Ухвала

іменем україни

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») та ОСОБА_3 Вимоги обґрунтовані тим, що 17 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 26 065 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості, строком до 17 липня 2012 року. У забезпечення виконання умов кредитного договору, у той же день між банком і ОСОБА_3 укладено договір застави рухомого майна, відповідно до якого у заставу банку передано автомобіль «Toyota Rav4», 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Крім того, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки № 167, за умовами якого останнє взяло на себе зобов'язання відповідати за зобов'язаннями позичальника, що виникають з кредитного договору, в межах 10 000 грн. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 належним чином не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 26 лютого 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 9 507 доларів 71 центи США, що еквівалентно 75 995 грн 13 коп., ПАТ КБ «ПриватБанк» просило у рахунок погашення заборгованості здійснити передачу в заклад (володіння) банку предмет застави, а саме автомобіль «Toyota Rav4», 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, комплект ключів та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу шляхом вилучення у відповідача, та звернути стягнення на вказаний предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути солідарно з відповідачів 10 000 грн та 3 200 грн витрат, пов'язаних з наданням юридичної допомоги.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2013 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2013 року скасовано. Ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 17 липня 2007 року № OD7KAE00000038, що станом на 26 лютого 2013 року становить 9 507 доларів 71 цент США, звернуто стягнення на транспортний засіб «Toyota Rav4», 2003 року випуску, тип ТЗ: легковий універсал, № кузова/шасі НОМЕР_2, державний реєстраційний номер: НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, надавши ПАТ КБ «ПриватБанк» право укладати договір купівлі-продажу автомобіля від імені відповідача будь-яким способом з будь-якою іншою особою-покупцем, із зняттям автомобіля з реєстрації в органах ДАІ України та наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу автомобіля. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» і ОСОБА_3 10 000 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 17 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 26 065 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення - 17 липня 2012 року.

У забезпечення виконання умов кредитного договору 17 липня 2007 року між банком і ОСОБА_3 укладено договір застави рухомого майна, за умовами якого у заставу банку передано автомобіль «Toyota Rav4», 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Також 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки № 167, відповідно до умов якого останнє взяло на себе зобов'язання відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_3, що виникають з кредитного договору, в межах 10 000 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів видачі відповідачу кредиту, деталізації розрахунку заборгованості та доказів належного повідомлення боржника щодо здійснення примусового стягнення боргу, а також не надано суду для огляду кредитну справу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із наявності підстав для звернення стягнення на заставлене майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до норм ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом ст. 1 Закону України «Про заставу», ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про заставу», ст. 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, виходячи з того, що відповідач допустив невиконання умов кредитного договору, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, що також підтверджується рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2014 року (а. с. 92-95), яка добровільно сплачена не була.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

С.П. Штелик