АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №211/6738/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/577/К/15 суддя Сарат Н.О.
Категорія - 57 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

Іменем України

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі - Булах К.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Особи, що беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" (надалі - ТОВ "ЛК "Автофінанс") про захист прав споживача, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, посилаючись на те, що 02 липня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №010270 з метою придбання автомобіля марки Фольксваген Поло вартістю 150 000,00 грн.

Всі переговори щодо цього договору та його укладення здійснювалися із представником ТОВ "ЛК "Автофінанс" - Дмитришиною Є.В. за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Миру, будинок №41, тоді як сама компанія знаходиться у місті Києві.

При цьому, при укладенні договору йому не було надано жодної інформації щодо технічних характеристик предмета лізингу, а представник ТОВ "ЛК "Автофінанс" запевнила, що він матиме змогу оглянути автомобіль після сплати авансового платежу.

Сплативши аванс у розмірі 22 500,00 грн., ОСОБА_2 звернувся до офісу ТОВ "ЛК "Автофінанс" у місті Кривому Розі, де довідався, що офіційного офісу ТОВ "ЛК "Автофінанс" у місті Кривому Розі не має, а автомобіль він зможе оглянути після сплати авансового платежу у розмірі 75 000,00 грн.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачем порушено його права, як споживача, щодо надання достовірної інформації про предмет лізингу, що призвело до введення його в оману щодо умов договору та порядку його виконання, а тому він звернувся до ТОВ "ЛК "Автофінанс" із повідомленням про розірвання договору та висунув вимогу про повернення сплачених раніше коштів у розмірі 22 500,00 грн., однак, ТОВ "ЛК "Автофінанс" визнало його право на повернення авансового платежу лише у розмірі 5 250,00 грн., які не повернув до теперішнього часу.

Посилаючись на положення ст. 12 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо права споживача розірвати договір у здійснення правочину поза межами торговельного або офісного приміщення та обов'язку виконавця повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору, просив суд: розірвати договір фінансового лізингу та стягнути на його користь сплачений аванс.

Уточнивши позовні вимоги, та посилаючись на те, що пункт 10.11 договору фінансового лізингу суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", є несправедливим та його наслідком є суттєвий дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачу, позивач просив суд: визнати недійсними умови пункту 10.11. договору фінансового лізингу №010270 від 2 липня 2014 року з моменту укладення договору; розірвати договір фінансового лізингу №010270 від 2 липня 2014 року; стягнути з ТОВ "ЛК "Автофінанс" на його користь 19 329,90 грн., в тому числі борг в розмірі 17 250,00 грн., інфляційне збільшення суми боргу 1 851,88 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 228,01 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Так, суд невірно визначив предмет лізингу та прийшов до хибного висновку, що надання послуг фінансового лізингу є виключним видом господарської діяльності ТОВ "ЛК "Автофінанс".

Прийшовши до висновку про те, що сторони досягли всіх істотних умов договору, суд не взяв до уваги той факт, що він не містить жодних обов'язкових технічних характеристик автомобіля, який є предметом лізингу, а тому відсутні підстави вважати, що позивач отримав повну інформацію про положення договору.

Судом проігноровано твердження позивача щодо укладення договору лізингу поза межами місцезнаходження надавача послуг та не надано належного обґрунтування неможливості застосування до правовідносин сторін норм Закону України "Про захист прав споживача", які зазначені в уточненій позовній заяві.

Крім того, позивачу незрозуміле рішення суду в частині обґрунтування щодо неможливості повернення реєстраційного платежу у розмірі 15 000,00 грн. та авансу у розмірі 7 500,00 грн., оскільки ним такі позовні вимоги не заявлялися.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 липня 2014 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ "ЛК "Автофінанс" договір фінансового лізингу, який на час ухвалення рішення по справі розірваний та позивачеві повернуто грошову суму в розмірі 5 250,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, підписуючи договір лізингу мав змогу ознайомитися з його умовами, зокрема, з п. 10.11 договору про те, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачу не повертається комісія за організацію договору. Крім того, договір між сторонами розірваний та позивачу виплачено всі суми, передбачені умовами договору фінансового лізингу №010270 від 2 липня 2014 року.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 10.11 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Позивач посилаючись не те, що п. 10.11. Договору фінансового лізингу встановлені жорсткі штрафні санкції при розірванні договору до сплати авансового платежу, не наводить жодних доказів про те, в чому саме полягає дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін та чим дана умова договору завдає йому шкоди, адже відповідальність сторін за даним договором визначена розділом 10 та містить 13 пунктів, 12 із яких позивач не вважає несправедливими.

Крім того, лізингоодержувач не позбавлений можливості щодо ініціювання перед лізингодавцем внесення змін та доповнень до умов договору.

Таким чином, враховуючи доводи позивача на обґрунтування заявлених позовних вимог, письмові заперечення представника відповідача, проаналізувавши укладений договір фінансового лізингу в сукупності з положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що договір між сторонами був укладений внаслідок їх волевиявлення, не мав на меті ввести в оману позивача, в судовому засіданні не встановлено, що умови п. 10.11 договору фінансового лізингу є несправедливими, а тому правомірно ухвалив рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Як вбачається з п. 10.11 Договору фінансового лізингу №010270 від 2 липня 2014 року, у випадку розірвання даного Договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного Договору лізингоодержувачу не повертається (а.с. 9).

Таким чином, сторони при укладенні договору між собою погодили, що його розірвання можливо за ініціативою лізингоодержувача (ОСОБА_2) й до сплати авансового платежу, однак це тягне за собою штрафні санкції передбачені п. 10.11. Договору.

Оскільки на момент розгляду справи Договір фінансового лізингу №010270 від 2 липня 2014 року є розірваним та позивачеві повернуто кошти у розмірі передбаченому п. 10.11. цього Договору колегія суддів, враховуючи положення ст. 15 ЦПК України щодо можливості судового захисту лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про розірвання цього Договору та стягнення всіх коштів, сплачених на його виконання.

Так, згідно п. 1.2., п. 1.7. п. 8.1. Договору та Додатків до нього авансовий платіж за даним договором становить 50% від вартості Предмета лізингу - 75 000,00 грн. (150 000,00 грн./2=75 000,00 грн.).

Згідно п. 1.7. Договору та Додатків до нього комісія за організацію даного Договору становить 10% від вартості Предмета лізингу - 15 000,00 грн. (150 000,00 грн. х 10%/100% = 15 000,00 грн.).

Згідно квитанції від 02.07.204 року ОСОБА_2 сплачено за Договором фінансового лізингу №010270 від 2 липня 2014 року 22 500,00 грн. (а.с. 14), із яких відповідачем у відповідності до умов Договору було спрямовано на оплату комісії за організацію даного Договору 15 000,00 грн. та на оплату частини авансового платежу - 7 500,00 грн.

Оскільки, ОСОБА_2 звернувся до ТОВ "ЛК "Автофінанс" із заявою про розірвання Договору фінансового лізингу №010270 від 2 липня 2014 року до сплати авансового платежу в повному обсязі, то поверненню підлягає лише частина сплаченого авансового платежу за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання Договору у розмірі 30% від сплаченої суми авансових платежів.

Таким чином, при сплаті ОСОБА_2 в рахунок погашення авансових платежів 7 500,00 грн., поверненню підлягає 5 250,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 7 500,00 грн. х 30%/100% = 2 250,00 грн. (30% від сплаченої суми авансових платежів); 7 500,00 грн. - 2 250,00 грн. = 5 250,00 грн., і саме цю суму було йому повернуто ТОВ "ЛК "Автофінанс" (а.с. 35).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно вдався до аналізу правових підстав для повернення позивачеві сплачених ним авансу у розмірі 7 500,00 грн. та реєстраційного платежу (комісії за організацію договору) в розмірі 15 000,00 грн. колегією суддів відхиляються, оскільки ОСОБА_2 заявлено позовні вимоги про повернення всіх коштів сплачених на користь ТОВ "ЛК "Автофінанс" згідно Договору фінансового лізингу №010270 від 2 липня 2014 року до яких входять авансові платежі та комісія за організацію договору, а згідно ст. 214 ЦПК України на суд покладено обов'язок з'ясувати всі обставини справи та правовідносини сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги той факт, що Договір не містить жодних обов'язкових технічних характеристик автомобіля, який є предметом лізингу, та укладений поза межами місцезнаходження надавача послуг, колегією суддів відхиляються, як такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки предметом даних позовних вимог є розірвання договору, а не визнання його недійсним.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: