АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/288/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 638/7811/14-ц Цвіра Д.М.
Категорія: спадкові Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради Харківської області про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що її матері - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 3-1316 від 17.11.1998 року, укладеного на Харківській товарній біржі, належала однокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1, в якій остання проживала та була зареєстрована. 06 грудня 2002 року ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений секретарем Морської селищної ради народних депутатів м. Судака Автономної Республіки Крим, за яким все своє майно, в тому числі й вищезазначену квартиру вона заповідала своїй доньці - позивачці ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивачки ОСОБА_3 померла в с. Морське м. Судака Автономної Республіки Крим, у зв'язку з чим відкрилася спадщина на все належне їй майно. Згідно довідки начальника Слідчого відділу Судакського МВ ГУ МВС України АР Крим, остання померла насильницькою смертю, а в ході проведених слідчих дій було встановлено, що серед викрадених речей загиблої перебували правовстановлюючі документи на житло, а саме: договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_2 від червня 1991 року, а також договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 1999 рік.

Після смерті матері, вона - позивачка ОСОБА_2, яка є єдиною спадкоємицею останньої, у встановлений законом строк звернулась до Десятої Харківської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 їй було відмовлено у зв'язку із відсутністю у неї оригіналу правовстановлюючого документу на цю квартиру та було рекомендовано звернутися до суду з позовом про встановлення права власності на зазначене житло.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 1220-1223, 1268, 1269 ЦК України визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері ОСОБА_3, померлої 30.09.2013 року.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник підтримали заявлені нею вимоги в повному обсязі й наполягали на їх задоволенні.

Представник Харківської міської ради в судове засідання не з'явився та просив суд розглядати справу за його відсутності, повністю покладаючись на суд при вирішенні справи по суті заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, безпідставно відмовив у задоволенні заявлених нею позовних вимог, пославшись на їх недоведеність.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх недоведеністю, суд першої інстанції виходив із того, що згідно копії заповіту від 06.12.2002 року, посвідченого секретарем Морської селищної ради народних депутатів м. Судака Автономної Республіки Крим, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті все своє майно, в тому числі й квартиру АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_4, в той час як позивачка ОСОБА_2

Крім того, суд першої інстанції послався й на те, що позивачкою та її представником не надано доказів про наявність або відсутність інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3, в зв'язку з чим у разі наявності інших спадкоємців визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 лише за позивачкою, може вплинути на права останніх.

Однак, із такими висновками районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цих висновків суд першої інстанції дійшов без повного та всебічного з'ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного її вирішення, та внаслідок усунення від виконання покладеного на нього цивільним процесуальним законодавством обов'язку щодо сприяння особам, які беруть участь у справі, у здійсненні їх прав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України).

Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємці за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За приписами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст.ст. 1233, 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну, або декілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Порядок прийняття спадщини визначений законодавцем у ст. 1268 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Строки для прийняття спадщини встановлені законодавцем у ст. 1270 ЦК України.

Відповідно до частини першої коментованої статті для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (ч. 2 ст. 1270 ЦК України).

Як встановлено по справі, й ця обставина ніким не оспорюється, позивачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно проживала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 10, 11, 15, 16).

Зазначена квартира належала спадкодавцю ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 3-1316 від 17 листопада 1998 року, укладеного на Харківській біржі нерухомості (а.с. 4).

Право приватної власності ОСОБА_3 на вказану квартиру зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20 листопада 1998 року, реєстровий запис у реєстровій книзі № 60515.

Як вбачається з дублікату заповіту, посвідченого 06 грудня 2002 року секретарем Морської селищної ради народних депутатів м. Судака Автономної Республіки Крим та зареєстрованого у реєстрі за № 20 (витребуваного апеляційним судом у Десятій Харківській державній нотаріальній конторі), який має силу оригіналу, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, згідно якого все своє майно, яке буде належати їй на час смерті, в чому б воно не полягало та де б воно не знаходилося, в тому числі й належну їй квартиру АДРЕСА_1, заповіла ОСОБА_2.

Згідно довідки Десятої Харківської державної нотаріальної контори від 22.01.2015 року, наданої на запит апеляційного суду, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, яка мешкала у АДРЕСА_1, нотаріальною конторою 12 листопада 2013 року заведено спадкову справу № 531/2013.

Як свідчать матеріали спадкової справи № 531/2013, позивачка ОСОБА_2 12 листопада 2013 року, тобто в межах строку, передбаченого ч. 1 ст. 1270 ЦК України, подала до Десятої Харківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим 06 грудня 2002 року секретарем Морської селищної ради народних депутатів м. Судака Автономної Республіки Крим (реєстровий № 20), після смерті своєї матері ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно довідки Десятої Харківської державної нотаріальної контори від 22.01.2015 року, наданої на запит апеляційного суду, будь-яких заяв від інших спадкоємців про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 до нотаріальної контори не надходило й свідоцтв про право на спадщину після останньої нотаріальною конторою не видавалося.

Згідно відповіді Десятої Харківської державної нотаріальної контори від 08.04.2014 року, адресованої позивачці ОСОБА_2, нотаріальною конторою було відмовлено останній у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме: квартиру АДРЕСА_1, в зв'язку з відсутністю у спадкоємиці оригіналу правовстановлюючих документів на цю квартиру (а.с 13).

Як свідчить довідка КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 1604514 від 06 грудня 2013 року, власницею квартири АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 3-1316 від 17.11.1998 року, укладеного на Харківській товарній біржі; відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи на вказаний об'єкт нерухомості будь-які обтяження щодо цього об'єкта нерухомості відсутні (а.с 9).

Як вбачається з технічного паспорту на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, виготовленого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації станом на 19 листопада 2013 року, власницею цієї квартири зазначено ОСОБА_3 (а.с. 5-6).

За таких обставин, враховуючи наведене вище, а також те, що суд першої інстанції, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, належним чином не з'ясував суттєві обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2014 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнивши заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги, визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 1216-1218, 1220-1222, 1233, 1235, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2014 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, посвідченим 06 грудня 2002 року секретарем Морської селищної ради народних депутатів м. Судака Автономної Республіки Крим за реєстровим № 20, після смерті її матері ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: