справа № 732/1485/15-ц
провадження № 2/732/435/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2015 року м. Городня

Городнянський районний суд Чернігівської області у складі :

головуючого судді Березовського О.Д.,

секретаря Бруй І.В., Швачко О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Городня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 та просить зобов'язати відповідача, який зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_1, усунути перешкоди в користуванні нею будинком, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, шляхом її вселення до будинку за вищевказаною адресою з метою постійного проживання.

Позов обґрунтовується тим, що в Городнянському районному суді Чернігівської області на розгляді перебуває справа про поділ домоволодіння і визначення порядку користування земельною ділянкою між позивачем та її колишнім чоловіком - ОСОБА_3. Шлюб з останнім позивач зареєструвала 28 грудня 1991 року. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей 1992 року народження та 1996 року народження. В силу обставин, що склалися, сторони розірвали шлюб 13 грудня 2014 року.

У 1992 році Городнянською міською радою сторонам було виділено земельну ділянку площею 0,04 га по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. У 2010 році позивач з колишнім чоловіком побудували будинок, про що їм було видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно, але власником в ньому було зазначено відповідача. Однак, хоча свідоцтво і було видано на ім'я ОСОБА_3, в силу діючого сімейного законодавства, яке було чинним на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідач не заперечує, що з врахуванням рівності прав подружжя на майно, придбане в шлюбі, будинок АДРЕСА_1 належить і позивачу і відповідачу на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині кожному.

Разом з тим, відповідач після того як він розлучився з позивачем, вигнав останню з їхнього спільного будинку і ОСОБА_1 вимушена була піти жити на квартиру. Відповідач не пускає позивача до будинку, викидає її речі, ображає її нецензурною лайкою та навіть б'є, близько 10 вона зверталась до міліції. Дійшло до того, що відповідач вибив ОСОБА_1 зуби. Відповідач по справі ОСОБА_3 всіляко перешкоджає позивачу заходити до будинку й забороняє жити їй у власному будинку. Протягом тривалого часу відповідач перешкоджає позивачу у здійсненні нею житлових прав і права власності, не пускаючи її у будинок, позбавляючи її можливості користування та володіти своєю часткою у будинку.

Враховуючи вищевикладене, а також керуючись ст.ст. 317, 321, 383, 391 ЦК України, ст. 155 ЖК УРСР, позивач просить суд зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні нею будинком, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, шляхом її вселення до будинку за вищевказаною адресою з метою постійного проживання.

Ухвалою судді від 28 жовтня 2015 року відкрито провадження в зазначеній справі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні у повному обсязі підтримала заявлені нею позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Підтвердила обставини, викладені в позовній заяві в обґрунтування заявлених позовних вимог. Вказала, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 28.12.1991 року. Шлюб між ними розірвано 13.12.2014 року. Починаючи з 1992 року, перебуваючи у шлюбі, вони з відповідачем здійснювали будівництво будинку. Будинок було збудовано у 2010 році та здано в експлуатацію, право власності на будинок в цілому було зареєстровано за колишнім чоловіком ОСОБА_3. Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати у їх спільному будинку, але між нею та колишнім чоловіком часто виникали сварки. Ще до розлучення у них був лише один спільний ключ від будинку, яким вони з відповідачем разом користувались. У квітні 2015 року відповідач її побив і наступного дня вона знімала побої. Побивши її, відповідач вигнав її з будинку і вона була вимушена йти жити на квартиру. Починаючи з 1 травня 2015 року і по теперішній час вона тимчасово проживає на квартирі по АДРЕСА_2. Через два дні після того як відповідач її вигнав, вона повернулась додому за речами, але всіх речей забрати вона не змогла, оскільки відповідач її вигнав з будинку. Також відповідач забрав ключ від будинку, іншого ключа від будинку у неї немає і в будинок за відсутності відповідача вона зайти не може. Вказує на те, що вона неодноразово приходила додому щоб погодувати собак і котів, але в будинок вона зайти не могла, так як у неї немає ключів. Додому вона приходила в серпні, жовтні та листопаді 2015 року з метою взяти свої речі, полити квіти. Відповідач пускав її в будинок, коли сам був вдома, але на її твердження про те, що вона має намір повернутись і жити в будинку ОСОБА_3 відповідав категоричною відмовою. Він заперечував проти того, щоб вона жила в будинку та посилався на те, що поки суд не розділить між ними будинок їй тут робити нічого. При цьому відповідач сказав, що як тільки суд визначить кожному з них половину будинку, то вона може прийти і жити у своїй половині будинку. Стверджує про те, що вона двічі намагалась вселитись в їх спільний будинок, перший раз 10.06.2015 року, але після того як вона зайшла в будинок та лягла на ліжко відповідач її вигнав. Вдруге вона прийшла жити додому 10.11.2015 року, але відповідач знову її вигнав і сказав, що вона тут жити не буде поки будинок не буде поділено і лише тоді вона зможе зайти і жити у своїй половині. На даний час вона вимушена проживати на квартирі, має бажання проживати у спільному з відповідачем будинку, але останній не пускає її та всіляко перешкоджає цьому. Зауважила, що вона знову приходила додому 12 та 15 грудня 2015 року, але потрапити до будинку не змогла, оскільки будинок був закритий, а ключів у неї немає.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_1 на підставі ордеру від 20.10.2015 року № 0480 та договору про надання правової допомоги від 19.10.2015 року № 0480, у судовому засіданні у повному обсязі підтримав заявлені позивачем позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Вказав, що виходячи з пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що відповідач перешкоджає законному праву ОСОБА_1 користуватись і розпоряджатись часткою у їх спільному майні, а саме належною їй часткою у житловому будинку, який сторони побудували у шлюбі та щодо якого мають рівні права на користування ним та проживання в ньому. Натомість права позивача порушуються та не визнаються відповідачем. ОСОБА_1 була вимушена декілька разів звертатися до міліції з приводу неправомірних дій відповідача, який, окрім іншого, завдав їй тілесних ушкоджень і по даному факту було відкрито кримінальне провадження. Таким чином, відповідач чинить перешкоди позивачу щодо її проживання у спільному будинку, виганяє її і вона не може проживати в цьому будинку, а тому суд має усунути перешкоди в користування ОСОБА_1 спірним будинком, вселити її до будинку АДРЕСА_1, оскільки іншого житла у неї немає.

Відповідач ОСОБА_3 пред'явлений до нього позов не визнав у повному обсязі та заперечував з приводу його задоволення. Вказав, що позивачу ніхто не перешкоджає проживати в їх спільному будинку, але вона хоче визнати саме його винним у цьому. Стверджує, що ОСОБА_1 сама пішла 01.05.2015 року проживати до свого співмешканця з яким перебуває у цивільному шлюбі і це вона зробила добровільно та це не було наслідком її побиття у квітні 2015 року. Ніяких перешкод позивачу він не чинить, якби вона хотіла, то заселилась би в будинок без будь-яких перешкоджань, оскільки вдома він буває рідко, а останні два місяці взагалі у постійних відрядженнях. Наполягає на тому, що ключ від будинку у ОСОБА_1 є. Остання дуже рідко приходила додому з метою погодувати собак, вони тоді не розмовляли і в хату позивач не збиралась заходити. Якби позивач хотіла, то прийшла б сказала, що вона повертається і буде проживати в будинку і ніхто б їй нічого не сказав. Це особисте рішення позивача не проживати в будинку. Підтверджує випадок коли позивач прийшла в будинок та лягла на ліжко, але він тоді зібрався і поїхав з дому. Повернувся вночі, ліг спати, а коли прокинувся, то ОСОБА_1 в будинку вже не було. У листопаді 2015 року теж був випадок про який каже позивач. Він тоді був на вулиці, а позивач разом з ОСОБА_4 зайшла в будинок та стала виганяти собаку звідти, але коли вона била собаку, то остання кинулась на неї. Він забрав собаку і закрив її в окремій кімнаті. Тоді ОСОБА_1 не виказувала наміру вселитись в будинок та проживати в ньому. Пам'ятає випадок у серпні 2015 року, коли позивач на початку 1 годині ночі прийшла в будинок. Однак він зі співмешканкою на той момент знаходився в машині, яка стояла у дворі будинку. Цього разу позивач сварилась з його співмешканкою, порвала йому футболку, але наміру проживати в будинку вона не виказувала. Як йому здалось позивача тоді більше цікавила лайка з його співмешканкою, а не вселення в будинок. Позивач стверджує, що у неї немає ключа від будинку, з метою перевірити це, він закрив у будинку кота та поїхав. Повернувшись через два дні, він побачив кота вже на вулиці, а будинок був замкнений на ключ. Оскільки ключів було два і один з них зараз у нього, то інший ключ мабуть знаходиться у позивача. Підтверджує, що між ним та позивачем на даний час склались неприязні стосунки. Щодо кримінального провадження відкритого за фактом побиття ним ОСОБА_1 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, то на даний час призначено повторну судово-медичну експертизу щодо отриманих позивачем тілесних ушкоджень.

Суд, з'ясувавши позицію сторін по суті заявлених позовних вимог та заслухавши пояснення учасників судового засідання з цього приводу, заслухавши показання свідків, дослідивши в судовому засіданні усі наявні матеріали справи, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, прийшов до наступного.

Судом в судовому засіданні встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано 28 грудня 1991 року та 13 грудня 2014 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується паспортом позивача та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 ( а.с. 4-5, 8 ).

Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.02.2010 року встановлено, що власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 являється ОСОБА_3, підстава - рішення виконавчого комітету Городнянської міської ради Чернігівської області від 14.04.2009 року № 63 ( а.с. 6 ).

Стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і це визначено ст. 63 СК України.

При цьому ст. 68 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно приписів ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено в судовому засіданні, і даний факт не оспорювався та був визнаний сторонами, а тому виходячи з приписів ст. 61 ЦПК України він не підлягає доказуванню, сторони у період шлюбу збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 і хоча право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано у 2010 році в цілому за ОСОБА_3, але даний будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, факт розірвання шлюбу не припинив права спільної сумісної власності сторін на цей будинок і як позивач так і відповідач мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим житловим будинком.

У судовому засіданні також встановлено, і дану обставину підтвердили сторони у справі, що 04 грудня 2015 року Городнянський районний суд Чернігівської області ухвалив рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ домоволодіння і визначення порядку користування земельною ділянкою та розділив між сторонами житловий будинок АДРЕСА_1, який є об'єктом спільної сумісної власності сторін, виділивши у натурі кожному з них частини приміщення у будинку та визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на відповідні частини вказаного домоволодіння ( справа № 732/911/15-ц, провадження № 2/732/247/15 ). Вказане рішення суду не набрало законної сили.

Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і це визначено статтею 319 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і це передбачено ч. 1 ст. 383 ЦК України.

Разом з тим, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що визначено ст. 391 ЦК України.

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 з 01 лютого 2001 року являється будинок АДРЕСА_1 ( а.с. 4-5 ).

При цьому судом в судовому засіданні встановлено, і даний факт не оспорювався та був визнаний сторонами, а тому виходячи з приписів ст. 61 ЦПК України він не підлягає доказуванню, що ОСОБА_1 починаючи з 01.05.2015 року і по теперішній час тимчасово проживає без реєстрації в АДРЕСА_3 та винаймає це житло.

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Позивач звернулась до суду з відповідним позовом, оскільки вона як співвласник житлового будинку АДРЕСА_1 позбавлена можливості користуватися зазначеним будинком та проживати в ньому. Як стверджує позивач, між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 постійно виникали сварки, відповідач побив її, вигнав з будинку, вона вимушена проживати на квартирі. Відповідач не дозволяє їй проживати у будинку та посилається на те, що вона зможе жити у своїй частині будинку тільки після його розподілу та визначення кожному з них своєї частини.

З довідки Городнянського відділення поліції Менського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 10.11.2015 року № 33 вбачається, що ОСОБА_1 зверталась 04.03.2015 року, 24.04.2015 року, 10.06.2015 року та 11.06.2015 року до Городнянського ВП ГУНП в Чернігівській області щодо неправомірних дій ОСОБА_3 ( а.с. 30 ).

З досліджених в судовому засіданні матеріалів перевірки заяв ОСОБА_1 вбачається, що причиною її звернень до правоохоронних органів були сімейні сварки, які вчиняв її колишній чоловік ОСОБА_3. Крім того, за заявою ОСОБА_1 від 11.06.2015 року відкрито кримінальне провадження за ст. 125 ч. 1 КК України за фактом її побиття колишнім чоловіком ОСОБА_3 ( а.с. 47 - 68 ).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 показала, що вона знає ОСОБА_1 близько одного року і та постійно виказувала бажання жити в своєму будинку, але це в неї не виходило, оскільки її колишній чоловік ОСОБА_3 постійно її кривдить, бив її, психологічно тиснув на неї, налаштовував дітей проти неї. Взимку 2015 року ОСОБА_1 приходила до неї на роботу і вона була побита та сказала, що це зробив її колишній чоловік. ОСОБА_1 неодноразово скаржилась їй на те, що колишній чоловік не пускає її додому. Вона була вимушена піти жити на квартиру, оскільки боялась ОСОБА_3. Підтверджує, що одного разу вона була присутня при тому як ОСОБА_1 завозила сумку до будинку АДРЕСА_1. В будинок вона не зайшла, вийшли її діти і порадили їй не заходити в будинок бо там батько. Через це ОСОБА_1 розплакалась. Вдруге вона з ОСОБА_1 приїхала до будинку за гладіолусами. ОСОБА_1 зайшла до будинку, але її колишній чоловік ОСОБА_3 почав питати чого вона приперлась, а потім своїм тулубом почав штовхати її в груди та виштовхувати з будинку. Він припинив це робити та впустив її до будинку як тільки побачив, що ОСОБА_1 прийшла не сама, а з нею. Вийшовши потім на вулицю, ОСОБА_3 ображав словами ОСОБА_1.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 показала, що на початку червня 2015 року їй зателефонувала ОСОБА_1 та попросила сходити разом з нею додому за адресою : АДРЕСА_1. Своє прохання вона пояснила тим, що боїться свого колишнього чоловіка, оскільки він раніше неодноразово її бив. Прийшли до будинку вони вдвох в половині першої ночі. ОСОБА_1 йшла додому з метою залишитись там жити. Але відповідач став ображати ОСОБА_1, питав чого вона сюди прийшла. Після цього ОСОБА_3 вдарив ОСОБА_1 рукою в плече, вони почали тікати, але він наздогнав позивача, штовхнув її і вона впала та почав наносити їй удари руками та ногами. У серпні 2015 року, дати точної не пам'ятає, вона теж ходила разом з ОСОБА_1 до неї додому, оскільки остання ще раз пробувала залишитись жити в будинку. Однак у неї знову нічого не вийшло, оскільки відповідач знову не пустив її до будинку, вимагав, щоб вона не приходила сюди більше та побив у дворі будинку. Вона натомість встала між ними та намагалась заспокоїти відповідача. Все це супроводжувалось нецензурною лайкою з боку ОСОБА_3. Підтверджує, що ОСОБА_1 вже тривалий час позбавлена можливості проживати в своєму будинку та вимушена винаймати в м. Городня житло.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 показала, що вона живе по сусідству з ОСОБА_1, яка на даний час проживає разом зі своїм співмешканцем в буд. 69 по АДРЕСА_2 Чернігівської області. ОСОБА_1 живе за вказаною адресою десь з початку літа 2015 року, обробляє город, тримає господарство. Підтвердила, що ОСОБА_1 винаймає вказаний будинок. Особисто вона від ОСОБА_1 не чула, щоб остання виказувала бажання повернутись назад до свого будинку.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 показала, що власником будинку АДРЕСА_2 являється рідна тітка її першого чоловіка. Остання здає цей будинок в оренду ОСОБА_1. Позивач зробила в будинку ремонт та проживає там разом зі співмешканцем. Особисто їй ОСОБА_1 не казала, що її виганяє з будинку її колишній чоловік або ж що вона хоче повернутись жити до свого будинку.

Стаття 155 ЖК УРСР передбачає, що жилі будинки ( квартири ), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком ( квартирою ), крім випадків, установлених законодавством.

Беручи до уваги, що ОСОБА_1 на законних підставах є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1, як співвласник житлового будинку вона має право користуватись та проживати в спірному будинку, натомість позивач з поважних причин не проживає у спірному будинку через конфлікти та перешкоджання, які чинить їй її колишній чоловік ОСОБА_3, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо захисту її прав шляхом зобов'язання усунення ОСОБА_3 перешкод в користуванні спірним будинком шляхом вселення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стаття 88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено 487,20 грн. судового збору, які підлягають стягненню з відповідача.

Щодо заявлених вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 2600 грн., суд прийшов до висновку, що вони також підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно положень ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Слід зазначити, що витрати на правову допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката ОСОБА_2, який представляв інтереси ОСОБА_1 на підставі ордеру від 20.10.2015 року № 0480 та договору про надання правової допомоги від 19.10.2015 року № 0480. Відповідні витрати на правовому допомогу пов'язані не лише з участю адвоката у судовому засіданні, а й з вчиненням ним інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у даній цивільній справі ( надання консультації, ознайомлення з документами, складання позовної заяви ) та підтверджені актом виконаних робі від 05.11.2015 року в якому наведено детальний розрахунок таких витрат ( а.с. 81 ). Надана суду квитанція від 02.12.2015 року № 0418 підтверджує факт сплати ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 2600 грн. на адресу юридичної консультації Щорського району Чернігівської області ( а.с. 80 ).

Таким чином, визначений розмір витрат на правову допомогу не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», документально підтверджений та доведений стороною позивача, а тому підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 68, 70 СК України, ст. ст. 9, 155 ЖК УРСР, ст. ст. 3-4, 10-11, 60-61, 79, 84, 88, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 будинком, що розташований за адресою : АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 до будинку, що розташований за адресою : АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 487 грн. 20 коп. сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені останньою витрати на правову допомогу в розмірі 2600 грн. ( дві тисячі шістсот гривень ).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Д.Березовський