У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ЧерненкоВ.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: прокуратура Маньківського району Черкаської області, ОСОБА_5, служба у справах дітей Маньківської районної державної адміністрації Черкаської області, про скасування свідоцтва про право на спадщину та продовження строку для прийняття спадщини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати - ОСОБА_6, яка на випадок своєї смерті 28 жовтня 2010 року зробила заповідальне розпорядження на користь ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та ОСОБА_4, яка 30 липня 2014 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Зазначала, що у зв'язку з наявністю заповіту вона заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавала. Згодом вона дізналась, що ОСОБА_4 отримує орендну плату за користування земельною ділянкою її матері на підставі довідок Добрянської сільської ради Черкаської області, а не на підставі свідоцтва про право на спадщину. Зазначала, що, ознайомившись з копією заповіту від 28 жовтня 2011 року нею було виявлено, що рукописний текст та підпис у заповіті виконані не її матір'ю, а іншою особою. Крім того, на момент складання заповіту її мати не могла самостійно пересуватись та писати. Також в заповіті не зазначено, що його посвідченого посадовою особою органу місцевого самоврядування з виїздом до заповідача та не зазначено про присутність свідків при його посвідченні.

Ураховуючи наведене, позивачка просила скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30 липня 2014 року, продовжити їй строк для прийняття спадщини та стягнути з ОСОБА_4 понесені нею судові витрати, на оплату судового збору у розмірі 243 грн 60 коп., витрати на оплату судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову у розмірі 121 грн 80 коп. та витрати, пов'язані з наданням їй правової допомоги у розмірі 4 тис. грн.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 4 тис. грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зіст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено, що при складанні заповідального розпорядження від 28 жовтня 2010 року було порушення вимог ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та виходив із того, що на момент вчинення заповіту ОСОБА_6 за своїм психічним станом будь-яким хронічним стійким психічним розладом, тимчасовим розладом психічної діяльності не страждала і була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, доказам, наданим сторонами та правильно оціненим судом, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до вимог ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цідильною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Судами встановлено, що ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження на все своє майно на корись ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ОСОБА_4. Даний заповіт був посвідчений у передбаченому законом порядку секретарем Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області Когут О.Г.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про нотаріат» якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати угоду, заяву чи інший документ, за його дорученням і в його присутності та в присутності нотаріуса або іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, угоду, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчу вальному написі. Угоду не може підписувати особа, на користь якої або за участю якої її посвідчено.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просила визнати заповіт недійсним з підстав недодержання в момент вчинення цього правочину вимог порядку його підписання.

Статтею 203 ЦК України визначено вимоги, додержання яких необхідне для чинності правочину.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Суд зазначене врахував та на підставі належним чином оцінених доказів дійшов до вірного висновку про те, що позивачкою не доведено, що заповідальне розпорядження від 28 жовтня 2010 року складено з порушенням вимог, передбачених ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, зокрема щодо стягнення з позивачки на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Стягуючи судові витрати суд зазначив одне речення про те, що судові витрати слід розподілити між сторонами згідно ст. 88 ЦПК України.

У п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. ст. 79, 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд не врахував наведене, не з'ясував, чи ОСОБА_4 документально підтвердила та доведела витрати на правову допомогу, зокрема, чи надала розрахунок таких витрат.

За таких обставин, суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не врахував, зазначені положення закону до уваги не прийняв, доводів апеляційної скарги щодо витрат на правову допомогу не перевірив й дійшов до передчасного висновку про те, що витрати на правову допомогу, понесені ОСОБА_4, підлягають відшкодуванню.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 серпня 2015 року в частині розподілу судових витрат скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко