АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/281/15 Головуючий 1 інст. - Гайдук Л.П.
Справа № 2011/4494/2012 Доповідач - Кругова С.С.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - КРУГОВОЇ С.С.,

суддів - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П., МІНЕНКОВОЇ Н.О.,

секретаря - Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1-ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 31 липня 2013 року за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсного правочину та звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом у якому, з урахуванням уточнень, просив визнати договір купівлі-продажу квартири від 07.04.2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, недійсним; застосувати наслідки недійсності вищевказаного договору (правочину) купівлі-продажу квартири від 07.04.2010 року; визнати договір купівлі-продажу квартири від 09.04.2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, недійсним та застосувати до нього наслідки недійсності договору (правочину); на задоволення вимог позивача за договором кредиту №839/3/27/38/7-677 від 19.12.2007 року звернути стягнення за іпотечним договором №839/4/27/38/7-961 від 19.12.2007 року на предмет іпотеки однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 48,1 кв. м., надавши право позивачу за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити свої вимоги у загальній сумі 373902,88 грн.; визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, встановленої ст.41 Закону України «Про іпотеку»; встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі визначеному у іпотечному договорі №839/4/27/38/7-961 від 19.12.2007 року - 244565,00 грн.; стягнути з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3548,30 грн.

В своїх запереченнях відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 31 липня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник ОСОБА_1-ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема, в своїй апеляційній скарзі зазначає, що з рішенням суду не погоджується та вважає його таким, що було винесено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого, спір вирішено неправильно.

Стверджує, що 19.12.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, у забезпечення виконання ним зобов'язань додатково було укладено договір іпотеки, предметом якого була вказана квартира.

Вказує, що судом було не прийнято до уваги факт здійснення реалізації спірного майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в процесі банкрутства ФОП ОСОБА_3, відповідно до постанови Господарського суду Харківської області від 30.09.2009 року.

Посилаючись на ч.1 ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який діяв на момент проведення ліквідаційної процедури, зазначає, що з дня прийняття Господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном не допускається.

Враховуючи наведене вважає, що станом на дату укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу не існувало будь-яких обтяжень, в тому числі обтяжень, що виникли на підставі договору іпотеки, а ліквідатор боржника - Шинкарчук A.B. мав всі права на укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу від 07.04.2010 року з ОСОБА_1, тому посилання суду на ст. 9 Закону України «Про іпотеку» є неможливим.

Також вважає, що у суду не було підстав застосовувати Закон України «Про іпотеку» та ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не залучив у якості третьої особи арбітражного керуючого Шинкарчука Г.В., оскільки саме він може надати належні пояснення з приводу правових підстав та фактичних обставин, за яких було здійснено реалізацію вищевказаного майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з"явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановляючи оскаржуване заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що правочини від 7 квітня та 9 квітня 2010 року є недійсними, що прямо передбачено ст.12 ЗУ «Про іпотеку», оскільки укладені без згоди іпотекодержателя, а тому підлягають застосуванню вимоги ст.216 ЦК України і Банк має право просити звернути стягнення на предмет іпотеки.

З таким висновком суду, судова колегія не погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 19 грудня 2007 року був укладений кредитний договір № 839/3/27/38/7-677 між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3

За умовами кредитного договору Банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 195 650 грн. з терміном погашення до 10.12.2022 року (а.с.12-15).

З метою забезпечення виконання кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки на незакінчену будівництвом однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10)

Як вбачається зі змісту відповіді КП «ХМБТІ» від 27.07.2012 року на ім»я ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності виданного 23.02.2010 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 7 квітня 2010 року право власності від ОСОБА_3 перейшло до ОСОБА_1 Від імені продавця договір було укладено ліквідатором банкрута -фізичної особи підприємця, ОСОБА_3 - арбітражним керуючим Шинкарчуком А.В.(а.с.60).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 9 квітня 2010 року право власності перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (а.с.228-230).

Відповідно до статті 9 Закону України "Про іпотеку" іптекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом, однак він не має права без згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (частина третя статті 12 Закону України "Про іпотеку").

У справі, яка переглядається, спірне майно, що було предметом іпотеки за договором іпотеки, укладеним між боржником та банком, відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника.

Згідно із частиною другою статті 16, статтею 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Разом із тим віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Позивач ПАТ "Укрсоцбанк»" не є власником майна.

Крім того, частиною другою статті 388 ЦК України передбачено, що майно не може бути витребувано від набувача, якщо воно було продане у порядку, установленому для виконання судових рішень.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведене і помилково дійшов висновку про задоволення позову про визнання правочинів недійсними і застосував наслідки, передбачені ст.216 ЦК України.

Відповідно до ст..1 Закону іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов»язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов»язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною 1 ст.4 Закону обтяження нерухомого майна підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Постановою КМУ від 31 березня 2004 року № 410 затверджено Тимчасовий порядок державної реєстрації іпотек, відповідно до статей 6,25,26 якого внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснюється реєстратором на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду.

Запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов»язковим зазначенням порядкового номера запису. Реєстратор вносить до Реєстру відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду.

Статтею 23 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов»язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна яка свідчить, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 - 01.03.2010 року, потім за ОСОБА_1 - 07.04.2010 року і за ОСОБА_4 -14.04.2010 року. Відомості про інші речові права в історії реєстрації прав власності на спірну квартиру - відсутні (а.с.233-235).

Правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 грудня 2014 року у справі № 6-201цс14 полягає в тому, що якщо під час переходу права власності на спірну квартиру , запис про обтяження майна іпотекою виключено з Реєстру, вона не є предметом іпотеки.

ОСОБА_1 7 квітня 2010 року придбала квартиру АДРЕСА_1 в порядку виконання постанови Господарського суду Харківської області від 30 вересня 2009 року і від імені власника ОСОБА_3 діяв ліквідатор банкрута - фізичної особи ОСОБА_3 арбітражний керуючий Шинкарчук А.В. (а.с.17).

Умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів установлює Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом.

Згідно зі статтею 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника (пункт 6 частини першої статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачено.

Установлено, що спірне майно було відчужене в період ліквідаційної процедури боржника на підставі постанови господарського суду Харківської області від 30 вересня 2009 року, якою були скасовані арешти і обмеження, щодо розпорядження майном боржника (а.с.132-134).

Представник Банку в судовому засіданні в апеляційному суді , не заперечував, що Банку було відомо про визнання боржника ОСОБА_3 - банкрутом і Банк приймав участь як кредитор в процедурі ліквідації і отримав в результаті відчуження майна банкрута грошові кошти, але не вважає що ці кошти від реалізації саме іпотечної квартири, тому звернувся з позовом про визнання правочинів недійсними і звернення стягнення на предмет іпотеки.

Матеріали справи свідчать, що з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки Банк звернувся саме на ту квартиру, яка була відчужена ліквідатором 7 квітня 2010 року в процесі ліквідації банкрута боржника ОСОБА_3 Пояснення відповідачів, що Банк є першим кредитором і отримав кошти від реалізації саме іпотечного майна , позивач не спростував.

Відповідно до статей 23, 25, частини першої статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав; укладення угод, пов'язаних з відчуженням майна банкрута чи передачею цього майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому цим розділом; скасовується арешт на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника.

Ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження, виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом тощо.

Усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси.

За таких обставин, все нерухоме майно, що належить на праві власності фізичній особі, входять до складу ліквідаційної маси цієї ж фізичної особи, яка набула статусу підприємця.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 15 «Про судову практику в справах про банкрутство» роз'яснено, що Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містить спеціальні норми, які мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Отже статті 23, 25, 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мають пріоритет при оцінці дій ліквідатора щодо відчуження майна банкрута, яке є предметом застави (іпотеки), вчинених в ході судового провадження у справі про банкрутство.

Вирішуючи спір, слід виходити з того, що з моменту порушення справи про банкрутство до боржника підлягають застосуванню норми спеціального Закону, а саме Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 26 червня 2013 року у справі № 6-58цс13, яка згідно з частиною першою статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Установивши, що Постановою господарського суду Харківської області від 30 вересня 2009 року визнано ОСОБА_3 банкрутом і знято обмеження щодо розпорядження його майном, яке було відчужене в період ліквідаційної процедури, судова колегія вважає, що суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно п.3, п.4 ч.1, ч.2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищевикладене, оскільки висновок суду не відповідає обставинам справи і судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального і процесуального права і це призвело до неправильного вирішення справи , рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307,309, 313, 314, 316,317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1-ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 31 липня 2013 року - скасувати і ухвалити нове. В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсного правочину та звернення стягнення на предмет іпотеки,- відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -