Провадження №2/761/2011/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 лютого 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Вітріщаку Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до суду, в якому просив визнати недійсним договір позики від 20 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів. На підставі досягнутої домовленості ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 44 000 доларів США, а повернути їй ОСОБА_1 мала 67 760 доларів США. Між сторонами договору досягнуто домовленості, що у змісті договору буде записано суму не 44 000 доларів США, а 67 670 доларів США, з метою уникнення сплати ОСОБА_2 прибуток від сплати відповідних податків до бюджету України. Разом з тим, вказує, що усупереч вимогам п.5.5 Договору позикодавець не визначив адресу, за якою має бути здійснено виконання зобов'язання, тобто не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені договором. На підставі зазначеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та просив у позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 20 травня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів.

Згідно п. 2.1 Договору розмір позики становить 540 724,80 грн., що за погодженням Сторін відповідно до ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України дорівнює еквіваленту 67 760 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення даного договору.

За п. 2.2 Договір є безпроцентним.

Як стверджує позивач, ОСОБА_2 було передано у позику 44 000 доларів США, а зазначення у Договорі позики у розмірі 67 760 доларів США здійснено з метою уникнення відповідача від сплати податків до бюджету України.

У відповідності до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що передбачено ст. 204 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, це: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності Договору позики від 20 травня 2012 року позивач вважає недотримання ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Стверджуючи, що надання позики відбулось фактично у розмірі 44 000 доларів США, а не 67 760 доларів США, як це зазначено у Договорі, позивач не надає до суду жодного доказу на підтвердження такої обставини.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Статтею 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, сторонами не заперечується факт передачі грошових коштів від позикодавця позичальнику, тобто договір є укладеним у розумінні ч. 1 ст. 1046 ЦК України.

Пунктом 2.1 чітко визначено розмір позики, а саме 540 724,80 грн., що дорівнює еквіваленту 67 760 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення даного договору.

За ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сторонами досягнуто домовленості щодо розміру позики, а тому посилання позивача на іншу суму, отриману ним у позику не можуть братись судом до уваги з огляду ненадання жодного доказу на обґрунтування вказаних тверджень.

Розписка, згідно якої ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 24 000 грн. підтверджує лише факт отримання позивачем грошових коштів у вказаній сумі від відповідача, проте не доводить, що загалом сума отриманих коштів була меншою, аніж указано у Договорі.

Лист ОСОБА_2, надісланий ОСОБА_4 на електронну адресу, не може вважатись судом належним та допустимим доказом у розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України.

Разом з тим, позивач вважає, що усупереч вимогам п.5.5 Договору позикодавець не визначив адресу, за якою має бути здійснено виконання зобов'язання, тобто не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені договором.

Так, у відповідності до п. 5.5 Договору виконання зобов'язання за договором має бути здійснено готівкою в смт. Димер Вишгородського району Київської області за адресою, визначеною Позикодавцем.

Оскільки правочин є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідомо на момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обов'язків. Однак не є такими правочини, за якими реальність настання правових наслідків поставлено в залежність від поведінки учасників чи інших обставин.

Так, суд вважає, що позивач дійшов помилкових висновків про позбавлення його відповідачем права виконати умови досягнутої між ними домовленості у зв'язку з неповідомленням позикодавцем адреси, за якою має бути здійснено виконання зобов'язання, адже правовими наслідками, на які спрямований укладений між сторонами правочин, є надання позики позикодавцем та повернення її на певних умовах позичальником. Тобто, умови, передбачені п.п.5 Договору не є завідомо об'єктивно неможливими, адже залежать від поведінки учасників правочину.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 215 ЦК України, позивачем не надано жодного доказу, який вказував би на те, що на момент вчинення правочину - Договору позики від 20 травня 2012 року, сторонами правочину було порушено хоча б одну з вимог, передбачених ст. 203 ЦК України.

Процесуальними нормами передбачено як право на участь у дослідженні доказів, так і обов'язок із доказування обставин при невизнанні їх сторонами (ст. 60 ЦПК України).

Позивачем жодним чином не доведено обставини, на які останній посилається при обґрунтуванні позовних вимог, а відтак заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 169, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 12 січня 2015 року на земельну ділянку, площею 0,1653 га, кадастровий номер 02 006 0007, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: