АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/4187/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 654/258/15-ц Бондарева І.В.
Категорія: житлові Доповідач -Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Кругової С.С.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 20 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , треті особи : Фрунзенський РВ у м.Харкові ГУ ДМС України в Харківській області та ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

20 січня 2015 року представник позивача звернувсь до суду з позовом, в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: м.Харків, вул. Салтівське шосе ,будинок 154 та зобов»язати Фрунзенський РВ у м.Харкову ГУ ДМС України в Харківській області зняти відповідача з реєстрації в зазначеному житловому приміщенні.

Позовні вимоги, з посиланням на ч.1 ст. 71 та ст. 72 ЖК України, обгрунтовує тим, що позивачу на праві приватної власності належить право власності на 82/100 зазначеного житлового будинку, а інші 18/100 частин будинку на праві власності належить ОСОБА_6 Представник позивача зазначає, відповідач є дочкою позивача будучи зареєстрованою в спірному житловому будинку , але з вересня 2004 року по теперішній час проживає в АДРЕСА_1 та жодного разу не з»являлась за місцем своєї реєстрації . Представник позивача також зазначає, що у 2008 році відповідач надавала позивачу довіреність на те, що б остання зняла її з реєстрації в зазначеному житловому будинку після чого не підтримує з позивачем ніяких контактів та що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 20 квітня 2015 року в задоволенні зазначених позовних вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача, посилаючись на неповне та неправильне встановлення судом першої інстанції обставин справи, що мають істотне значення, які суд вважав встановленими.

Представник позивача зазначає, що встановивши ту обставину, що позивач виїхала на постійне місце проживання до іншої країни, необґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог при визнання відповідача такою ,що втратила право користування житловим приміщенням за недоведеністю та не застосував до виниклих праовідношень вимоги ч.2 ст. 107 ЖК України також не застосував до виниклих між сторонами правовідносин ч.1 ст. 391 та ч.2 ст. 405 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним право користування та розпорядження своїм майном , а члени сім»ї власника втрачають право користування своїм майном у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи позивачу в задоволенні зазначених позовних вимог, суд першої інстанції, з посиланням на вимоги ст.ст. 71, 72, ч.2 ст. 107 ЖК України виходив з встановлення тієї обставини, що відповідач вибула на постійне місце проживання до іншої країни,що унеможливлює її проживання в спірному житловому будинку , а також з того, що позивач не заявляв позовних вимог щодо втрати відповідачем права користування спірною квартирою з підстав ч.2 ст. 107 ЖК України.

Однак погодитись з таким висновком суду не можна.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2001 року набула право власності на 82/100 частин зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями та відповідач є дочкою позивача як зареєстрована в спірній частині зазначеного житлового будинку з 24.01.2003 року ( а.с.9-10, 26).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що власником 18/100 частини зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями є ОСОБА_6.( а.с.35).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що відповідач з 2008 року мешкає в країні Ізраїль та в своїй заяві , адресованій суду, не заперечує проти позовних вимог позивача та просить їх задовольнити ( а.с.13, 44-45), тобто не проживає з спірному житловому будинку без поважних причин понад рік.

Згідно до вимог ст. 405 ЦК України, члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

В п. 39 роз»ясень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що відповідач, поселившись в зазначену частину житлового будинку як член сім»ї власника, набула права особистого сервітуту, у зв»язку з чим до виниклих між сторонами правовідносин положення ст.ст. 71. 72 ЖК України не застосовуються.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права уваги не звернув та до виниклих між сторонами правовідносин застосував норми ЖК України, які не підлягали застосуванню та не застосував з до виниклих між сторонами правовідносин ст.. 405 ЦК України, яка підлягає застосуванню.

З огляду на наведене ухвалене у справі судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню як таке, що ухвалено при неправильному застосуванні судом першої інстанції норм матеріального права ( п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, та визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним вище житловим приміщенням з зазначених вище підстав.

При цьому, позовні вимоги позивача щодо зобов»язання Фрунзенського РВ у м.Харкові ГУ ДМС України в Харківській області зняти відповідача з реєстрації в спірному житловому будинку не підлягають задоволенню, оскільки позивач визначив його цивільний статус у справі як третю особу, права якої обмежені ст. 27 ЦПК України, у зв»язку з чим рішення суду не може створювати відповідальності третьої особи перед позивачем.

Більш того, визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом у відповідності до ст.15 ЦК України, дають позивачу підстави для зняття її з реєстраційного обліку в спірному житловому приміщенні.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4, задовольнити частково.

Скасувати рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 20 квітня 2015 року.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково. Визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя:

Судді :