АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/8126/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/2326/К/15 суддя Тихомирова І.В.
Категорія 27 ( І ) Доповідач Михайлів Л.В..
УХВАЛА

Іменем України

16 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Петренко К.І.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариста Комерційний банк «Надра», третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариста Комерційний банк «Надра» (надалі ПАТ «КБ «Надра»), про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, який неодноразово уточнював.

Позовні вимоги мотивував тим, що 30 листопада 2007 року між ним та ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 8/2007/840К/1691/Н, згідно з яким банківська установа зобовязалась надати позичальнику кредитні кошти в сумі 8 241,75 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,39 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 11 листопада 2022 року на придбання житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область м. Нікополь, вул. Уральська, буд. 24. В забезпечення виконання кредитних зобовязань був укладений договір іпотеки від 30 листопада 2007 року. Проте укладений кредитний договір № 8/2007/840К/1691/Н від 30.11.2007 року не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, а тому є недійсним. Позивач зазначає, що спірний договір укладений ним під впливом помилки, містить несправедливі умови, порушує принцип рівності сторін та укладений зі застосуванням, з боку відповідача нечесної підприємницької практики. Так кредит видано в іноземній валюті, яка не є предметом договору валютного споживчого кредиту, предметом якого може бути лише українська гривня; відсутність у відповідача на момент укладення договору ліцензії на здійснення валютних операцій; укладений кредитний договір передбачає наявність обовязків та відповідальності лише у позичальника, та не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку, що в свою чергу є несправедливим. Крім того зазначив, що при визнанні недійсним договору споживчого кредиту в іноземній валюті, втрачає своє правове значення й інші правочини, укладені на виконання недійсного договору, зокрема іпотечний договір.

Враховуючи зазначене, в останній редакції позову від 19 грудня 2014 року просив суд: визнати недійсним кредитний договір № 8/2007/840К/1691/Н від 30 листопада 2007 року, який укладено між ним та філією ВАТ КБ «Надра» з моменту його підписання; зобов'язати приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки від 30 листопада 20107 року, а саме житлового будинку № 24 по вул. Уральська в м. Нікополі Дніпропетровської області; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію зобов'язавши ПАТ КБ «Надра» повернути йому сплачені по кредитному договору № 8/2007/840К/1691/Н від 30 листопада 2007 року відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії тощо.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2015 р. до участі в справі залучено в якості третьої особи приватного нотаріусу Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом вимог матеріального закону та неповне з`ясування обставин справи.

Зокрема, судом не взято до уваги, що відповідачем при розгляді справи не було надано доказів, які б підтверджували отримання останнім відповідної індивідуальної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та її використання на території України як засобу платежу. Надавши кредит у іноземній валюти відповідач переклав ризики, повязані із знеціненням національної валюти на боржника, не попередивши при цьому, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору, що суперечить діючому законодавству України.

Апелянт зазначає, що висновок суду про реальне настання наслідків, а саме придбання будинку, ще не говорить про те що вказаний договір відповідає волевиявленню учасників правочину та волевиявленню самого позивача, оскільки правочин не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, які стосуються підвищення суми по кредитному договору. Не погоджується апелянт і з висновком суду про те,що він розумів при укладенні договору, що отримує кредитні кошти від банку саме у доларах США, оскільки працівники банку, на час укладення спірного договору запевнили позивача про вигідність саме такої форми кредитування.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї та заявлених позовних вимог колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 30 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір № 8/2007/840К/1691/Н, відповідно до якого банківська установа надала позичальнику грошові кошти у сумі 8241,75 доларів США.

Відповідно до п.1.2 договору цільове використання кредиту: придбання житлового будинку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область м. Нікополь, вул. Уральська, буд. 24.

Згідно з п. п. 1.3.1, 1.4 укладеного кредитного договору відсоткова ставка за кредитом становить 12,39 % річних; нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок; строк повернення кредиту до 11 листопада 2022 року.

Відповідно до п. п. 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3 укладеного кредитного договору повернення кредиту здійснюється шляхом перерахування на рахунок щомісячного мінімального платежу у розмірі 101,33 доларів США. до 10 числа поточного місяця.

Банк виконав свої зобов'язання щодо надання ОСОБА_1 кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 8241,75 доларів США.

Після отримання коштів за кредитним договором ОСОБА_1, як покупець та ОСОБА_4, як продавець, 30.11.2007 р. уклали договір купівлі-продажу житлового будинку 24 по вул. Уральській в м. Нікополі. (а.с. 15)

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 30.11.2007 року, між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 30.11.2007 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель та позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 30.11.2007 року, між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 30.11.2007 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором від 30.11.2007 року передає в іпотеку житловий будинок що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область м. Нікополь, вул. Уральська, буд. 24.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору та повязаного з ним іпотечного договору недійсними, суд першої інстанції виходив з правомірності надання ПАТ КБ «Надра» кредитних коштів в іноземній валюті а також розуміння ОСОБА_1 про отримання ним кредиту саме у іноземній валюті та відповідності кредитного договору вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, позивач посилається на його невідповідність вимогам чинного законодавства, при здійсненні операцій з використанням іноземної валюти, застосування відповідачем нечесної підприємницької практики та введення позивача в оману а отже даний договір укладено з порушенням законодавства.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами позовної заяви та апеляційної скарги з огляду на наступне.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом ч.2 ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобовязань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як вбачається з матеріалів справи, п.п. 1.3.1, 1.4, 1.5, 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3 укладеного договору були передбачені розмір процентної ставки, розмір сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність ( до 12 числа щомісяця протягом 15 років), обсяги платежі ( щомісяця мінімальний платіж в розмірі 101,33 дол. США).

Та обставина, що умови кредитного договору не містять загальної суми щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту з урахуванням всіх фінансових зобовязань позивача які витікають з умов кредитного договору, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того колегія суддів бере до уваги те, що, позивач протягом тривалого часу проводив оплату на виконання кредитних зобовязань і з даним позовом звернувся лише після сплину семи років з дня укладення кредиту.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів суд приходить до висновку, що підвищення суми по кредитному договору, з урахуванням підвищення кредитної ставки не вплинуло на свідомий вибір ОСОБА_1 при укладанні кредитного договору, тобто відсутні підстави вважати, що підприємницька практика відповідача є такою, що ввела в оману.

Враховуючи зазначене, колегією суддів відхиляються, як безпідставні і доводи апелянта стосовно того, що позивач не розумів при укладенні договору, що отримує кредитні кошти від банку саме у доларах США, оскільки працівники банку, на час укладення спірного договору запевнили позивача про вигідність саме такої форми кредитування.

Перевіряючи доводи позивача про те відповідачем не було надано доказів, які б підтверджували отримання останнім відповідної індивідуальної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та її використання на території України як засобу платежу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача - враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.(ст.627 ЦК України).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, сплата яких передбачена ст.1048 ЦК України.

Сторони, підписавши оспорюваний договір, підтвердили факт досягнення згоди між собою щодо усіх істотних умов.

Відповідно п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, у якому зазначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Отже, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 підписав кожну сторінку договору 30 листопада 2007 року № 8/2007/840К/1691/Н, що є підтвердженням факту ознайомлення його з усіма істотними умовами цього договору, який укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, у звязку із чим доводи апелянта в частині невідповідності спірного договору нормам Закону України «Про захист прав споживачів», колегією суддів відхиляються.

Крім того, підписавши оспорюваний договір, сторони визначили взаємні права та обовязки, погодили термін виконання зобовязань, тобто досягли усіх істотних умов договору.

Не здобуто доказів на підтвердження заявленого ОСОБА_1 позову, в частині твердження про відсутності у банку відповідача ліцензії на здійснення валютних операцій, зокрема надання кредиту в іноземній валюті.

Так, ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного Банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку.

Як убачається з матеріалів справи, та не спростовано позивачем в суді апеляційної інстанції ПАТ КБ «Надра», на момент укладення договору про надання споживчого кредиту -30.11.2007року, мали право на здійснення валютних операцій, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України "Про захист прав споживачів" не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Проте позивачем у порушення вказаних норм закону, а ні в суді першої ні в суді апеляційної інстанції, не доведено підстави заявленого позову.

Інші доводи апеляційної скарги щодо неповного зясування обставин, що мають значення для справи та про недоведеність обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Тому даючи оцінку рішенню суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, в межах доводів скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляції не ставлять під сумнів його законність.

Таким чином, на підставі ст.308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_6