Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 0814/7791/12 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф
Провадження № 22-ц/778/2812/15 Суддя-доповідач: Бабак А.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року

у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: УДМС Ленінського РВ ГУМВС України в Запорізькій області про виселення та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В ході судового розгляду позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та 08.08.2013 року пред'явив позов також до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки і виселити відповідачів (т.1 а.с.131), 12.09.2013р. зменшивши позовні вимоги, просив суд виселити відповідачів та зняти їх з реєстраційного обліку (а.с.141).

Заочним рішенням від 05 липня 2013 року вказаний позов був задоволений. За результатом перегляду заочного рішення за заявою ОСОБА_6 (т.1 а.с.221), ухвалою суду від 16 квітня 2014 року заочне рішення скасовано, справа призначена до судового розгляду (т.1 а.с.236).

28.10.2014 року за заявою позивача про зменшення позовних вимог (т.2 а.с.55) ухвалою суду від 28.10.2014 року задоволено заяву позивача та залишено без розгляду позовні вимоги про виселення ОСОБА_6.

В обґрунтування позову про виселення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та зняття їх з реєстраційного обліку позивач зазначає, що відповідно до укладеного договору № ZPC0GA00000651 від 20.06.2007 року ОСОБА_4 20.06.2007 року отримала кредит у розмірі 60 130,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.06.2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20.06.2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_4 уклали договір іпотеки, згідно з яким відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 67,93 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 Заставлене майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування.

Всупереч умовам кредитного договору, зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не виконувались, зокрема порушувався порядок та строки сплати відсотків. У добровільному порядку заборгованість ОСОБА_4 погашена не була, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2011 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с. 143-144).

Оскільки, відповідачі проживають у квартирі, що є предметом іпотеки, позивач посилаючись на приписи ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» щодо права суду за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також на положення ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 Житлового кодексу, просить виселити відповідачів з квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року у задоволенні позову ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом не вірно застосовані норми ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, за якими звернення на предмет іпотеки є підставою для виселення осіб, які проживають в іпотечному майні. Крім того, судом не враховано, що вимога про виселення мешканців направляється у разі досудового врегулювання спору, а в даному випадку є судове вирішення спору. Положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року також не можуть бути застосовані, оскільки вони регулюються вимогами ст.ст. 33.40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України та не скасовують і не зупиняють дію Законів, які встановлюють підстави звернення стягнення, а застосовуються на стадії примусового виконання рішення суду. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки від 05.10.2011 року не виконане, власником квартири є відповідач ОСОБА_4 З вимогою про виселення із іпотечного майна банк до відповідачів не звертався, доказів направлення та отримання такої вимоги не надано, а тому відповідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду у разі відмови мешканців добровільно звільнити помешкання.

Колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, на які посилалися сторони, дослідив надані ними докази і відповідно їх оцінив, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та закон, що їх регулює.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2011 року звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1. Рішення набрало законної сили 12.09.2012 року (т.1 а.с.143-144). Доказів звернення до виконавчої служби щодо примусового виконання рішення суду позивачем не надано. На момент ухвалення рішення про виселення осіб з квартири, власником квартири є ОСОБА_4 (т.2 а.с. 120-121С).

При вирішенні спору судом правильно застосовані норми ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

При цьому повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачем.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що доказів направлення як боржнику так і іншим особам, які проживають у іпотечній квартирі та отримання ними такого повідомлення про виселення з квартири, як того вимагає ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", позивачем не надано.

Зазначений висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-143 цс14 від 17 грудня 2014 року, в якій зазначено, що під повідомленням слід розуміти не тільки направлення листів, а й отримання цих листів особами, яким вони направлені.

У зв'язку з цим, доводи апелянта про те, що вимога про виселення мешканців направляється лише у разі досудового врегулювання спору є безпідставними та не ґрунтуються на законі.

Крім того, відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

З матеріалів справи вбачається, що кредит ОСОБА_4 був наданий на споживчі цілі (п.7.1 кредитного договору від 20 червня 2007 року т.1 а.с.7-9), а квартира АДРЕСА_1, що передана ОСОБА_4 в іпотеку банку (п.33.3 договору іпотеки від 20 червня 2007 року т.1 а.с. 10-11) належить їй на праві власності на підставі договору дарування від 08 жовтня 2002 року (т.1 а.с. 15-18).

Таким чином, звертаючись до суду з позовом про виселення осіб з іпотечної квартири, яка придбана не за кредитні кошти, банк мав зазначити яке інше постійне житло надати особам, які підлягають виселенню.

Інший довід апелянта про не доцільність застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року є безпідставним, оскільки рішення суду першої інстанції не містить застосування положень вказаного Закону, а у задоволенні позову Банку відмовлено з інших підстав.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: