, ще раз обговорила з ОСОБА_2 умови угоди. І цього разу остання запевнила, що після укладення договору, вона буде здійснювати огляд за позивачкою і забезпечувати їй довічне утримання. При укладенні договору, зважаючи на поганий зір, позивачка не могла його прочитати. Нотаріус відмовився прочитати зміст договору вголос. Відповідачка, зловживаючи довір'ям, запевнила, що зміст договору повністю відповідає досягнутим ними домовленостям. У момент підписання договору, позивачка вважала, що передає відповідачці домоволодіння на тій умові, що остання буде здійснювати довічний догляд за нею і належним чином забезпечувати їй довічне утримання. Після підписання і посвідчення угоди, відповідачка забрала всі документи і пояснила, що вони повинні зберігатися у неї. Після укладення договору, відповідачка навіть не намагалася допомагати їй і забезпечувати довічне утримання. Більш того, відповідачка стала поводитися дуже агресивно стосовно неї. Неодноразово, ОСОБА_2 абсолютно безпричинно влаштовувала скандали, в ході яких ображала її нецензурною лайкою. В січні 2014 року під час останньої розмови, ОСОБА_2, знову вчинивши скандал, сказала їй, що в даний час, вона є єдиним повноправним власником будинку, і за законом не зобов'язана утримувати її. Коли, позивачка послалася на договір, який вони уклали, ОСОБА_2 відповіла, що між ними фактично був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування, який на неї ніяких обов'язків не покладає. Відповідачка пригрозила виселити її з будинку, а сам будинок - продати. Пізніше, ОСОБА_2 надала їй копію цього договору, копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копію технічного паспорту на домоволодіння. З цими документами, позивачка звернулася до юриста, який роз'яснив їй, що договір, укладений з ОСОБА_2 не передбачає обов'язку останньої забезпечувати їй догляд та утримання. Тільки після цього позивачці стало ясно, що при укладенні оспорюваного правочину відповідачка ввела її в оману щодо правової природи договору. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. З матеріалів, що надійшли до суду від приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3 стало відомо, що перехід права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 від неї до відповідачки був оформлений не договором дарування, а договором купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року. Згідно його умов, вона ніби продала відповідачці свій будинок за 70135 гривень. Це не відповідає дійсності. З відповідачкою, вона ніколи не розмовляла і не домовлялася про продаж будинку. Спірний будинок є єдиним її житлом. Продавши його за 70135 гривень, як зазначено в договорі, з урахуванням ринкових цін на житлову нерухомість, які діяли в той час, вона ніколи не змогла б придбати собі інше рівноцінне житлове приміщення, тому на такі умови, вона ніколи не погодилася б. Грошей за договором купівлі-продажу від відповідачки, вона не отримувала. Позивачка вважає, що при укладенні договору, відповідачка активно сприяла формуванню її омани, користуючись її довірливістю, обманювала її щодо обставин, які мають істотне значення.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала. Надала пояснення, за змістом, аналогічні тим, що викладені в заяві про уточнення позову. Наполягала на тому, що продавати будинок вона наміру не мала, бо це є єдиним її житлом. Грошей за будинок від відповідачки вона не отримувала. Відповідачка, користуючись її довірливістю, обманювала її щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо правової природи угоди та її правових наслідків. Укладаючи з ОСОБА_2 договір, вона мала на меті відчуження на користь відповідачки будинку, який є єдиним її житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений. Окрім одержання договору дарування та його державної реєстрації, не було вчинено жодних дій, обумовлених правовими насідками даного договору. На виконання даного правочину, нею не був переданий відповідачці будинок. Відповідачка не вступила в управління придбаним майном. Позивачка до цього часу зареєстрована і продовжує проживати в спірному будинку, бере участь в його утриманні, самостійно несе витрати з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала. В судовому засіданні пояснила, що з позивакою ОСОБА_1 вона знайома з 2007 року. З часом у них склались дружні стосунки. Оскільки ОСОБА_1 проживала одна, через вік та за станом здоров'я їй було важко. Тривалий час вона допомагала ОСОБА_1 чим зможе і продуктами харчування, і поратися по господарству. В 2008 році ОСОБА_1 запропонувала укласти із нею договір довічного утримання, але вона не погодилась, бо не хотіла брати на себе таку відповідальність. В 2011 році ОСОБА_1 запропонувала подарувати їй будинок. На це вона погодилась. Пропонуючи подарувати їй будинок, ОСОБА_1 хотіла, щоб відносини між ними залишилися такі самі як і раніше, що, як і раніше, вона буде допомагати їй. Окрім того, ОСОБА_1 хотіла переїхати проживати до своїх родичів у Російську Федерацію. Вона знайшла нотаріуса, якого привезла до ОСОБА_1 додому. Вона не була присутньою під час розмови ОСОБА_1 із нотаріусом. Після розмови з ОСОБА_1 нотаріус сказав, що угода повинна укладатися в його офісі. Хоча ОСОБА_1 хотіла подарувати їй будинок, але, вона не могла так просто його прийняти, враховуючи ще і бажання ОСОБА_1 переїхати в іншу країну. Вона вирішила компенсувати ОСОБА_1 вартість будинку, яку визначила в сумі 70000 гривень. Для цього, через банкомат, вона зняла із свого депозитного рахунку гроші в сумі 50000 гривень. Та домовилась про займ ще 20000 гривень зі своєю знайомою ОСОБА_4 16 листопада 2011 року, вона разом із ОСОБА_1 приїхали до офісу нотаріуса ОСОБА_3 Біля офісу вона зустрілася із ОСОБА_4 від якої отримала запозичені 20000 гривень. Вона із ОСОБА_1 повідомили нотаріусу про намір укласти договір дарування. Нотаріус підготував відповідну угоду. Вона із ОСОБА_1 підписали договір дарування, нотаріус посвідчив його. Після цього, в присутності нотаріуса, вона дістала гроші в сумі 70000 гривень та передала їх ОСОБА_1, яка прийняла гроші. Побачивши факт передання грошей за будинок, нотаріус запропонував їм скласти інший договір - договір купівлі-продажу будинку. Вона погодилася, а ОСОБА_1 було байдуже який договір підписати бо вона хотіла лише передати будинок. У той момент ОСОБА_1 могла поцупити зі столу нотаріуса копію договору дарування, укладеного ними і посвідченого нотаріусом кілька хвилин тому. Нотаріус склав договір купівлі-продажу будинку, вона і ОСОБА_1 підписали його, нотаріус посвідчив договір. Після цього всі розійшлись. ОСОБА_1 прийняла гроші за будинок. Але, пізніше з'ясувалось, що ОСОБА_1 не буде переїздити до родичів. У зв'язку з цим ОСОБА_1 залишилася проживати в спірному будинку бо іншого житла вона не має і йти їй не було куди. Як ОСОБА_1 розпорядилася отриманими грошима, вона не знає.

Представник відповідача, адвокат Моргунов С.В. в судовому засіданні позов не визнав, підтримавши позицію ОСОБА_2

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 листопада 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, за яким позивака продала, а відповідачка купила житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3 і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 3487.

Свідок ОСОБА_4, допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона знайома з ОСОБА_2 та підтримує з нею добрі стосунки. До неї звернулась ОСОБА_2 з проханням позичити гроші в сумі 20000 гривень, пояснивши, що цієї суми їй не вистачає для купівлі будинку, загальна вартість якого складає 70000 гривень. Вона погодилась, привезла гроші до нотаріальної контори, що розташована на площі Перемоги в місті Маріуполі, біля контори зустрілася з ОСОБА_2 і передала їй гроші. Після того, як угоду було укладено, усі вийшли від нотаріуса, в тому числі позивачка, додому вони разом поїхали на таксі. Позивачка розповіла, що їй потрібні гроші для від'їзду в Російську Федерацію до дальніх родичів. Вона не бачила, чи передавала ОСОБА_2 гроші позивачці, і у позивачки при собі, вона грошей також не бачила.

Свідок ОСОБА_6, допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона давно знайома з позивачкою. Чоловік та єдиний син ОСОБА_1 померли, вона є одинокою жінкою. Через вік та поганий стан здоров'я, ОСОБА_1 пропонувала усім своїм сусідам доглядати її. Потім ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_2, яка з часом почала стверджувати, що вона є опікуном ОСОБА_1 Але, ОСОБА_1, як і раніше залишалася недоглянутою, голодною, хто чим міг, їй допомагали сусіди. Знає, що ОСОБА_2 привозила ОСОБА_1 додому нотаріуса. ОСОБА_1 скаржилася на те, що після того як від неї пішов нотаріус, у неї не стало документів на будинок, а також паспорта. Через це вона дуже переживала, впала в депресію, ні з ким не розмовляла. Пізніше, ОСОБА_2 привезла та дала ОСОБА_1 ламіновану копію договору дарування. ОСОБА_1 ніколи і нікуди переїжджати не збиралась. Будинок ОСОБА_1 ніколи продавати не збиралась. Грошей від ОСОБА_2, ОСОБА_1 ніколи не отримувала, а якби отримала, то обов'язково розказала б. У ОСОБА_1 не було грошей, сусіди допомагали їй їжею, ліками, купляли їй вугілля додому.

