У х в а л а

27 травня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів:Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - комунальне підприємство «Комінтех», про усунення перешкод в користуванні приватною власністю, вселення в квартиру та реєстрацію у ній, та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області, третя особа - Червоноградський міський сектор Державної міграційної служби України у Львівської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, визнання недійсною доприватизацію квартири, за заявою ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнень просили: скасувати реєстрацію ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1; скасувати особовий рахунок № НОМЕР_1, відкритий в КП «Комінтех» на ім'я ОСОБА_7; зобов'язати КП «Комінтех» відкрити такий особовий рахунок на ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не чинити їм перешкод в користуванні жилим приміщенням указаної квартири шляхом надання ключів від вхідних дверей квартири, будинкової книги і технічного паспорту на неї та надання вільного доступу до квартири; вселити їх в квартиру та зобов'язати КП «Комінтех» та ВГІРФО Червоноградського МВ ГУ МВС України зареєструвати їх в цій квартирі; стягнути з ОСОБА_6 витрати на правову допомогу; усунути перешкоди в користуванні приватною власністю - квартирою АДРЕСА_1.

У січні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнень просив: визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування квартирою у зв'язку з вибуттям в інше місце проживання; визнати недійсною доприватизацію квартири, проведену на підставі рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради № 420 від 23 листопада 1995 року та скасувати це рішення; визнати незаконним набуття ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності на квартиру; визнати недостовірною довідку № 1235, видану Домоуправою № 1 м. Червонограда, про склад сім'ї в частині прописки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартирі з 18 вересня 1992 року та записів в поквартирній картці щодо прибуття ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та вибуття ОСОБА_6; зобов'язати приватизаційний орган Червоноградської міської ради відновити його приватизаційні документи в редакції 1993 року і видати нове свідоцтво про право власності на квартиру тільки на нього одного.

Рішенням Червоноградського міського суду від 27 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано недійсними рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області № 420 від 23 листопада 1995 року «Про передачу квартир державного житлового фонду в особисту власність громадян м. Червонграда» в частині внесення змін в розпорядження виконкому № 254 від 16 липня 1993 року про доповнення п. 2.18 даного розпорядження та свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 19 липня 1993 року, видане органом приватизації державного житлового фонду Червоноградської міської ради Львівської області, в частині належності даної квартири на праві приватної спільної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2014 року рішення місцевого суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_6 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в цій частині. Рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_6 В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2015 року відмовлено ОСОБА_6 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вищезазначені судові рішення.

18 квітня 2015 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2015 року.

У заяві ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2015 року та направити справу на новий касаційний розгляд, на підставі пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

Як приклад неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції статей 261, 267 ЦК України, заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2011 року, 10 грудня 2014 року.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Перевіривши наведені в заяві ОСОБА_6 доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Постановляючи ухвалу від 6 лютого 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції, які, установивши, що позивачем ОСОБА_6 не наведено жодної поважної причини пропуску строку позовної давності, відмовив у позові, на підставі статі 267 ЦК України.

Разом із тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2011 року, 10 грудня 2014 року, які надані заявником для порівняння, не міститься правової позиції щодо застосування 261 та 267 ЦК України, суд касаційної інстанції посилався на порушення судами вимог статей 214, 215 ЦПК України, зокрема, що судами не встановлено чи мали місце обставини, якими позивач обґрунтовував поважність причин пропущення строку на звернення до суду.

Таким чином, порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин неоднаково застосував норми статей 261, 267 ЦК УКраїни, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.

Оскільки зі змісту наведеного судового рішення та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини, у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - комунальне підприємство «Комінтех», про усунення перешкод в користуванні приватною власністю, вселення в квартиру та реєстрацію у ній, та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області, третя особа - Червоноградський міський сектор Державної міграційної служби України у Львівської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, визнання недійсною приватизацію квартири, за заявою ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2015 року відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді:Сімоненко В.М.
Гуменюк В.І. Охрімчук Л.