Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Луцької міської ради Волинської області, третя особа - публічне акціонерне товариство "Гнідавський цукровий завод", про визнання приміщення непридатним для проживання та зобов'язання надати інше жиле приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з жовтня 1984 року вона разом з членами сім'ї проживає і зареєстрована у гуртожитку, який розташований на території публічного акціонерного товариства "Гнідавський цукровий завод" (далі - ПАТ "Гнідавський цукровий завод" за адресою: м. Луцьк, вул. Агрономічна, 2/1, і перебуває на квартирному обліку у загальній черзі за місцем проживання. Підставою взяття на чергу є невідповідність житла санітарним і технічним умовам. Зазначає, що вона та її сім'я підлягає негайному відселенню, оскільки будинок гуртожитку не належить ні до державного ні до громадського житлового фонду, є нежилим приміщенням, перебуває на балансі ПАТ "Гнідавський цукровий завод" як склад готової продукції, за даними бухгалтерського обліку заводу рахується як склад-гуртожиток. Луцька міська рада Волинської області відмовила в задоволенні заяви про включення до списків на позачергове забезпечення житлом та відселення з наданням іншого благоустроєного житла. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила задовольнити її позовні вимоги й визнати приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, непридатним для проживання та зобов'язати Луцьку міську раду Волинської області надати благоустроєне житло для відселення її й членів її сім'ї із непридатного житла.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2014 року, залишеними без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне приміщення не є житловим, не відноситься до об'єктів житлового чи громадського фонду, а ОСОБА_3 з членами її сім'ї заселена в спірне приміщення з порушенням вимог закону. Правові підстави для включення ОСОБА_3 та членів її сім'ї до списку осіб, які мають право на першочергове отримання житла, та надання жилого приміщення для відселення відсутні, оскільки вирішення зазначеного питання має здійснюватись у визначеному законодавством порядку й не повинно порушувати прав і законних інтересів інших осіб, які перебувають на квартирному обліку.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету відкритого акціонерного товариства "Гнідавський цукровий завод" від 15 жовтня 1984 року ОСОБА_4 як працівнику заводу видано ордер від 15 жовтня 1984 року на право зайняття ним площі в гуртожитку № 2 заводу.

Згідно довідки ЖКВ ВАТ "Гнідавський цукровий завод" від 06 вересня 2010 року у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6

З 15 серпня 1980 року ОСОБА_3 перебуває на квартирному обліку для отримання державного житла в загальній черзі.

Рішенням виконкому Луцької міської ради Волинської області від 15 листопада 2007 року ОСОБА_3 взята на квартирний облік при виконкомі Луцької міської ради Волинської області для отримання державного житла до загальної черги за № 104 з сім'єю в складі ОСОБА_6

Згідно довідки ПАТ "Гнідавський цукровий завод" приміщення гуртожитку, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, перебуває на балансі підприємства.

Відмовляючи у задоволенні позову й зазначаючи, що спірне приміщення не є житловим, не відноситься до об'єктів державного чи громадського житлового фонду, позивачка разом з членами сім'ї була заселена в нього з порушенням законодавства, суд першої інстанції не звернув уваги та не дав належної оцінки доводам позивачки, що в приміщенні складу знаходиться гуртожиток для сезонних працівників, а відтак є підстави вважати, що воно є житловим, не надав належної оцінки доводам позивачки, що вона заселена в спірне приміщення на підставі ордера, який є чинним, у встановленому законодавством порядку не визнаний недійсним, залишив поза увагою, що спірне приміщення перебуває на балансі заводу.

Згідно з актом візуального обстеження технічного стану пристосованого приміщення гуртожитку ПАТ "Гнідавський цукровий завод", що розташований за адресою: АДРЕСА_1, складеного 18 липня 2006 року комісією в складі представників Луцької облдержадміністрації та Луцької райдержадміністрації, будівля непридатна для подальшої експлуатації і потребує невідкладного технічного обстеження (а.с. 101 - 102).

Висновком будівельно-технічної експертизи, складеним 30 серпня 2010 року Волинською торгово-промисловою палатою, встановлено, що частина будівлі складу-гуртожитку по своїм об'ємно-планувальним та конструктивним рішенням не відповідає вимогам ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення", в тому числі по санітарно-гігієнічним вимогам та інженерному обладнанню, а також вимогам ДБН 360-92 "Планування і забудова міських та сільських поселень" та Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і непридатна для постійного проживання (а.с. 18 - 23).

Відповідно до статті 110 ЖК України громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо: будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню; будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом; будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий.

Згідно з частиною другою статті 111 ЖК України якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, у зв'язку з непридатністю для проживання підлягає знесенню або будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий, інше благоустроєне жиле приміщення надається виселюваним державною, кооперативною або іншою громадською організацією, якій належить будинок, що підлягає знесенню, або якій призначається підлягаючий переобладнанню будинок (жиле приміщення), а в разі відсутності цієї організації чи неможливості надання нею жилого приміщення - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Статтею 112 ЖК України передбачено, що якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом, громадянам, виселюваним з цього будинку (жилого приміщення), інше благоустроєне жиле приміщення залежно від належності будинку надається виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів чи державною, кооперативною або іншою громадською організацією, а в разі неможливості надання жилого приміщення цією організацією - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що відсутність рішення про визнання будинку непридатним для проживання або таким, що загрожує обвалом не є підставою для відмови у виселенні з такого житла з наданням іншого благоустроєного приміщення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Установлено, що ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про визнання займаного приміщення непридатним для проживання та відселення з нього з наданням іншого житла в порядку статей 6 - 7, 110 - 111, 113 ЖК України.

Однак, вирішуючи спір суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, що є грубим порушенням норм процесуального права, оскільки відмовив у задоволенні позову на підставі статей 43, 46 ЖК України та пункту 38 Правил обліку громадян, затверджених постановами Ради Міністрів УРСР і Української Республіканської Ради Професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, зокрема за відсутності правових підстав для включення позивачки до списку осіб, які мають право на першочергове отримання житла, а також у зв'язку з тим, що надання житла не повинно порушувати прав та законних інтересів інших осіб, які перебувають на квартирному обліку перед позивачкою.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 15 ЖК України надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету міської ради.

Таке ж саме положення зазначено і в статті 111 ЖК України.

Зазначені повноваження є делегованими виконавчому комітету державою (стаття 30 Закону України "Про місцеве самоврядування".

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував зазначені вимоги закону, не встановив власника спірного приміщення, не з'ясував до чиєї компетенції належить у даному випадку вирішення питання про надання житла в разі відселення, в зв'язку із чим не перевірив, чи належний в розумінні ст. 16 ЦК України позивачем обрано спосіб захисту порушеного права; не звернув уваги, що згідно довідки ПАТ "Гнідавський цукровий завод" (а.с. 94) спірне приміщення перебуває на балансі заводу, який залучено до участі в справі в якості третьої особи, хоча згідно зі статтями 110 - 112 ЖК України саме на власника будинку покладається обов'язок забезпечити іншим житлом громадян, що підлягають виселенню, та у порушення норм процесуального права не вирішив питання про залучення ПАТ "Гнідавський цукровий завод" в якості відповідача; крім того, не вирішив питання про залучення до участі в справі виконкому Луцької міської ради Волинської області. Отже, всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: не роз'яснив позивачу його права уточнити позовні вимоги з метою визначення ефективного способу захисту свого права та не попередив останнього про наслідки невчинення вказаної процесуальної дії, в зв'язку із чим не вирішив спір по суті.

Згідно з висновком будівельно-технічної експертизи, складеним 30 серпня 2010 року Волинською торгово-промисловою палатою, а також актом візуального обстеження технічного стану пристосованого приміщення гуртожитку ПАТ "Гнідавський цукровий завод", що розташований за адресою: АДРЕСА_1, складеного 18 липня 2006 року комісією в складі представників Луцької облдержадміністрації та Луцької райдержадміністрації, будинок гуртожитку не придатний для проживання і потребує невідкладного технічного обстеження.

Суд першої інстанції не дослідив докази на підтвердження наведеного, у порушення статей 10, 60, 133, 143 ЦПК України не призначив експертизи, хоча таке клопотання стороною заявлялось.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував всі обставини справи, не дослідив всі докази та не надав їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду без змін.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі частини другої статті 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська