АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/3019/13-ц 22-ц/774/70/К/15
Провадження № 22-ц/774/70/К/15 Головуючий в суді першої
Справа № 214/3019/13-ц інстанції - Попов В.В.
Категорія № 46 ( 4 ) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю - позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, який діє також в інересах ОСОБА_7, та ОСОБА_3, яка діє також в інтересах ОСОБА_8, на заочне рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 11 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_3 (третя особа - Комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна організація № 35" у м.Кривому Розі) про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він, як наймач квартири АДРЕСА_1 вселився в неї та мешкає і на теперішній час, а відповідачі (ОСОБА_9 - дружина, ОСОБА_6 - син та ОСОБА_3 - дочка) вселились до вказаного житла як члени його родини та були зареєстровані за зазначеною адресою. Проте, з 2008 року відносини між ним та відповідачем ОСОБА_9 припинені, відповідачі забрали свої особисті речі та залишили квартиру, на теперішній час з ним не проживають і не спілкуються, комунальні послуги за квартиру не сплачують. Тому просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю їх за даною адресою понад шість місяців без поважних причин.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 11 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_3 визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_6, який діє також в інересах малолітнього сина ОСОБА_7, та ОСОБА_3, яка діє також в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_8, ставлять питання про скасування рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на їх думку, суд, не врахувавши п.1.6. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні, дійшов помилкового висновку про те, що їхні діти не зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1, оскільки надані до суду довідки з об'єднаної міської довідково-інформаційної служби та акт, засвідчений майстром дільниці № 1 КП "ЖЕО № 35", в якості доказів по справі, є неналежними та недопустимими. Вважають, що достовірну інформацію щодо реєстрації громадян може надати лише відповідний орган ДМС України, а КП "ЖЕО № 35", як комунальне підприємство, не здійснює обслуговування будинку спірної квартири, у зв'язку з чим вищезазначений акт є недійсним. Крім того, суд не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, який здійснює контроль за додержанням батьками майнових та житлових прав дітей, чим порушив права відповідачів, залишивши їх та їх дітей без постійного місця проживання і реєстрації. А також судом не застосовано норми гл. 3 ЖК УРСР щодо визначення порядку користування службовим житловим приміщенням та не враховано ту обставину, що відповідачі не мають можливості проживати у спірній квартирі з вини позивача, який їх вигнав і не впускає до житла, у зв'язку з чим відповідачі неодноразово звертались до Саксаганського райвідділу міліції з відповідними заявами. Крім того, відповідачи не повідомлялись належним чином про розгляд справи та не отримували судові повістки та ухвали суду, що порушило їх право на захист своїх інтересів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно ордеру №4088 від 01 грудня 1987 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Саксаганської ради народних депутаті №362 від 24.10.1986 року ОСОБА_2 надано право зайняття службового жилого приміщення в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 в м. Кривому Розі разом из членами його сім'ї: дружиною ОСОБА_9 та сином ОСОБА_10.

На момент розгляду справи у квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_2, відповідачі - ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Згідно акту, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_1 відповідачі не мешкають в зазначеній квартирі з грудня 2008 року.

Відповідач ОСОБА_6 має малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідач ОСОБА_3 має малолітню дочку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідачі добровільно залишили спірну квартиру, більше шести останніх місяців у спірній квартирі відсутні без поважних причин, перешкод у проживанні в ній позивач не спричиняв, у зв'язку з чим, відповідно до вимог ст. 71 ЖК України, визнав відповідачів такими, що встратили право користування спірною квартирою.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції зазначені вимоги закону не дотримані, через що судове рішення у справі не можна визнати таким, що є законним і обґрунтованим.

Такого висновку колегія суддів дійшла з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не з'явилися в судове засідання з поважних причин через їх неповідомлення про розгляд справи, заочне рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення, оскільки, на думку колегії суддів, докази, на які посилаються відповідачі, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з положень ст. 71 ЖК України та роз'яснень, наданих у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею.

У разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжений судом.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилались на те, що їх непроживання у спірному жилому приміщенні було обумовлено поважними причинами, зокрема неправомірною поведінкою позивача та створеними ним перешкодами для проживання в квартирі.

Такі заперечення підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, допитаних судом апеляційної інстанції.

Зокрема, ОСОБА_15 (близька подруга відповідача ОСОБА_3.) та ОСОБА_13 (кума позивача ОСОБА_2 і відповідача ОСОБА_9) пояснили, що приблизно п'ять років тому після сварки з позивачем відповідачі разом із матір'ю виїхали із квартири, а коли через тиждень забажали повернутися, то не змогли цього зробити, оскільки їх батько ОСОБА_2 поміняв замки.

ОСОБА_13 також пояснила, що вона підписувала акт про не проживання відповідачів у спірній квартирі, проте засвідчила лише факт їх відсутності у жилому приміщенні без зазначення причин не проживання.

Свідок ОСОБА_14 колегії суддів пояснила про те, що її також службова квартира знаходиться поряд з квартирою сторін в одній перегородці. Після того, як відповідачі залишили квартиру після сварки з позивачем, ОСОБА_2 врізав новий замок, що перешкодило відповідачам вселитися у квартиру. Деякі речи відповідачі вивозили із квартири під наглядом позивача. Останній час у квартирі разом із позивачем мешкає інша жінка.

Згідно пояснень позивача ОСОБА_2, протягом останніх двох років у квартирі разом із ним мешкає його цивільна дружина.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист Саксаганського районного відділу КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 29 вересня 2010 року, із якого убачається, що відповідач ОСОБА_16 зверталась до правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки батька.

На думку колегії суддів, непроживання відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у спірному жилому приміщенні було обумовлено поважною причиною - неприязними стосунками, які склалися із батьком після розлучення батьків, та неправомірною поведінкою позивача, який створив відповідачам перешкоди в користуванні житлом, встановивши додатковий замок на вхідних дверях та вселивши у квартиру сторонню жінку.

За таких обставин рішення суду про визнання відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 такими, що встратили право користування жилим приміщенням на підставі ст.. 71 ЖК України, не можна визнати законним і обґрунтованим.

Оскільки суд першої інстанціі неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6 і ОСОБА_16 підлягає скасуванню з ухваленням у справі в цій частині в порядку ст.. 309 ч. 1 п.п. 3,4 ЦПК України нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду не оскаржено.

Відповідно до вимог ч. 5 ст.. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв'язку з цим рішення суду в частині розподілу судових витрат необхідно змінити та стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3 судові витрати по справі у розмірі 121,80грн. на користь кожного із них.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє також в інересах ОСОБА_7, та ОСОБА_3, яка діє також в інтересах ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 11 листопада 2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_3 судові витрати по справі у розмірі 121,80грн. на користь кожного із них.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: