У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_4 Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_6, після смерті якого він є спадкоємцем за заповітом. Вказував, що право на обов'язкову частку після його смерті мала непрацездатна дружина спадкодавця ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадкоємцями за законом після смерті останньої є відповідач у справі - ОСОБА_4, який прийняв спадщину в установленому законом порядку. Позивач зазначив, що після смерті діда прийняв спадщину шляхом вступу до управління нею відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР, у зв'язку з чим, уточнивши позовні вимоги, просив суд встановити факт прийняття ним спадщини, визнати за ним право власності на 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2014 року, позов задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 шляхом вступу в управління спадковим майном.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 на 5/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позовні вимоги є доведеними, що підтверджено належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим порушене право позивача на спадщину підлягає захисту.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що 30 вересня 1996 року ОСОБА_6 складено заповіт, згідно з яким останній заповів ОСОБА_3 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими та побутовими спорудами та будівлями.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, спадкоємцями першої черги після смерті якого стали його син - ОСОБА_4 та його дружина - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

У грудні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до Другої Вознесенської державної нотаріальної контри із заявою про прийняття спадщини, у відповідь на яку отримав довідку-роз'яснення від 18 грудня 2008 року № 1609/2-18, якою йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини (а. с. 14).

Статтею 549 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5, у редакції, що була чинною на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця , та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті діда ОСОБА_6, так як здійснював нагляд за спадковим будинком (у листопаді 2002 року збирав бур'ян, у березні 2003 року вивозив сміття з подвір'я), не відповідає вимогам закону та не підтверджений матеріалами справи, оскільки на час відкриття спадщини спадкоємець був зареєстрований за іншою адресою (АДРЕСА_2).

При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на те, що разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини був зареєстрований ОСОБА_3, що підтверджується копією будинкової книги (а. с. 12-13).

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу судів на те, що оскаржуваними судовими рішеннями за позивачем було визнано право власності на 5/6 частки спадкового будинку з урахуванням частки непрацездатної дружини спадкодавця та наявності у спадкодавця трьох дітей, проте з матеріалів справи та доводів касаційної скарги вбачається, що у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був один син - ОСОБА_4, а не троє дітей, як зазначено у рішенні суду, що впливає на визначення розміру частки позивача у спадковому майні.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

О.В. Умнова