Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/2036/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Кізюн Л.І.
Доповідач - Кабанченко О.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М.,

Желепи О.В.

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Солом'янського району м. Києва - Гордієнко О.М. в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника прокуратури, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення НОМЕР_1 у житловому будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 91,4 кв.м.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення НОМЕР_2 у житловому будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 60,8 кв.м.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор Солом'янського району м. Києва ГордієнкоО.М. просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, на які послався суд. Вказує, що позивачами на підтвердження права власності на нежитлове приміщення не надано жодного правовстановлюючого документа. Судом не надано оцінку тому факту, що будівництво спірного об'єкту здійснювалось в порушення вимог чинного містобудівного законодавства, без належних дозвільних документів, а отже є самочинним будівництвом. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачі звертались до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю з питання прийняття спірного приміщення в експлуатацію. Зазначає також, що справа згідно ст. 114 ЦПК України не підсудна Солом'янському районному суду м. Києва, отже судом порушено норми процесуального закону.

У судове засідання апеляційного суду позивачі та відповідач не явились в третє, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому процесуальним законом порядку засобами поштового зв'язку.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_3 є власником квартири НОМЕР_3 у житловому будинку по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16 вересня 2009 року, а також 1/2 нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_3, загальною площею 216,0 кв.м..

Позивач ОСОБА_4 є власником квартири НОМЕР_4 у житловому будинку по АДРЕСА_1 Київської області, що підтверджується свідоцтвомпро право власності на нерухоме майно від 03 вересня 2009 року, та також 1/2 нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_3, загальною площею 216,0 кв.м..

Квартири позивачів знаходяться на останньому поверсі багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1. Внаслідок неякісного оздоблення даху будинку в квартирах позивачів постійно затікали ливневі води, що призвело до погіршення умов їх проживання.

Актом «Обстеження технічного стану несучих та захисних конструкцій даху житлового будинку по АДРЕСА_1» від 05 лютого 2013 року встановлено, що несучі і огороджувальні конструкції даху будинку знаходяться в непридатному для нормальної експлуатації технічному стані, частина елементів знаходиться в аварійному стані. При безремонтній експлуатації та додаткових снігових навантаженнях окремі ділянки системи даху існує вірогідність втрати несучої здатності. Для попередження виникнення аварійної ситуації і приведення в належний технічний стан конструкції даху будинку рекомендується виконати його заміну або реконструкцію.

08 квітня 2013 року позивачі уклали договір з відповідачем ОСОБА_5 про здійснення капітального ремонту даху над належними позивачами квартирами по АДРЕСА_1 з улаштуванням мансардного поверху та ремонту офісного приміщення АДРЕСА_3,

Пунктом 3.3. Договору визначено, що відповідач забезпечує закінченнябудівництва у строк 12 календарних місяця, тобто до 08 квітня 2014 року, за умови повного та своєчасного фінансування будівництва замовником - позивачами.

Пунктом 2.3. Договору визначено, що вартість будівництва складає 400 000 грн.

Пунктом 3.4. Договору встановлено, що позивачі проводять фінансування будівництва в рівних частка кожний за наступним графіком: протягом 10 календарних дня після підписання договору - 40 % від вартості будівництва; решта 60 % від вартості будівництва сплачується рівними частками протягом 3 місяців.

Пунктом 5.1. Договору визначено, що після належного виконання сторонами своїх зобов'язань замовники (позивачі) отримують 100% збудованої загальної площі за актом приймання-передачі, що підписується належним чином уповноваженими представниками сторін, а саме: ОСОБА_3 отримує нежитлове приміщення НОМЕР_1 у житловому будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 91,4 кв.м., та 1/2 нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_3, загальною площею 216,0 кв.м., ОСОБА_4 отримує нежитлове приміщення НОМЕР_2 у житловому будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 60,8 кв.м., та 1/2 нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_2, загальною площею 216,0 кв.м.

Після підписання Договору 08 квітня 2013 року позивачами було сплачено авансовий внесок в розмірі 80 000 грн., що підтверджується відповідною розпискою. Відповідач одразу ж розпочав роботи з реконструкції даху, але через декілька місяців зупинив роботи, вимагаючи від позивачів сплатити усю суму по договору та збільшити її у декілька разів, оскільки ринкова вартість будівельних матеріалів суттєво збільшилась.

Позивачі відмовились від задоволення вимог відповідача ОСОБА_5, направили 03 березня 2014 року йому додаткову угоду про розірвання договору та самостійно завершили капітальний ремонт даху з улаштуванням мансардного поверху над квартирами позивачів за адресою: АДРЕСА_1, та ремонт нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_3 за власні кошти та отримали технічні паспорти на влаштовані приміщення.

У липні 2014 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_5, просили ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитловеприміщення НОМЕР_3-а у житловому будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 91,4 кв.м., та 1/2 нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_3, загальною площею 216,0 кв.м.; за ОСОБА_4 -право власності на нежитлове приміщення НОМЕР_4-а у житловому будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 60,8 кв.м. та 1/2 нежитлового офісного приміщення АДРЕСА_3 загальною площею 216,0 кв.м.

Відповідач позов не визнав, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначав, що ним було виконано 80% роботи за договором від 08 квітня 2013 року за власний кошт та власними зусиллями, вважає, що саме він є власником спірних приміщень

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на нежитлове офісне приміщення АДРЕСА_3, і в цій частині рішення суду не оскаржується.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на приміщення по по АДРЕСА_1, суд навів у рішенні зміст ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 181, 321, 328, 331, 386 ч. 2, 392 ЦК України, після чого зазначив, що оцінюючи всі докази в сукупності, суд вважає, що позивачами доведено факт набуття права власності на нежитлові приміщення НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у житловому будинку по АДРЕСА_1.

Судова колегія з таким висновком суду не погоджується, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Ст. 392 ЦК України визначає, що з позовом про визнання права власності може звернутись власник майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що позивач ОСОБА_3 є власником квартири НОМЕР_3, загальною площею 91,4 кв.м., позивач ОСОБА_4 є власником квартири НОМЕР_4, загальною площею 46,3 кв.м., які знаходяться на останньому поверсі багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1

Доказів на підтвердження того, що приміщення або його частина, що розташована на горищі вказаного будинку над квартирами позивачів, було надано у власність позивачам у встановленому законом порядку, а також щодо прийняття до експлуатації новостворених нежилих приміщень та їх державну реєстрацію, позивачами не надавалось.

Крім того, відповідно до п. п. 1,2 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 будівельні роботи - роботи з нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію, та подання замовником за формою згідно з додатком 1 повідомлення про початок виконання будівельних робіт Державній архітектурно-будівельній інспекції або її територіальному органу за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно до переліку об'єктів, будівництво яких здійснюється після надіслання повідомлення про початок виконання будівельних робіт; реєстрації відповідною Інспекцією декларації - щодо об'єктів будівництва, що належать до І-ІІІ категорії складності; видачі замовнику Інспекцією дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до IV і V категорії складності.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, судом не надано оцінку тому факту, що будівництво спірного об'єкту здійснювалось в порушення вимог чинного містобудівного законодавства, без належних дозвільних документів, а отже є самочинним будівництвом, Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Докази того, що позивачі звертались до компетентного державного органу - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, позивачами надані не були, а вказаний державний орган, до компетенції якого належить прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об'єктів, видача відповідних сертифікатів, реєстрація декларацій про готовність об'єкта до експлуатації, не був залучений до участі в справі.

Обгрунтованими є також доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог процесуального закону.

Так, відповідно до ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна,пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Якщо пред'явлено позов про право власності на кілька жилих приміщень (квартир), розташованих у різних районах міста чи в різних місцевостях, тобто вимоги, для кожної з яких ст. 114 ч. 1 ЦПК встановлено виключну підсудність, то позов пред'являється до одного із судів за вибором позивача, але за місцезнаходженням основної частини нерухомого майна, яка за своєю вартістю перевищує ті, що знаходяться в інших районах чи місцевостях.

Позивачами надано документи лише на квартири НОМЕР_4, НОМЕР_3 у житловому будинку по АДРЕСА_1, будь-яких документів щодо нежитлового приміщення АДРЕСА_2, що знаходитьсяв Солом'янському районі м. Києва, позивачами не надано.

Отже, дана справа згідно ст. 114 ЦПК України не підсудна Солом'янському районному суду м. Києва, і в порядку до ст. 115 ЦПК України суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, позовну заяву повинен був повернути позивачам для подання до належного суду, або в порядку ст. 116 ЦПК України передати справу на розгляд іншому суду.

З огляду на наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Солом'янського району м. Києва - ГордієнкоО.М. в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року в частині задоволення позовних вимог скасувати.

Ухвалити в справі в цій частині нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: