АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Музичко С.Г., Прокопчук Н.О.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Руденко В.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» про стягнення заробітної плати, компенсації за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, який був уточнений (а. с. 50) та просила стягнути з ПАТ «Київський річковий порт» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату та компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 278,03 грн., стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 13.05.2014 по 21.11.2014 включно в сумі 33 211,35 грн., стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24.11.2014 позов задоволено частково. Стягнуто з «Київський річковий порт» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в розмірі 278,03 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 33 334,38 грн., моральну шкоду в розмірі 500 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Київський річковий порт» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні зменшити до 12 447,53 грн. та відмовити у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені наявні в матеріалах справи докази. В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд неправильно розрахував суму компенсації за затримку розрахунку при звільненні та не прийняв до уваги, що позивач не надав належні докази в частині заподіяння моральної шкоди.

Справа № 758/9212/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1101/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Неганова Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не розрахувався з позивачем при звільненні, а тому є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, не погоджується з періодом стягнення зазначеної компенсаційної виплати та її розміром.

Як встановлено в суді першої інстанції та підтверджується матеріалами справи з 13.01.2011 по 13.05.2014 ОСОБА_3 працювала у відповідача на посаді бухгалтера 1-ї категорії - касира бухгалтера в ПАТ «Київський річковий порт» (а. с. 4). З вказаної посади була звільнена відповідно до Наказу №78-к від 13.05.2014 року за ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом на пенсію (а. с. 5). При звільненні у травні 2014 року відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата, в тому числі компенсація за невикористані щорічні відпустки у сумі 21 175, 13 грн. (а. с. 6). 29.07.2014 відповідач виплатив позивачу 20 897,10 грн. (а. с. 52), та недоплатив заборгованість в сумі 278,03 грн., яка не сплачена до теперішнього часу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що у випадку порушення роботодавцем строку проведення з працівником остаточного розрахунку при звільненні на користь працівника суд стягує середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення.

Враховуючи, що в суді першої інстанції було встановлено, що при звільненні ОСОБА_3, відповідач - ПАТ «Київський річковий порт» не провів з нею остаточного розрахунку, висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку є правильними.

Що стосується періоду стягнення зазначеної компенсаційної виплати та її розміру колегія суддів вважає наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що сума середнього заробітку позивача становить 5 289,22 грн. та за період з 14.05.2014 по 21.11.2014 (день винесення рішення суду) середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить в загальній сумі 33 334,38 грн. Таким чином, приймаючи рішення про визначення періоду виплати вказаної компенсації суд першої інстанції виходив з дати звільнення позивача і дати винесення судом першої інстанції рішення по справі.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати.

Таким чином, при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні судам необхідно враховувати розмір спірної суми, її частку в задоволених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інші конкретні обставини справи.

Матеріали справи свідчать, що 29.07.2014 відповідач виплатив позивачу 20 897,10 грн. (а. с. 52) та недоплатив заборгованість в сумі 278,03 грн.

Згідно довідки № 3993 від 16.05.2014 вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складає 246,01 грн. (а. с. 7).

Таким чином, недоплачена відповідачем сума є фактично середньоденним заробітком позивача, яка складає незначну частку від всієї заборгованості, яка фактично була погашена відповідачем 29.07.2014, а тому саме ця дата, на думку колегії суддів, і є датою, до якої необхідно нараховувати середній заробіток за весь час затримки розрахунку з позивачем.

Суд першої інстанції на данні обставини уваги не звернув, в зв'язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, тому рішення в даній частині підлягає зміні.

Визначаючи розмір суми середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до п. 2 Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Пунктом 3 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Пункт 5 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається, з часу звільнення позивача 14.05.2014 по час виплати основної частини заборгованості 29.07.2014 пройшло 153 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку становить 15 252 грн. 62 коп. (без урахування обов'язкових платежів та податків - (153 робочих днів х 246,01 грн.), яка і підлягає стягненню з відповідача .

Посилання апелянта на те, що вказана сума повинна бути нарахована судом з урахуванням обов'язкових платежів та податків не ґрунтується на законі, оскільки відповідно до п. 171.1. ст. 171 ПКУ особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача не сплачених позивачу 278,03 грн., оскільки дана обставина підтверджена матеріалами справи.

Посилання відповідача на те, що вказана сума була помилково нарахована позивачу при звільненні, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції відповідач не заперечував про наявність такого боргу перед позивачем.

Також колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача моральної шкоди.

Згідно із статтею 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Таким чином, для відшкодування моральної шкоди працівнику повинен бути наявний факт порушення його законних прав. До такого факту належить будь-яке суб'єктивне право, яке виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди між сторонами трудових правовідносин і має чинність.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції вищезгадані порушення було встановлено, а саме позивач була позбавлена можливості сплачувати чергові платежі по кредитних договорах, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову цієї частини позовних вимог правильними.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ч. 3 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміненню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.303,304,309,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року в частині стягнення середнього заробітку, загальної суми, яка підлягає стягненню з відповідача та судового збору змінити, у зв'язку з чим абзац 2, 3 резолютивної частини рішення змінити, викласти її в наступній редакції:

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» на користь ОСОБА_3 заборгованість по зарплаті в розмірі 278 (двісті сімдесят вісім) грн. 03 (три) коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 15 252 (п'ятнадцять тисяч двісті п'ятдесят дві) грн. 62 (шістдесят дві) коп., моральну шкоду в розмірі 500 (п'ятсот) грн., а всього 16 030 (шістнадцять тисяч тридцять) грн. 65 (шістдесят п'ять) коп. без урахування обов'язкових платежів та податків.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київський річковий порт» на користь держави судовий збір в розмірі 160 (сто шістдесят) грн. 30 (тридцять) коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: С.Г. Музичко

Н.О. Прокопчук