Головуючий суду 1 інстанції - Чернік А.П.
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 417/897/15-ц
Провадження № 22ц/782/737/15
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

16 грудня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Суддя судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області Назарова М.В., перевіривши матеріали справи

за апеляційною скаргою прокурора Марківського району Луганської області

на ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 26 червня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спадкового майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор Марківського району Луганської області звернувся з апеляційною скаргою по даній справи, посилаючись на п. 2 ст. 121 Конституції України, п. 3 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України, з метою представництва в інтересах держави.

Ухвалою судді від 20 листопада 2015 року апеляційну скаргу відповідно до вимог частини 1 статті 121, частини 2 статті 297 Цивільного процесуального кодексу України залишено без руху та надано прокурору строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом п'яти днів з моменту отримання копії цією ухвали, а саме - зазначення, в чому полягає порушення інтересів держави, в інтересах якого саме державного органу чи органу місцевого самоврядування він звертається для захисту порушених інтересів держави, обґрунтувати необхідність такого захисту, а також для вказівки, на який саме строк він просить відстрочити сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Одночасно апелянту було роз'яснено наслідки неусунення недоліків апеляційної скарги.

Всупереч вимогам закону, останнім не усунуто вказані недоліки.

Тому вирішуючи відповідно до вимог статті 297 Цивільного процесуального кодексу України питання про відкриття апеляційного провадження, слід зазначити наступне.

В обґрунтування позову, з яким позивачка звернулась до суду 10 червня 2015 року, зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4, постійний мешканець села Тишківка Марківського району Луганської області, після смерті якого відкрилась спадщина на земельні ділянки:

- земельну частку /пай/ в землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «України» смт Марківка Марківського району Луганської області, розміром 2,78 умовних кадастрових гектарах, належну померлому ОСОБА_4 згідно Сертифіката на право на земельну частку /пай/ НОМЕР_1, виданого на підставі розпорядження Марківської райдержадміністрації № 550 від 23 грудня 1996 року;

- земельну ділянку площею 5,81 гектарів у межах згідно з планом, яка розташована на території Ліснополянської сільської ради Маркіського району Луганської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належну померлому ОСОБА_4 згідно Державного акта на право приватної власності на землю НОМЕР_2, виданого Ліснополянською сільською радою 11 березня 2002 року.

Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України позивачка та відповідач ОСОБА_3 як діти померлого є спадкоємцями першої черги за законом.

В державній нотаріальній конторі позивачка не має можливості оформити право на спадщину, оскільки у встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори та подала заяву про прийняття спадщини, проте їй відмовлено у вчиненні нотаріальних дій через те, що Сертифікат на право на земельну частку /пай/ загублений та через спір, який виник між сторонами з приводу поділу спадкового майна.

Оскаржуваною ухвалою від 26 червня 2015 року суд закрив провадження у справі у зв'язку з визнанням мирової угоди сторін, відповідно до якої за позивачкою ОСОБА_2 визнається право власності в порядку спадкування за законом на вищезазначене спадкове майно.

Вказану ухвалу суду сторонами не оскаржено, та вона набрала законної сили.

05 листопада 2015 року прокурором Марківського району Луганської області на вказану ухвалу суду подана апеляційна скарга, в якій прокурор просить ухвалу суду скасувати та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В апеляційній скарзі прокурор посилається на незаконність ухвали суду, неповноту з'ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвала суду про визнання мирової угоди підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду відповідно до пункту 8 частини 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України.

Прокурор не приймав участі у розгляді справи, тому для вирішення питання, чи відноситься прокурор відповідно до частини 1 статті 292 Цивільного процесуального кодексу України до кола осіб, яким за законом надано право на апеляційне оскарження ухвали суду про визнання мирової угоди між фізичними особами, необхідно встановити, в інтересах якої особи подано апеляційну скаргу, виходячи з функцій, покладених на органи прокуратури Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Участь прокурора у цивільному процесі регламентована статтею 45 Цивільного процесуального кодексу України, яка передбачає наступне.

З метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру".

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор наділений правом ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи. Представництво в суді законних інтересів держави прокурор здійснює у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

В апеляційній скарзі прокурор послався на те, що вона подана з метою захисту економічних інтересів держави. В обгрунтування своїх доводів прокурор послався на те, що за розгляд справи позивачкою недоплачений судовий збір в розмірі 1143,25 грн., що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Ненадходження судового збору до бюджету порушує економічні інтереси держави, оскільки кошти судового збору спрямовуються на здійснення судочинства та функціонування органів судової влади.

В обгрунтування права на самостійне оскарження ухвали суду прокурор послався на відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати контроль за надходженням судового збору до спеціального фонду Державного бюджету.

Але зазначений довід апеляційної скарги не може бути прийнятий до уваги, оскільки не відповідає нормам матеріального права та прямо їм протирічить.

Так, відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства регулюються Бюджетним кодексом України.

Статтею 19 Бюджетного кодексу України визначено, що на всіх стадіях бюджетного процесу здійснюються контроль за дотриманням бюджетного законодавства.

Стаття 22 Бюджетного кодексу України визначає джерела формування спеціального фонду Державного бюджету України, до яких входить також судовий збір, а крім того, визначає головних розпорядників бюджетних коштів, до яких відносяться, зокрема, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників.

Частиною 7 статті 45 Бюджетного кодексу України передбачено, що перелік податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету згідно з бюджетною класифікацією в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а також загальні вимоги щодо обліку доходів бюджету визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року №106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету" установлений перелік податків і зборів (обов'язкових платежів) відповідно до переліку кодів бюджетної класифікації в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. До цих органів, зокрема, відносяться Верховний Суд України, Державна судова адміністрація України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України.

В зазначеній постанові Кабінету Міністрів України на органи, що контролюють справляння надходжень бюджету, покладено обов'язок забезпечити відповідно до законодавства здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного та місцевих бюджетів податків і зборів (обов'язкових платежів).

Отже, посилання прокурора на відсутність органів, уповноважених здійснювати контроль за надходженням судового збору до спеціального фонду Державного бюджету, прямо протирічить законодавству України.

Крім посилань не неповноту сплати судового збору, в апеляційній скарзі прокурор також вказує на помилковість висновку суду про те, що мирова угода не порушує права, свободи та інтереси сторін та інших осіб. Але цей довід апеляційної скарги потребує уточнення, виходячи з наступного.

Сторонами у справі є фізичні особи, які не оскаржили ухвалу суду. Апеляційне оскарження прокурором судового рішення в інтересах фізичних осіб можливо відповідно до статті 23 Закону України "Про прокуратуру" виключно у тому випадку, якщо громадянин неспроможний через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність самостійно реалізувати процесуальні повноваження. Наявність таких підстав має бути підтверджена прокурором шляхом надання суду відповідних доказів. Однак, на ці обставини прокурор не посилається, що не дозволяє зробити висновок щодо наявності у прокурора законних підстав для подання апеляційної скарги в інтересах позивачки або відповідачки.

Щодо порушень прав, свобод та інтересів інших осіб, то за наявності таких порушень прокурор в апеляційній скарзі повинен вказати на конкретну особу, чиї права порушені, а також зазначити підстави для представництва, як це передбачено статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

15 грудня 2015 року прокурором була подана уточнена апеляційна скарга, яка не може бути прийнята до провадження апеляційного суду з наступних підстав.

В уточненій апеляційній скарзі вказано, що вона подана прокурором в інтересах органу місцевого самоврядування - Ліснополянської сільської ради Марківського района Луганської області з метою належного забезпечення економічних основ місцевого самоврядування. В обгрунтування зазначено, що своєю ухвалою суд позбавив Ліснополянську сільську раду Марківського района Луганської області відповідно до частин 1,2,3 статті 1277 ЦК України, ст. 10,16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" реалізувати свої права та обов'язки щодо можливо відумерлої спадщини.

Але вказане не може бути прийнятий до уваги, оскільки з матеріалів справи (а.с. 8) вбачається, що позивач ОСОБА_2 як спадкоємець відповідач своєчасно звернулася до державної нотаріальної контори із відповідною заявою для оформлення своїх спадкових прав.

За вказаних обставин відповідно до статті 1261, частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України відповідачка є спадкоємицею першої черги за законом, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, а тому спадщина не може вважатись відумерлою.

Тому оскаржуваною ухвалою не порушене право органу місцевого самоврядування на набуття права власності на відумерлу спадщину відповідно до статті 1277 Цивільного кодексу України, статті 60 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні".

Таким чином, недоліки апеляційної скарги не усунуто, а тому апеляційна скарга підлягає поверненню апелянту, що не перешкоджає повторному апеляційному оскарженню ухвали суду шляхом подання виправленої апеляційної скарги та з одночасним поданням заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

На підставі викладеного, керуючись статтею 45, частиною 2 статті 121, частинами 2,3 статті 297 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Марківського району Луганської області на ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 26 червня 2015 року вважати неподаною та повернути.

Повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до апеляційного суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Суддя