Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2011 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 11 жовтня 2011 року просила стягнути із ОСОБА_4 борг у розмірі 2 300 грн, три проценти річних та інфляційні втрати від вказаної суми, а також моральну шкоду - 10 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 взяла в неї в борг грошові кошти у розмірі 3 500 грн, із цих коштів одержання нею 2 300 грн підтверджується розпискою, а 1 200 грн - показаннями свідків.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 10 000 грн.

Заочним рішенням Березівського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2011 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 2 300 грн, три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати - 301 грн, відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 4 серпня 2014 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення від 11 жовтня 2011 року залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2014 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1700 грн, інфляційні втрати за період із 1 серпня 2009 року до 30 червня 2010 року - 118 грн, три проценти річних за період із 1 серпня 2009 року до 30 червня 2010 року - 46 грн 67 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні заяви ОСОБА_4 про поворот виконання рішення відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не містить доводів щодо незаконності рішення апеляційного суду в частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, а тому рішення апеляційного суду в цій частині судом касаційної інстанції не переглядається.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить її відхилити та залишити рішення апеляційного суду без змін.

Обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до розписки від 28 липня 2009 року, складеної на звороті копії паспорту ОСОБА_4, остання позичила у ОСОБА_3 1600 грн + 100 грн, які зобов'язалась повернути протягом двох місяців.

Апеляційним судом також установлено, що відповідно до довідки від 30 липня 2014 року № 433 із заробітної плати ОСОБА_4 на підставі виконавчого листа № 2-145/11 проводилось стягнення грошових коштів за її місцем роботи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність одержання ОСОБА_4 в борг у ОСОБА_3 2300 грн, що підтверджується розпискою, тому з ОСОБА_4 підлягає стягненню вказана сума, три проценти річних та інфляційні втрати від неї, а також моральна шкода у розмірі 2 000 грн.

Ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики. Із урахуванням змісту складеної ОСОБА_4 розписки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про одержання нею в борг 1 700 грн і стягнув зазначену суму з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат від неї. Відмовляючи у позові в частині стягнення боргу за іншими розписками, апеляційний суд виходив із того, що інші записи на копії паспорта ОСОБА_4 про боргові зобов'язання, крім розписки від 28 липня 2009 року, не є доказами одержання ОСОБА_4 коштів у ОСОБА_3

Відмовляючи в позові у частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд дійшов висновку, що між сторонами існують договірні відносини, а тому відсутні підстави для її відшкодування.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_4 про поворот виконання заочного рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2011 року, апеляційний суд виходив із того, що у постанові про відкриття виконавчого провадження від 6 квітня 2012 року боржником зазначено ОСОБА_5.

Із висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року (справа № 6-79цс14).

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установивши, що між сторонами укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 одержала в борг 1 700 грн, що підтверджується складеною нею розпискою від 28 липня 2009 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми, а також трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Оскільки ОСОБА_4 не спростувала належними та допустимими доказами складання нею розписки від 29 липня 2009 року про одержання в борг від ОСОБА_3 1 700 грн, доводи її касаційної скарги у цій частині не заслуговують на увагу.

Не можна погодитись із висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_4 про поворот виконання заочного рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2011 року.

Як убачається із матеріалів справи, 27 грудня 2011 року на підставі заочного рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2011 року ОСОБА_3 отримала два виконавчі листи (а.с. 71, т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 380 ЦПК України питання про поворот виконання вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши рішення, він закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Поворот виконання можливий за наявності таких умов: 1) позивач отримав від відповідача в порядку виконання рішення майно чи гроші; 2) виконане рішення було скасовано апеляційним чи касаційним судом повністю чи змінено із задоволенням позовних вимог у меншому розмірі. Винятки щодо повороту виконання визначені ст. 382 ЦПК України.

Звертаючись до апеляційного суду із заявою про поворот виконання заочного рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2011 року, ОСОБА_4 зазначала, що на час вирішення справи апеляційним судом на підставі виконавчого листа № 2-415/11 із її заробітної плати на користь ОСОБА_3 відраховано 5 237 грн 99 коп. (а.с. 109, т.2), на підтвердження чого надала довідку № 433 від 30 липня 2014 року із місця роботи (а.с. 110, т.2).

Відповідно до постанови Першого приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 6 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження № В-6/1411 з виконання виконавчого листа № 2-415, виданого Березівським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 5 021 грн. (а.с. 166, т.1).

Як убачається із постанови Першого приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 27 червня 2014 року, державним виконавцем закінчено виконавче провадження про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 121, т.2).

Вирішуючи заяву ОСОБА_4 про поворот виконання рішення суду, апеляційний суд виходив із постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, в якій допущено помилку в частині зазначення даних про боржника та дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_4 не позбавлена права звернутися до суду першої інстанції із заявою про поворот виконання, виправивши помилку у виконавчому провадженні.

Поза увагою апеляційного суду залишилися положення ч. 1 ст. 380 ЦПК України, відповідно до яких умовою повороту виконання є, зокрема, задоволення позовних вимог у меншому розмірі, і він не залежить від помилок, допущених у документах виконавчого провадження.

З огляду на допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права, справа в частині вирішення заяви ОСОБА_4 про поворот виконання заочного рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2011 року підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2014 року в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_4 про поврот виконання заочного рішення Березівського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2011 року скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Одеської області від 12 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук

А.С. Олійник