Номер провадження: 22-ц/785/1917/15
Головуючий у першій інстанції Жуган Л.В.
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Фальчука В.П.,

суддів Троїцької Л.Л., Таварткіладзе О.М.,

секретаря Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року, в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, набутого в шлюбі, -

встановила;

07.04.2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про поділ спільно набутого майна, посилаючись на наступні обставини:

Починаючи з 1999 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, проживали разом та вели спільне господарство, а 04.06.2005 року зареєстрували шлюб в органах РАГСу. Спільною працею та за спільні кошти вони придбали АДРЕСА_1 та автомобіль "ДЄУ ЛАНОС" 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, які зареєстрували на відповідача. Оскільки сім'я розпалася, позивач просить поділити спільно набуте майно, стягнувши з відповідача на її користь вартість ? частини автомобіля, та визнати за нею право власності на ? частину АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що відповідно до ст.74 СК України, АДРЕСА_1 є їх сумісною власністю, і підлягає поділу між ними у рівних частках

Представник відповідача позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання за нею права власності на ? частину автомобіля визнав у повному обсязі, інші позовні вимоги не визнав вказуючи, що квартиру він придбав за особисті кошти.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.11.2010 року задоволена заява ОСОБА_4 про забезпечення її позову, та судом накладений арешт на АДРЕСА_1 посилаючись на те, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені у повному обсязі. Суд визнав за позивачем право власності на ? частину АДРЕСА_1, і стягнув з відповідача на її користь вартість 1/2 частини автомобіля марки "ДЄУ ЛАНОС" у розмірі 55161 грн. 38 коп..

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду в частині визнання за позивачем права власності на ? частину АДРЕСА_1 скасувати у зв'язку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні цієї частини вимог, та зняти арешт зі спірної квартири.

За правилами ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, що оскаржене, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав;

Згідно п.3п.4ч.1ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи за нею право власності на ? частину АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з того, що на час придбання цього житла позивач і відповідач проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, та за спільні кошти і спільною працею придбали це майно. Оскільки право власності на квартиру у відповідача виникло після реєстрації цього права у відповідних органах, тому до правовідносин, які виникли між сторонами у справі підлягають застосуванню норми чинного Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони не відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом першої інстанції вказані норми права не виконані у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.3ст.10, ч.1ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.03.2001 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ фірма "Консоль ЛТД" договір про спільну діяльність та пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку. За умовами цього договору відповідач взяв на себе зобов'язання своїми грошовими коштами приймати участь у будівництві, а товариство взяло на себе зобов'язання побудувати таке житло, та передати його у власність ОСОБА_2.

ОСОБА_2 свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, та перерахував ТОВ фірма "Консоль ЛТД" грошові кошти у повному розмірі, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру, які виписані на його ім'я. Так, 02.04.2001 року відповідач перерахував забудовнику 39668 грн. 54 коп., 07.04.2001 року - 30859 грн. 23 коп., 08.01.2002 року - 30566 грн., 13.07.2002 року - 14560 грн., 11.11.2002 року - 14839 грн. 83 коп..

03.06.2004 року відповідно до умов вказаного вище договору ТОВ фірма "Консоль ЛТД" передала ОСОБА_2 у власність АДРЕСА_1, та виконавчим комітетом Одеської міської ради відповідачу було видане свідоцтво про право власності на це майно. Право власності ОСОБА_2 на цю квартиру було зареєстроване у Комунальному підприємстві "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 07.06.2004 року.

04.06.2005 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєстрували шлюб, а 27.07.2007 року придбали легковий автомобіль "ДЄУ ЛАНОС" 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрували на ім'я відповідача.

Таким чином, судом правомірно встановлено, що право власності на спірну квартиру виникло у відповідача з 07.06.2004 року (до реєстрації шлюбу з позивачем), а право спільної сумісної власності на автомобіль виникло у сторін з 27.07.2007 року, з часу його придбання.

Згідно ст.74 СК України, якщо чоловік і жінка проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п.1п.3ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Відповідачем доведено наданими доказами, що вартість АДРЕСА_1 була сплачена ним особисто забудовнику ТОВ фірма "Консоль ЛТД" у повному обсязі у період часу з 02.04.2001 року по 11.11.2002 року, а право власності на це житло у цього виникло після державної реєстрації цього права у КП "ОМБТІ та РОН" 07.06.2004 року.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги докази відповідача, та безпідставно прийняв до уваги пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які свідчили про те, що сторони у справі проживаючи однією сім'єю з 1999 року без реєстрації шлюбу, брали у них в борг грошові кошти на придбання квартири, які потім повертали у визначений строк. Крім того, суд прийняв до уваги довідку про доходи, які отримала ОСОБА_4 у 2001 році у розмірі 841 грн. 74 коп., у 2002 році - 4011 грн. 73 коп., 2003 році - 3234 грн. 55 коп., у 2004 році - 4249 грн. 84 коп., у 2005 році - 973 грн. 94 коп., визнавши їх вкладом позивача у будівництво спірної квартири.

Колегія суддів визнає, що оскільки позивач не знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем на час укладення ним договору про спільну діяльність та пайову участь у будівництві багатоквартирного житлового будинку, відсутні правові підстави для визнання вкладених у будівництво спірної квартири коштів спільною сумісною власністю подружжя, так як факт проживання однією сім'єю, відповідно ст.74 СК України, може бути встановлений судом лише з 01 січня 2004 року, оскільки встановлення фактів проживання однією сім'єю у період до 01 січня 2004 року законодавством не передбачено. Відповідно, може бути визнано об'єктом спільної сумісної власності майно, придбане за час спільного проживання після 01 січня 2004 року.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_4, вона не просила суд встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, з 01.01.2004 року по день реєстрацію шлюбу (06.06.2005 року). Але суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, безпідставно встановив факт спільного проживання сторін однією сім'єю до реєстрації шлюбу та безпідставно визнав участь ОСОБА_4 у придбанні спірної квартири своєю працею та особистими коштами.

Колегія суддів визнає, що суд першої інстанції в порушення ч.2ст.59 ЦПК України прийняв до уваги пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 щодо боргових зобов'язань сторін у справі, незважаючи на те, що такі обставини можуть підтверджуватися лише певними засобами доказування.

Так, відповідно до п.2ч.1ст.44 ЦПК України в редакції 1963 року (яка діяла на час укладання договорів позики, про що свідчили свідки) угоди громадян між собою, повинні здійснюватися у письмовій формі, якщо сума угоди перевищує 100 крб.. Тому, належним доказом укладання договорів позики може бути лише угода, укладена у письмовій формі. Оскільки таких доказів позивачем не надано, то пояснення цих свідків не є безспірним доказом того, що саме такі кошти передавали сторонам у справі, та саме ці кошти були використані ними на придбання спірної квартири. Не є також безспірним доказом і довідки ОСОБА_4 про її заробітну плату за вказаний вище період часу, оскільки неможливо стверджувати, що саме ці кошти були передані на будівництво квартири. Такі докази є припущенням, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Разом з тим, колегія суддів визнає, що надані відповідачем докази сплати ним вартості будівництва квартири є такими, що відповідають вимогам ч.2ст.59 ЦПК України, оскільки передачу грошових коштів можливо зафіксувати лише шляхом видачі іншою стороною фінансових документів - приходних касових ордерів.

На підставі викладеного рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину АДРЕСА_1 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за нею права власності на це майно, так як ці вимоги не доведені позивачем у встановленому законом порядку і спростовуються доказами, наданими відповідачем.

Відповідно до ч.6ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

З огляду на вказану норму процесуального права та приймаючи до уваги, що ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання за нею права власності на ? частину АДРЕСА_1, колегія суддів вважає можливим задовольнити заяву апелянта та скасувати арешт на цю квартиру, який накладений ухвалою суду від 11.11.2010 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та апеляційним судом не перевірялося.

Керуючись ст.304, п.2ч.1ст.307, п.1,4ч.1ст.309 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на ? частину АДРЕСА_1 - скасувати, та в цій частині ухвалити нове рішення:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на ? частину АДРЕСА_1.

Скасувати арешт на АДРЕСА_1, накладений ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2010 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, набутого в шлюбі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, на протязі двадцяти днів, з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.П.Фальчук

Л.Л. Троїцька

О.М.Таварткіладзе