Малиновський районний суд м.Одеси
Справа №2-3524/10
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

!0 грудня 2010 року ОСОБА_1 овський районний суд м. Одеси у складі: головуючого судді Дрішлюка А.І.. при секретарі судового засідання Алманової І.Г., юзглянувши у відкритому' судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 /льберта Івановича до ОСОБА_2. ПАТ „ОСОБА_3 ОСОБА_4" про визнання :відоцтва про право власності, договору дарування, іпотечного договору недійсними, визнання ірава власності на частку у спільній сумісній власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В Малиновський районний суд м. Одеси звернувся ОСОБА_5 з позовом Ю ОСОБА_2 про поділ спільного подружжя (т. 1, а.с.3-4). Позивач просив юділити квартиру, набуту сторонами за час шлюбу.

Позивач неодноразово уточнював позовні вимоги (т.1,а.с.25-27, а.с.76-77, а.с.146).

23.12.2008 року до участі у справі в якості третьої особи було притягнуто ПАТ ,ОСОБА_3 ОСОБА_4" (т.1, а.с.58).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2009 року провадження V цивільній справі № 2-948/09 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ВАТ „ОСОБА_3 ОСОБА_4" про визнання іедійсним договорів, було зупинено строком на 6 місяців до залучення до участі у справі дравонаступника померлого ОСОБА_7, який був відповідачем у справі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2009 року провадження у дивільній справі № 2-948/09 було відновлено (т.1, а.с.145).

Відповідно до останньої редакції позовних вимог позивач просив визнати недійсним свідоцтво №4226 про право власності на квартиру від 27.01.1998 року, визнати недійсним договір дарування квартири від 22.09.2004 року, визнати іпотечний договір від 26.12.2007 року, визнати квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною зласністю подружжя, визнати за ним право власності на '/г частину спірної квартири.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Представник відповідачки ОСОБА_2 уточнений позов визнав.

Представник ПАТ „ОСОБА_3 ОСОБА_4" заперечував проти задоволення позову, надав письмові заперечення (т.1,а.с.179-182).

Суд, заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, зважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено у судовому засіданні в квітні 1967 року між позивачем і відповідачкою 5ув зареєстрований шлюб. 27.05.1987 року, зазначений шлюб було розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис під №355 (т.1, а.с.5).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно зі ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Таким чином позовні вимоги в частині визнання свідоцтва про право власності недійсним не підлягають задоволенню за пропуском строку позовної давності. При цьому з матеріалів справи вбачається наступне. Згідно Свідоцтва про право власності на квартиру №4226 від 27.01.1998

оку ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_2 у [.Одесі (т.1,а.с.64). Як вбачається з довідки ЖБК „Центральній-4" (т.1, а.с. 119) відповідачка ОСОБА_8 є членом кооперативу з 1981 року. Одночасно з довідки вбачається, що іай було виплачено в тому ж році, що є неможливим економічно для відповідачки. Як .бачається з пояснень самої ОСОБА_2, які були надані на початку провадження власноруч до смерті ОСОБА_7 та зміни процесуальної позиції, т.1, а.с.11) вказана :вартира була набута шляхом обміну квартири по вул. Ак. Корольова, 22/74 на кооперативну по ул. Ген. Петрова, 23/1. кв. 28 без доплати. Таким чином, за відсутності відповідних іокументів (т.1, а.с. 216, 218, 220, 230, 231) та за врахуванням того, що до матеріалів справи іуло приєднано архівний матеріал щодо видачі ордеру (т.1,а.с.236), суд вважає такий факт цдповідаючим реально існувавши життєвим обставинам. Згідно зі ст.15 Закону України „Про иіасність", який має зворотню силу в часі, член житлового, житлово-будівельного, дачного, аражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за ;вартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває ірава власності на це майно. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України .Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" N 9 бід 18.09.1987 при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові лід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону "Про власність", п.43 Примірного статуту КБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України) , іраховуючи таке: а) пай. внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за )ахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних шм у позичку, а після повної сплаті! пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і іідлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку )дин з подружжя зобов'язаний повернути кредитору.

В розглядаємому випадку внесення паю не відбувалось, а здійснювався обмін, тобто виключне право на отримання у власність квартири отримана відповідачка, яка реалізувала своє право.

Відповідно до ст. 22 КпШС України набуте подружжям за час шлюбу, наїежить дружині га чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба гощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім зечей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві :пільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя не підлягають задоволенню, так як спірна квартира була отримана відповідачкою у власність після розірвання шлюбу.

Щодо чисельних довідок за підписом голови ЖСК ОСОБА_5 про реєстрацію в спірній квартирі, суд вважає, що вони не можуть бути прийняті як докази, бо підписані самим позивачем. Крім того, суд сприймає критично посилання позивача на ту обставину, що йому не оуло відомо, як голові кооперативу про статус спірної квартири.

Згідно договору дарування від 22.09.2004 року ОСОБА_2 подарувала, а її син - ОСОБА_7 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_3 (т.1,а.с.64), зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9. Копії всіх документів пов'язаних з посвідченням цього договору, були витребуванні та приєднанні до матеріалів справи.

J

Згідно ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно

царунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь [арувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором ;арування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також іерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає ютаріальному посвідченню.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачкою іого права як співвласника (ч.4 ст.369 ЦК України) квартири №28 у будинку №23 по іул.Ген.Петрова у м.Одесі, так як вважає себе співвласником спірного майна. Враховуючи іищевикладене, а саме, що квартира належала на праві власності лише відповідачки, а тому при кладанні договору дарування від 22.09.2004 року майнові права позивача вона не порушувала, уд вважає що позовні вимоги в частині визнання договору дарування від 22.09.2004 року іедійсним не підлягають задоволенню.

Відповідно до іпотечного договору від 26.12.2007 року, укладеного між ВАТ .ОСОБА_4" та ОСОБА_7, останній був майновим юручителем ОСОБА_10 (т.1,а.с.52). Судом також були витребувані копії юіх документів, пов'язаних з посвідченням приватним нотаріусом Одеського міського .нотаріального округу ОСОБА_1, іпотечного договору від 26 грудня 2007 року між ВАТ ,ОСОБА_3 ОСОБА_4" та ОСОБА_7 щодо квартири, яка юзташована за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Петрова, буд. № 23, корпус 1, кв.№28.

Згідно зч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за іверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах іаявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з того, що оскільки спірна квартира не належить до спільного сумісного майна подружжя, позивачем не доказаний факт придбання квартири за спільні з відповідачкою кошти, ним також пропущений строк позовної давності, то відповідно усі дії відповідачки щодо реалізації свого права власника цієї квартири, в тому числі договір дарування, не яким чином не порушують права позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 75 ЦК УРСР, ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, ст.ст. 10, 11, 60, 62, 130, 208, 209, 212, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ПАТ „ОСОБА_3 ОСОБА_4" про визнання свідоцтва про право власності, договору дарування, іпотечного договору недійсними, визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

ГОЛОВУЮЧИЙ

ОСОБА_11