Свідок ОСОБА_7, допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона є головою комітету самоорганізації населення «Мирний». Вона знає ОСОБА_1, завжди знала, що у неї є опікун ОСОБА_2 Спочатку ОСОБА_2 дійсно доглядала за ОСОБА_1, але восени 2013 року до неї звернулись мешканці, які проживають по сусідству з ОСОБА_1 і повідомили про те, що остання в дуже поганому стані і за нею ніхто не доглядає.

Свідок ОСОБА_8, допитана в судовому засіданні, пояснила, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_1 і допомагала їй чим зможе. Коли з'явилася ОСОБА_2, остання почала говорити усім про те, що вона є опікуном ОСОБА_1 і нікого з сусідів до ОСОБА_1 не пускала. ОСОБА_1 хотіла віддати будинок ОСОБА_2 за те, що остання буде здійснювати догляд за нею. Вони говорили про те, що оформлять договір довічного утримання. Вона бачила, як два рази нотаріус на автомобілі чорного кольору приїздив до ОСОБА_1 додому. Після того як востаннє нотаріус поїхав ОСОБА_1 сказала, що відтепер у неї є опікун. ОСОБА_1 була дуже бідною, вона сама не купляла ні дров ні вугілля, сусіди допомагали їй їжею. Грошей за продаж будинку ОСОБА_1 від ОСОБА_2 не отримувала.

Нотаріус ОСОБА_3, допитаний в судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що з 1999 року він працює приватним нотаріусом. Угоду, що укладалася між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 пам'ятає з трудом, він консультував сторони. До нього звернулася ОСОБА_2, просила допомогти в оформленні договору дарування. Він виїжджав до дарувальника ОСОБА_1 консультував обидві сторони, роз'ясняв усе, що треба. ОСОБА_1 вільно переміщувалась, у зв'язку з чим, він запросив їх до свого офісу. Коли обидві сторони прибули, він підготував та дав їм ознайомитися з попереднім примірником договору, перевів текст на російську мову, усе роз'яснив, в тому числі і наслідки правочину. Потім побачив, що ОСОБА_2 почала розраховуватись з ОСОБА_1 і він зрозумів, що треба робити відплатну угоду. ОСОБА_1 довго перераховувала гроші, пачка була велика, він зрозумів, що сторонам треба укласти договір купівлі-продажу і переробив текст угоди. ОСОБА_1 усе розуміла. Він не був присутнім постійно разом із сторонами в момент рахунку грошей, час від часу виходив з кабінету. Вважає, що ОСОБА_1 була передана уся сума. Договір купівлі-продажу у його присутності ОСОБА_1 підписала в конторі. Вона бачила, що підписує. Чернетку договору дарування сторони могли забрати собі. На чернетці ОСОБА_1 могла тренуватися розписуватися. Ламінований договір дарування складав не він, підпис на договорі йому не належить, хоча можливо його підпис та печатку від копіювали з іншого договору.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 визнала той факт, що до укладення спірного правочину у неї з ОСОБА_1 склалися правовідносини з надання утримання і під час укладення спірного правочину ОСОБА_1 розраховувала на продовження між ними цих правовідносин. Відповідачка ОСОБА_2 визнала той факт, що надання нею допомоги ОСОБА_1 було викликане похилим віком та поганим станом здоров'я останньої. Відповідачка ОСОБА_2 визнала факт відсутності у позивачки ОСОБА_1 будь-якого іншого житла, окрім спірного будинку.

Згідно частини 1 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Окрім того факт існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносин з надання утримання до укладення спірного правочину, а також факт особистого сприйняття ОСОБА_1 укладеної з ОСОБА_2 угоди, як договору довічного утримання, намір ОСОБА_1 і надалі, після укладення угоди, отримувати допомогу від ОСОБА_2, та факт позиціонування ОСОБА_2 себе як опікуна ОСОБА_1, підтверджуються свідками ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Ніхто із свідків, що були допитані в судовому засіданні, не зміг підтвердити факту отримання ОСОБА_1 грошей від ОСОБА_2 за продаж спірного будинку. Свідок ОСОБА_4 не бачила факту передачі грошей ОСОБА_1, свідок ОСОБА_3 бачив лише як ОСОБА_1 рахувала гроші, але не знає точної суми, припускаючи, що її розмір відповідає вказаному у договорі, також цей свідок не знає достеменно, чи прийняла ОСОБА_1 ці гроші. Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 стверджують про те, що після укладення угоди з ОСОБА_2, ОСОБА_1 як і раніше скаржилася на важкий матеріальний стан, не мала достатньо коштів на придбання продуктів харчування, ліків, закупівлю дров та вугілля. Отже, факт отримання ОСОБА_1 грошей від ОСОБА_2 за продаж спірного будинку є недоведеним.

Окрім того, суд критично ставиться до пояснень, що були надані свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_3, оскільки їх свідчення в значній мірі суперечать поясненням відповідачки ОСОБА_2

Так, свідок ОСОБА_4 наполягала на тому, що ОСОБА_1 розповідала їй про те, що вона продала будинок, бо їй потрібні гроші для переїзду для проживання до дальніх родичів в Росію. Але, ОСОБА_2 наполягала на тому, що ОСОБА_1 не вимагала грошей за будинок, що вона готова була його подарувати, а гроші вона підготувала для ОСОБА_1 за власною ініціативою аби якось їй допомогти. За таких обставин, в присутності свідка ОСОБА_4, ОСОБА_1 могла лише дякувати ОСОБА_2 за порядність та людяність, яку вона до неї проявила, давши їй гроші навіть якщо вона про це не просила.

Наявність у ОСОБА_1 ламінованої копії договору дарування ОСОБА_2 пояснила тим, що ця угода дійсно була укладена між нею та ОСОБА_1 і посвідчена нотаріусом, який особисто поставив свій підпис та печатку на ньому, після чого ОСОБА_1 могла непомітно взяти собі його копію. А ОСОБА_3 взагалі заперечував факт посвідчення ним зазначеного договору дарування.

Недоведеним в судовому засіданні є і факт наміру ОСОБА_1 переїхати для постійного проживання в Росію до дальніх родичів, яким відповідачка пояснювала своє бажання матеріально допомогти ОСОБА_1, компенсувавши вартість будинку, що, з її слів, мав бути їй подарованим.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент його вчинення вимог, встановлених, зокрема, частинами третьою та п'ятою ст. 203 цього Кодексу, згідно з якими волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання та цільовим призначенням.

Отже під помилкою, за якої правочин визнається недійсним, слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якщо за відсутності неправильного сприйняття за обставинами справи можна зробити висновок про те, що правочин не було б вчинено.

Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу суди повинні виходити із відповідних норм ЦК, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК).

З наведених вище доказів, судом встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу позивачка була непрацездатною особою (виповнився 71 рік), хворіла та потребувала сторонньої допомоги. Між сторонами існували доброзичливі стосунки. Відповідачка обіцяла забезпечувати позивачку доглядом, харчуванням, одягом, ліками та підтримувати домоволодіння в належному стані в розрахунку отримати будинок після її смерті, про що сторони дійшли згоди і вирішили офіційно оформити досягнуту домовленість, а 16 листопада 2011 року підписали і нотаріально посвідчили договір, за змістом якого позивачка продала відповідачці будинок, за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачкою, окрім одержання договору купівлі-продажу та його державної реєстрації, не було вчинено жодних дій, обумовлених правовими насідками даного договору. На виконання даного правочину позивачем не був переданий відповідачці будинок, вона не вступила в управління придбаним майном, позивачка до цього часу залишається зареєстрованою і продовжує проживати в спірному будинку, бере участь в його утриманні, несе витрати з оплати житлово-комунальних послуг.

Іншого житла позивачка не має.

Із наведеного судом встановлено, що позивачка, як непрацездатна особа, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який є єдиним її житлом, у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання і укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Отже, вимога позивачки про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 16 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, підлягає задоволенню.

Згідно частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Виходячи зі статті 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З визнанням недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку втрачають силу юридичні наслідки цього правочину, у зв'язку з чим поновлюється право власності позивача на будинок, в якому він зареєстрований і постійно проживає. Отже, за позивачем слід визнати право власності на житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1.

Інвентаризаційна оцінка спірного жилого будинку складає 64764грн., позивачкою сплачено судовий збір 243,60грн., відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує на користь позивачки судовий збір з відповідачки, як такій, на користь якої судом ухвалено рішення, а різницю яка дорівнює 1 відсоток до вартості відшукуваного майна (647,64грн.) суд стягує з відповідачки на користь держави у розмірі 404,04грн.

На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229, 236 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 213-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною на визнання права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1, укладений 16 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3 і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 3487.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути с ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60грн.

Стягнути с ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 404,04грн.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський райсуд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко