АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1808/15 Справа № 200/312/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Кудрявцева Т. О. Доповідач - Волошин М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_6. ОСОБА_7, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, Виконавчий комітет Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради про визнання недійсним договору дарування частин квартири, повернення сторін в первісний стан, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, Виконавчий комітет Бабушкінської районної у м.Дніпропетровську ради про визнання недійсним договору дарування частин квартири, повернення сторін в первісний стан, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування свої позовних вимог з урахуванням уточнень посилалися на те, що 05 грудня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 було посвідчено договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Цей договір посвідчено нотаріусом на вкрай невигідних умовах для дарувальника ОСОБА_6, так як вона фактично не має іншого житла, не має стабільного доходу, отримує невелику пенсію і подарувати сторонній особі вона нічого не могла. До 05 грудня 2013 року ОСОБА_6 неодноразово приводила людей, які мали намір купити квартиру, що підтверджує факт, що насправді відбулася купівля-продаж 1/2 частини квартири, але відповідачка щоб обійти закон, уникнути повідомлення всіх співвласників квартири про свій намір продати свою частку домовилася з ОСОБА_7 про оформлення договору дарування. 09 грудня 2013 та 20 грудня 2013 року ОСОБА_7 з невідомою особою вдерся до їх квартири та питав коли вони будуть її звільняти, погрожував фізичною розправою, обіцяв створити нестерпні умови для сумісного проживання, в наслідок чого порушено їх право на спокійне проживання в їх квартирі.

Також позивачка зазначає, що оскільки вона є співвласником квартири і має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, її право на придбання 1/2 частки квартири відповідно ч.1 ст.362 ЦК України порушене. Вона вважає договір дарування від 05 грудня 2013 року фіктивним правочином, який прикриває інший правочин, цей договір дарування є удаваним правочином, укладеним з метою приховати дійсний правочин про купівлю-продаж. Позивач ОСОБА_2 посилається на те, що посвідченням цього договору дарування порушені права її малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка фактично проживає та зареєстрована в спірній квартирі з дня народження. Нотаріус перед посвідченням договору не витребувала довідку про зареєстрованих у квартирі осіб, згода органів опіки та піклування на вчинення такого договору станом на 25 грудня 2013 року не надавалася, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним.

Посилаючись на ст.ст.16, 235, 717 ЦК України, позивачка просила визнати недійсним вищевказаний договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 05 грудня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малодітньої ОСОБА_5 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги позивачів у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Стаття 362 ЦК України гарантує переважне право співвласників купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності, та зазначає підстави для пред'явлення співвласником позову про переведення прав і обов'язків покупця за договором купівлі-продажу частки майна у спільній частковій власності.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Так судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 є матір*ю ОСОБА_2, а ОСОБА_4 є колишнім чоловіком ОСОБА_6

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 13 серпня 1997 року на підставі розпорядження від 13 серпня 1997 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (син ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а відповідно - брат ОСОБА_2.), які проживали в квартирі та були в ній зареєстровані. Крім того, в квартирі з часу народження проживає та зареєстрована донька ОСОБА_2 - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У відповідності до технічного паспорту на вказану квартиру, зазначена квартира є трикімнатною, має житлову площу 38,90 кв.м., загальну площу 66,00 кв.м., та складається з: житлової кімнати, площею 10,5 кв.м., житлової кімнати, площею 11,2 кв.м., житлової кімнати, площею 17,2 кв.м., а також кухні, площею 8,1 кв.м., ванної кімнати, площею 2,9 кв.м., вбиральні, площею 1,1 кв.м., коридору, площею 9,9 кв.м., вбудованої шафи, площею 0,6 кв.м., балкону та лоджії, площею 4,5 кв.м.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 тривалий час існують неприязні відносини.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, були вселені в квартиру АДРЕСА_1. Цим рішенням припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_9 на вказану квартиру, визначено, що ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_9 на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частині вказаної квартири, визначений порядок користування цією квартирою із виділенням в користування ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_5 кімнати, площею 10,5 кв.м., ОСОБА_6 та ОСОБА_9 виділено в користування житлову кімнату, площею 11,2 кв.м., та житлову кімнату, площею 17,2 кв.м., із залишенням в сумісному користуванні сторін місця загального користування. Цим же рішенням Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 36 Бабушкінського району м. Дніпропетровська зобов*язано укласти з ОСОБА_2 договір найму на користування житловою кімнатою, площею 10,5 кв.м., з ОСОБА_6, ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_9 укласти договір найму на користування житловими кімнатами, площею 11,2 кв.м. та площею 17,2 кв.м. у спірній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 брат позивачки ОСОБА_9 помер.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2013 року встановлений порядок користування квартирою АДРЕСА_1 з виділенням в користування ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_5 житлової кімнати, площею 11,2 кв.м. та лоджії; ОСОБА_6 виділено в користування житлову кімнату, площею 10,5 кв.м., із залишенням в загальному користуванні житлової кімнати, площею 17,2 кв.м. з місцями загального користування.

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину від 17 липня 2013 року та 18 липня 2013 року, виданих приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, спадкоємцями належної померлому ОСОБА_9 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 є його мати ОСОБА_6 -на 1/6 частку спадщини, та його батько ОСОБА_4 - на 1/6 частку спадщини.

Таким чином, ОСОБА_6 стала власником ? частики вказаної квартири, власником 1/6 частини квартири став ОСОБА_4, власником 1/3 частини вказаної квартири за рішення суду є ОСОБА_2

05 грудня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір дарування, за яким ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п.11 договору дарування його сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 1859. На підставі цього договору дарування за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на 1/2 частину вказаної квартири, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч. 3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п*ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ст. ст.10 , 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що позивачами не надано будь яких належних та допустимих доказів про те, що договір дарування від 05 грудня 2013 року є фіктивним або удаваним. Не надано ними і доказів того, що укладанням цього договору порушені їх права як співвласників та осіб, які проживають в квартирі, зважаючи на положення ст. 15 ЦК України, ст.3 ЦПК України.

Також суд послався на те, що позивачами не надано будь-яких належних доказів того, що укладанням оспорюваного договору дарування були порушені, зменшені або обмеженні права та інтереси доньки позивачки ОСОБА_5, та не доказано в чому саме полягає таке порушення, обмеження або зменшення, зважаючи на те, що після укладення спірного договору дарування місця загального користування у квартирі залишилися у загальному користуванні всіх її власників, в тому числі і дитини.

Доводи апеляційної скарги апелянтів про те, що суд зробив помилкові та надумані висновки, які не ґрунтуються на доказах наявних в матеріалах справи, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Приведені в апеляційній скарзі позивачами доводи, що на час укладення договору дарування необхідна була згода органу опіки та піклування, не можуть бути підставою для скасування рішення суду з наступних підстав.

Ст. 203 ЦК України містить вичерпний перелік вимог недодержання яких в момент вчинення угоди є підставою для визнання договору недійсним. Крім того ст..ст. 218-235 ЦК України передбачені окремі правові наслідки вчинення правочинів із порушенням вимог закону. Не вказані статті Цивільного кодексу. Ні ст.. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», на яку посилається ОСОБА_2, не передбачають у якості самостійної підстави для визнання договору недійсним порушення вимог ст.. 12 зазначеного Закону.

Частка квартири, яка перебувала у власності ОСОБА_6, не була у користуванні та власності позивачки ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки і її житлові права не були порушені.

ОСОБА_6 відчужуючи належну їй частку у спільній частковій власності квартири, здійснила гарантоване законом право на вільне розпорядження своєю власністю, що відповідно до ст.. 36 ЦК України не може залежати від волі інших осіб.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не подарувала, а продала ОСОБА_7 частину квартири, а тому цей договір є удаваним, то вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні належними доказами.

Стаття 362 ЦК України гарантує переважне право співвласників купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності.

Проте, переважне право інших співвласників на придбання частки не існує у випадку її відчуження шляхом укладення договору дарування.

В даному випадку ОСОБА_6 уклала договір дарування належної їй частки квартири, а не договір купівлі-продажу, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ухвалене судом рішення відповідає матеріалам справи та вимоги закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

Т.Р.Куценко