АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/107/15 Справа № 2-5379/11 Головуючий у 1 й інстанції - Бойко О. М. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

16 березня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Пономарь З.М., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року за позовом прокурора Дніпропетровського району в інтересах Держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_2 за участю третіх осіб: відділу Держкомзему у Дніпропетровському районі, приватного нотаріуса міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання нікчемним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2011року прокурор Дніпропетровського району в інтересах держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області звернувся із вищезазначеним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що голова Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_5 спільно із директором ПП АН «9 ярдів» ОСОБА_6 у період часу із березня 2008 року по червень 2008 року здійснив розтрату земельних ділянок, розташованих на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, надавав дозволи на складання технічної документації та передав у власність громадянам земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за відсутності таких звернень у порядку ст. 118 ЗК України з метою подальшого перепродажу, у зв»язку з чим порушено кримінальну справу, у якій завершено досудове слідство та справу передано до суду.

З цих підстав позивач посилався на нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 від імені і за дорученням якого діяла ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) і просив скасувати виданий на ім'я ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку, загальною площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та повернути земельну ділянку у власність держави.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року позовні вимоги задоволено. Визнано нікчемним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 2,000 га розташованої на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладений 17 лютого 2009 року між ОСОБА_7 (яка діяла від імені ОСОБА_3) та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_4 і зареєстрований в реєстрі за №586. Скасовано державний акт на право власності на землю від 19 вересня 2008 року серії ЯЖ №134978, виданий на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від 25 липня 2008 року №3321-р, розташовану на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,000 га, вартістю 383 023,90 грн., виданий на ім'я ОСОБА_3 Земельну ділянку площею 2,000 га розташовану на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області повернуто у власність держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в дохід держави 114,70 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року стягнуто ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у дольовому відношенні в дохід держави судовий збір у розмірі 1827 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалене у справі рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 19 вересня 2008 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства на території Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації від №3321-р від 25 липня 2008 року.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2009 року ОСОБА_3 від імені і за дорученням якого діяла ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку.

Довіреність видана ОСОБА_3 на ім»я ОСОБА_7 посвідчена нотаріально 09 вересня 2008 року. Зазначена довіреність внесена до Єдиного реєстру довіреностей.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем з порушенням вимог ст.ст. 116,118, 121 ЗК України отримано спірну земельну ділянку, в зв»язку із чим державний акт, виданий на ім»я ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку підлягає скасуванню, а укладений між відповідачами договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки визнанню нікчемним із поверненням землі у власність держави.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до п. «а» ст. 17 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень місцевих державних адміністрацій належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених законом.

Відповідно до ст.116 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За змістом ч. 6 ст.118 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідно до ч. ч. 6-10 ст. 118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачалися етапи, процедура передачі у власність громадянина земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Пунктом «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної комунальної власності в таких розмірах, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Між тим, скасовуючи державний акт на право власності на земельну ділянку, судом не враховано наступне.

За змістом с. 8 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» голови місцевих державних адміністрацій набувають повноважень з моменту призначення.

Відповідно до п. 7 ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до відання місцевих державних адміністрацій належить вирішення питань використання землі. Згідно з п. 2 ст. 21 цього Закону місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Саме голова місцевої державної адміністрації очолює, представляє відповідну місцеву державну адміністрацію та несе відповідальність за виконання покладенихна неї завдань та здійснення повноважень.

Посилання суду першої інстанції як на підставу для скасування державного акту на земельну ділянку, взагалі не містить правового обґрунтування, оскільки до такого неправильного висновку суд дійшов, вказавши лише про незаконність дій ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_6, які незаконно вивели з державної власності земельні ділянки, в тому числі й спірну земельну ділянку ОСОБА_3, при цьому, що й вироку на час звернення прокурора до суду з позовом, та на момент ухвалення рішення судом першої інстанції рішення не існувало.

Разом із тим, в суді апеляційній інстанції прокурор спростував відсутність звернення ОСОБА_3 до Дніпропетровської районної державної адміністрації із заявою про передачу земельної ділянки у власність у розумінні вимог ст. 118 ЗК України, одночасно зазначив про фіктивність волевиявлення відповідача. Як на підставу звільнення від доказування послався на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2014 року відносно голови Дніпропетровської районної державної адміністрації ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 364 КК України та заступника начальника відділу Держкомзему у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області ОСОБА_8 та ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 27 КК України, ч. 2 ст. 364 КК України.

Оскільки підставою позову було розпорядження Дніпропетровської районної державної адміністрації, а не вчинення злочинних дій ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_6, вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року № 6-221цс14 у справі за позовом про визнання недійсним рішення й державного акта на право власності на земельну ділянку, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів України.

Матеріали цивільної справи не містять доказів щодо скасування у встановленому законом порядку розпорядження з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що повноваження щодо розпорядження цими землями здійснюються саме Дніпропетровською районною державною адміністрацією, а набуття права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку на підставі державного акта серії ЯЖ № 134 978 від 19 вересня 2008 року відповідає нормам ст. ст. 116, 118 ЗК України.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, при зверненні з позовом прокурор не зазначив норму закону, якою передбачено визнання правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 нікчемним. Не навів такої норми і суд у мотивувальній частині рішення суду.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не залежить від добросовісності сторін угоди.

Частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.

Визнавши укладений між сторонами договір купівлі-продажу земельної ділянки нікчемним, судом не враховано роз»яснення, що містяться в п. 4 постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 16 листопада 2009 року, де зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У порушення ст. ст. 212, 316 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не надав належної оцінки відсутньому у матеріалах справи ос пореному договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 лютого 2009 року, на який посилався прокурор в позовній заяві, та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 січня 2009 року, укладеного ОСОБА_3 від імені і за дорученням якого діяла ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с. 7), який ніким не оспорювався, про що свідчить відсутність відповідних позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦПК України.

Разом із тим особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до принципу диспозитивності (стаття 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності держави на земельну ділянку позивачем обрано позов про визнання нікчемним договору купівлі-продажу, а не витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387,388 ЦК України).

Установивши, що земельна ділянка вибула з володіння власника в зазначений спосіб, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання нікчемним спірного договору, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не є належним способом захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 жовтня 2013 року № 6-93цс13 у справі за позовом про визнання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку недійсним і зобов»язання повернути земельну ділянку, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів України.

Враховуючи те, що позивач у справі, яка переглядається, не заявляв вимог про витребування майна шляхом віндикації, колегія суддів позбавлена можливості застосувати до правовідносин сторін зазначені норми матеріального права, але позивач не позбавлений в майбутньому звернутися з відповідним позовом до суду.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права, що не підлягали застосуванню, призвело до неправильного вирішення спору, ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ч.4 ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги прокурора Дніпропетровського району в інтересах Держави в особі Дніпропетровської районної державної адміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_2 за участю третіх осіб: відділу Держкомзему у Дніпропетровському районі, приватного нотаріуса міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання нікчемним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку, повернення земельної ділянки у власність держави - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь

Л.А. Черненкова