АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2129/15 Справа № 188/1607/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Полубан М. П. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.

при секретарі - Самокиші О.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області про визнання правочинів недійсними і поновлення строку для прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_3. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області про визнання правочинів недійсними і поновлення строку для прийняття спадщини, в якому просила визнати недійсним рішення виконкому Петропавлівської селищної ради № 12 від 14 січня 1993 року в частині передачі права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5 як останньому члену колгоспного двору; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09 березня 2007 року за реєстром № 4999, зареєстрованого в КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 03 жовтня 2007 року під № 22-31, яке належало ОСОБА_7; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08 липня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 892 , яке належить ОСОБА_2 та поновити пропущений строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеим рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки-ОСОБА_4, а також ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_9 (а.с. 6, 9, 21).

За життя ОСОБА_4 13 червня 1980 року зробив заповіт на ім'я ОСОБА_10, яким заповів 1/2 частину свого майна ОСОБА_10, а остання 15 квітня 1981 року зробила заповіт на позивача-ОСОБА_3. (а.с.10,11).

Крім того встановлено, що згідно архівних довідок, виданих Петропавлівською районною державною адміністрацією, від 24 червня 2014 року за №04-45/106 та від 25 червня 2014 року №04-45/110 були винесені виконкомом Петропавлівської селищної ради рішення №12 від 21 червня 1972 року, яким було надано дозвіл ОСОБА_4, що проживає АДРЕСА_2, на будівництва жилого будинку на місці старого, а рішенням виконкому Петропавлівської селищної ради № 7/158 від 27 листопада 1974 року було визнано право власності ОСОБА_4 на жилий будинок АДРЕСА_3 (а.с.13,14).

А відповідно до архівної довідки, виданої Петропавлівською районною державною адміністрацією від 24 червня 2014 року № 04-45/105, рішенням виконкому Петропавлівської селищної ради № 12 від 14 січня 1993 року ОСОБА_5 призначено главою колгоспного двору в АДРЕСА_1 та затверджено за ним право власності на жилий будинок з надвірними будівлями (а.с. 15).

Також з матеріалів справи вбачається, що згідно довідки сільськогосподарської артілі імені Горького від 08 липня 1969 року мати позивачки- ОСОБА_9 була прийнята в дане господарство та в подальшому була членом колгоспу ім. Горького Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с. 18-20), а згідно довідки КП «Павлоградське МБТІ» від 04 грудня 2014 року, право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7, станом на 27 вересня 2007 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 09 березня 2007 року Петропавлівською держнотконторою р.499.

Раніше право власності на вищезазначений будинок було зареєстровано за ОСОБА_5, станом на 28 січня 1993 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28 січня 1993 року Петропавлівською радою.

Згідно архівної справи нумерація будинку в АДРЕСА_1 була змінена з « № 25-а» на «№29» станом на 24 листопада 1984 року (а.с. 60).

Крім того відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 08 липня 2014 року приватним нотаріусом Петропавлівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області на підставі ст. 1262 ЦК України спадкоємцем майна ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 є сестра померлої відповідач по справі ОСОБА_2 та ця спадщина складається з житлового будинку АДРЕСА_1, який належав померлій ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 22).

Так, задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що виконком Петропавлівської селищної ради приймаючи рішенням № 12 від 14 січня 1993 року, яким призначив главою колгоспного двору ОСОБА_5 ( сина спадкодавця ) в АДРЕСА_1 та затвердив за ним право власності на належний жилий будинок з надвірними будівлями, не врахував, що згідно постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Крім того, Петропавлівською селищною радою не було взято до уваги, що батько позивачки набув право особистої власності на новостворене нерухоме майно - житловий будинок згідно ст. ст. 100 , 101 ЦК УРСР і рішення селищної ради від 27 листопада 1974 року, а тому безпідставно передав у власність вказане нерухоме майно брату позивача ОСОБА_5 як останньому члену неіснуючого де-юре колгоспного двору , що згідно ст. 563 ЦК УРСР унеможливлювало спадкування як за законом , так і за заповітом майна батька.

Проте з таким рішенням погодитися не можна.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а статтею 549 ЦК УРСР визначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

А відповідно до ст. 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Як вбачаєтьсь з матеріалів справи, а ні позивач, а ні її тітка ОСОБА_10, що померла ІНФОРМАЦІЯ_4, не вживали заходів щодо прийняття спладщини після померлого ОСОБА_4, а також фактично не вступили в управління спадковим майном та не зверталися до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину, що також підтверджується інформаційними довідками зі спадкового реєстру (а.с. 125-130).

Крім того, відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною 1 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Разом з цим як вбачається з матеріалів справи після смерті ОСОБА_4 до дати звернення до суду позивача із даним позовом минуло більше 33 років, та сама позивачка в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не надала доказів поважності пропуску строку для прийняття спадщини після смерті батька.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що після смерті батька позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спірний житловий будинок було передано рішенням виконкому брату позивача, тобто ОСОБА_5. лише 14 січня 1993 року тобто фактично через 11 років після смерті батька, що свідчить про те, що ніхто із спадкоємців не прийняв спадщину після смерті батька, а в подальшому після смерті брата спірний житловий будинок був успадкований за заповітом його дружиною ОСОБА_14, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 березня 2007 року, а після її смерті відповідач ОСОБА_2 набула право власності на цей житловий будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 липня 2014 року, виданого приватним нотаріусом Свириденко Л.В. і зареєстровано в реєстрі за № 892 про що зазначалося вище.

Крім того, суд першої інстанції вирішуючи спір щодо визнання правочинів недійсними, а саме рішення виконкому Петропавлівської селищної ради №12 від 14 січня 1993 року та свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом, виходив з того, що ці провичини не відповідають вимогам закону, оскільки порушують права позивача, а тому вони підлягають визнанню недійсними відповідно до вимог ст. 215 ЦК України.

Проте як вбачається з матеріалів справи позивач в судовому засіданні взагалі не зазначила та не надала доказів яким чином порушені її права та охоронювані законом інтереси відповідно до ст. 60 ЦПК України та ст. 16 ЦК України, в чому виявилося порушення її при видачі спірного рішення виконкому, коли сам виконком прийняв це рішення саме в межах своїх повноважень.

Крім того відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки, а статте. 75 ЦК УРСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторони.

Згідно статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а відповідно до ч. 1 ст. 80 цього Кодексу закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Також відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просила визнати рішення виконкому Петропавлівської селищної ради №12 від 14 січня 1993 року недійсним, а в подальшому також просила визнати недійсними і свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом, проте позивач не зазначила коли вона дізналася про порушення її прав, тим більше, що спірним житловим будинком користувалися її близькі родичі, які проживали в тому ж населеному пункті, що і позивач, і вона не могла не знати про користування та розпорядження цим будинком після смерті батька як братом, так і в подальшому його дружиною та сестрою дружини, та їх право власності вона взагалі не оскаржувала,.

Крім того, як вбачається з технічної фіксації та журналу судового засідання відповідач 22 грудня 2014 року заявив усне клопотання про застосування строків позовної давності, проте суд першої інстанції не звернув увагу на це клопотання та взагалі в рішенні суду не дав йому оцінки, у зв'язку з чим позовні вимоги є необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Проте суд першої інстанції на ці обставини увагу не звернув.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому це рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області про визнання правочинів недійсними і поновлення строку для прийняття спадщини відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.О. Макаров

Судді Ж.І. Максюта

М.Л. Прозорова