Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 21 листопада 2005 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 000 грн. зі сплатою 36 % річних з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки позичальник свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконував, у нього утворилась заборгованість у розмірі 30 010,57 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач звернувся до суду із позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, оскільки останнє погашення заборгованості було здійснено позичальником 17 лютого 2009 року, а списання коштів банком з належних відповідачу рахунків не свідчить про визнання останнім свого боргу.

Проте погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Установлено, що 21 листопада 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 8000 грн. зі сплатою 36 % річних.

Згідно п. 4.3. Умов та Правил надання банківських послуг позичальник доручає банку списувати з картрахунків суми грошових коштів у розмірі здійснюваних клієнтом або його повіреними особами операцій у відповідності з правилами міжнародних платіжних систем, а також вартість послуг, визначених тарифами банку при настанні строків платежів.

Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом або договором між банком і клієнтом.

Згідно з п. 6.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач згідно умов договору, на які він погодився, надав банку право списувати кошти з його рахунків при настанні строків платежів, що і здійснювалось банком у межах сум заборгованості та з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема ч. 2 ст. 1071 ЦК України.

Проте суди попередніх інстанцій вважали, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності, оскільки списання коштів банком не свідчить про визнання відповідачем свого боргу і підстав для застосування ст. 264 ЦК України немає.

При цьому місцевий та апеляційний суди не врахували, що в 2010 року відбувалось договірне списання коштів, при цьому такі дії банку відповідачем не оскаржені, незаконними не визнані, тому на дані правовідносини поширюється дія частин 1, 3 ст. 264 ЦПК України. Тобто, перебіг позовної давності починається з моменту останнього списання коштів з рахунків боржника.

Таким чином, суд першої інстанції не з'ясував усі обставини справи, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не дослідив усі докази та не надав їм належної оцінки, не визначився з початком перебігу строку позовної давності.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду без змін.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська