АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №22-ц/796/274/2015 головуючий у 1-й інстанції: Колдіна О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Шахової О.В.

суддів: Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідачів без самостійних вимог: Міністерство оборони України, Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення та стягнення заборгованості по оплаті за проживання, за апеляційною скаргою Київського національного університету імені Тараса Шевченка на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов договору «Про підготовку спеціалістів» від 11 вересня 1995 року та додаткових угод до нього № 07-94 від 21 лютого 1997 року, № 07-94-1 від 28 жовтня 1998 року Київський національний університет ім. Т.Шевченка передав у користування Міністерству оборони України блок-секції у гуртожитку АДРЕСА_1 для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей на термін навчання. 22 грудня 1997 року було укладено договір № 135 про підготовку спеціалістів, до якого 19 серпня 2009 року було укладено додаткову угоду № 303/44/09. Відповідно до умов даного договору Міністерство оборони України зобов'язалось після введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2 в м. Києві вивільнити та передати позивачу житлові кімнати у студентському гуртожитку № 11. Зазначене відселення Міністерство оборони України повинно було провести до кінця 2011 року. З 1 січня 2012 року КНУ ім. Т. Шевченка не має жодних договірних відносин з Міністерством оборони України. Також позивач зазначав, що відповідно до умов укладених між Університетом та Міністерством оборони України договорів сім'ї військовослужбовців повинні були сплачувати за проживання особисто. Розмір оплати встановлюється за згодою сторін. У зв'язку з неналежним виконання свого обов'язку по оплаті за проживання у гуртожитку у відповідачів виникла заборгованість.

Посилаючи на наведене, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивач просив суд виселити відповідачів на підставі ст. 116 ЖК України із кімнат АДРЕСА_3 на праві повного господарського відання, оскільки при їх вселенні не були дотримані вимоги ст.128 ЖК України щодо порядку надання житлової площі в гуртожитку і вони займають дані жилі приміщення самовільно без наявної підстави, визначеної законом. Також позивач, посилаючись на положення ст.ст. 639, 903 ЦК України і те, що між сторонами укладена усна угода про надання послуг, Університетом надаються житлово-комунальні послуги, створюються всі належні умови для проживання в гуртожитку, а відповідачі частково оплачують зазначені послуги, просив суд стягнути з відповідачів заборгованість по оплаті за проживання в гуртожитку

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2014 року у задоволенні позову КНУ ім. Т. Шевченка відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі КНУ ім. Т. Шевченка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає,зокрема, що відповідачі до гуртожитку № 11, що належить університетові, були заселені в порядку виключення в рамках співпраці між університетом та Міністерством оборони України, яка закінчилась 31 грудня 2011 року разом із договірними зобов'язаннями сторін. Таким чином, позивач просив суд виселити відповідачів із займаних ними кімнат у гуртожитку № 11 університету, як таких, що не мають законних підстав на проживання в ньому. Апелянт вважає, що судом не враховано, що університету належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що відповідачі займають 5 ліжко-місць в гуртожитку № 11 (що становить дві кімнати), права університету, як власника майна порушуються, оскільки він позбавлений можливості в повному обсязі використовувати всі свої права щодо належного йому майна, визначених статутними обов'язками, а саме - надання ліжко-місць особам, що навчаються. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відносини що склалися між університетом та Міністерством оборони України не створюють для університету, як для власника майна, жодних зобов'язань. Більш того, в договорах між вищевказаними сторонами не встановлена відмова університету від права користування належним йому майном після закінчення терміну дії останнього. Враховуючи те, що відповідачі не є студентами або робітниками університету, вони не маю права на проживання в студентському гуртожитку. Тобто, відповідачі порушують права університету, як власника майна, та не дають можливості використовувати його для виконання статутних зобов'язань.

На думку апелянта твердження суду про те, що саме Міністерство оборони України, а не університет, надавало житлові кімнати в гуртожитках університету відповідачам є безпідставним. Міністерство оборони України не є власником майна університету, ніколи не отримувало його в користування, гуртожитки не перебувають на його балансі, а отже Міністерство ніяким чином не могло розпоряджатися неналежним йому майном.

Послуга з проживання надавалась безпосередньо відповідачам. Факт надання послуги визнається обома сторонами, а тому скаржник вважає, що послуга з проживання в гуртожитку надається на підставі усного договору про її надання, а отже відповідачами за порушення зобов'язань за цим договором мають бути саме особи, які її отримують.

Калькуляції університету повністю відповідають вимогам норм чинного законодавства, які мають вищу юридичну силу ніж Додаткова угода № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року до Договору № 135 «Про підготовку спеціалістів» від 22 грудня 1997 року, умов якої притримувалися відповідачі.

Протягом терміну проживання відповідачів у гуртожитку № 11 їм нараховувалася оплата за проживання з розрахунку п'яти ліжко-місць, які вони займали, відповідно до вартості, затвердженої наказами ректора на підставі калькуляцій.

КНУ ім. Т. Шевченка є цивільним навчальним закладом,в гуртожитках якого мають право проживати на період навчання особи, що навчаються в університеті, та інші особи (як виняток, за дозволом керівництва). Оскільки, категорії «військовослужбовці» у калькуляції вартості проживання та, відповідно, наказах ректора про встановлення вартості проживання не може бути, тому сім'я відповідачів мала здійснювати оплату проживання в гуртожитку згідно вартості, встановленої для категорії «інші особи». Вартість проживання в гуртожитках університету визначається наказами ректора на підставі калькуляції з урахуванням вимог нормативних актів, які регулюють дані правовідносини.

В судове засідання суду апеляційної інстанції представник позивача не з‛явився про день і час розгляду заяви повідомлений за законом належно,його неявка, відповідно до ч.2 ст. 305 ЦК не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідачі та представник третьої особи МОУ проти апеляційної скарги заперечували та вважали, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що починаючи з 1995 року між КНУ ім. Т. Шевченка та Міністерством оборони України було укладено ряд договорів (Договір № 135 від 22 грудня 1997 року; Договір про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року; Договір № 67 від 24 липня 2006 року) та додаткових угод до них про підготовку спеціалістів та про надання в тимчасове користування приміщень Міністерству оборони України.

Згідно з умовами договору «Про підготовку спеціалістів» від 11 вересня 1995 року та додаткових угод до нього № 07-94 від 21 лютого 1997 року, № 07-94-1 від 28 жовтня 1998 року КНУ ім. Т. Шевченка передав у користування Міністерству оборони України блок-секції у гуртожитку АДРЕСА_1 у місті Києві для проживання офіцерів, офіцерів-слухачів та членів їх сімей на термін навчання.

Пунктом 6 додаткової угоди від 28 жовтня 1998 року № 07-94-1, яким внесено зміни до п. 2.10 договору від 11 вересня 1995 року, встановлено, що сім'ї військовослужбовців, оплату за проживання проводять особисто в бухгалтерію університету, розмір якої визначається за згодою сторін.

Окрім вищезазначеного Договору, 22 грудня 1997 року було укладено Договір № 135 про підготовку спеціалістів. Також, з сім'ями військовослужбовців було укладено Додаткову угоду № 303/44/09 від 19 серпня 2009 року.

Відповідно до розділу 2 зазначеної додаткової угоди Міністерство оборони України зобов'язалося після введення в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_2 у місті Києві вивільнити та передати університетові житлові кімнати в студентському гуртожитку № 11 зайняті десятьма сім'ями військовослужбовців у тому числі звільнених у запас або відставку.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі вищезазначених договорів 15 вересня 2001 року були заселені до кімнат №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 гуртожитку АДРЕСА_1 у місті Києві.

Згідно з п. 2.2. додаткової угоди міністерство зобов'язалося протягом 2010 року провести відселення решти сімей військовослужбовців, які проходять військову службу, і передати університету вивільнені житлові кімнати в студентському гуртожитку № 11.

Відповідно до п. 2.3. додаткової угоди, до кінця 2011 року Міністерство оборони України мало провести відселення всіх сімей військовослужбовців, звільнених у запас, або відставку, і передати університету вивільнені житлові кімнати в студентському гуртожитку № 11.

Судом установлено, що відповідачі переселені із гуртожитку не були.

Відповідно до ст. 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань Міністерством оборони України, відповідачі не можуть бути виселені як особи, які порушили п. 2.3 додаткової угоди від 19 серпня 2009 року та не підлягають під категорію осіб, які можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, оскільки відсутні докази для вірного нарахування належних до сплати сум.

Зазначений висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом правильно застосовано.

Під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Київського національного університету імені Тараса Шевченка відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 9 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: