Справа №472/413/15-ц 15.12.2015 15.12.2015
Провадження №22-ц/784/3046/15
Справа № 472/413/15-ц
Провадження: № 22-ц/784/3046/15 Головуючий першої інстанції: Орленко Л.О.
Категорія: 25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
У Х В А Л А

Іменем України

15 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушніровій Т.Б.,

Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Тищенком Л.С.,

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з додатковою відповідальністю

Страхова компанія «Альфа-Гарант»

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2015 року за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_3 про визнання договору страхування недійсним,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 р. Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ СК «Альфа-Гарант») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору страхування недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 23 грудня 2014 р. ним отримано повідомлення від ОСОБА_4 про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 22 грудня 2014 р. о 18 годині 30 хвилин у м. Миколаєві на перехресті проспекту Леніна та вулиці Спортивної за участі автомобіля «Рута», державний номерний знак НОМЕР_1, під його керуванням, та автомобіля «Mazda», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, який пред'явив бланк поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ/0574633, укладеного з ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Посилаючись на те, що вказаний бланк поліса серії АІ/0574633 23 квітня 2014 р. було передано начальнику управління страхування в м. Одесі та Одеській області - Кондрацькому М.Г. за актом передачі полісів № АГ00290, але у позивача відсутня інформація про реалізацію цього бланку поліса, даний договір страхування було підписано неуповноваженою ним особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності представника юридичної особи, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на його укладання, договір не набрав чинності у зв'язку з неотриманням страхового платежу, позивач просив суд на підставі положень ч.ч. 2, 3 визнати поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ/0574633 недійсним.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2015 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТДВ СК «Альфа-Гарант» вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам закону, що регулює спірні правовідносини, і просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу у відсутність учасників процесу, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання (при цьому клопотання представника позивача від 14 грудня 2015 р. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції не було задоволено через те, що надійшло до суду з порушенням строку, визначеного ч. 2 ст. 158-1 ЦПК України, тоді як повістка про розгляд справи вручена позивачеві 04 грудня 2015 р.), колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 травня 2014 р. ОСОБА_3 видано поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0574633 (далі - Поліс), відповідно до якого страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяно шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу - автомобілю «Mazda», державний номерний знак НОМЕР_2.

30 липня 2014 р. ОСОБА_4 звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант», яке є страховиком згідно Полісу, з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 22 грудня 2014 р. у м. Миколаєві на перехресті проспекту Леніна та вулиці Спортивної за участі автомобіля «Рута», державний номерний знак НОМЕР_1, під його керуванням, та автомобіля «Mazda», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності правочину, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду таким вимогам закону в повному обсязі не відповідає.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору страхування недійсним, позивач як на підставу задоволення своїх вимог посилався на те, що спірний договір не відповідає внутрішній волі позивача, був укладений особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності представника позивача та страхувальником не було внесено страховий платіж.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування» (далі - Закон) договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 983 ЦК України договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

За правилами ст. 18 Закону для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Таким чином, законодавець у ст. 18 Закону розмежовує поняття «укладення» договору і «набрання ним чинності». Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Тобто момент укладення договору може не збігатися з моментом набрання ним чинності.

Юридичне значення має той факт, що коли договір страхування укладено, але перший платіж не внесено (тобто договір не набрав чинності), страховик не зобов'язаний здійснювати страхову виплату, навіть якщо випадок відбувся.

З тексту полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0574633 (т. 1 а.с. 137) вбачається, що сторони домовились про усі істотні умови договору страхування, в тому числі визначили розмір страхового платежу - 157 грн. 95 коп.

Між тим, сторони в п. 11 «Примітки» також зазначили, що цей поліс набирає чинності з дати, вказаної в п. 3 цього полісу (07 травня 2014 р.), але не пізніше 00.00 годин дати, наступної за дату надходження страхового платежу на поточний рахунок страховика.

Суд, вирішуючи спір, не звернув уваги на вказані умови договору та вважав, що договір набрав чинності з 00.00 годин 08 травня 2014 р., оскільки у полісі зазначено про сплату страхового платежу 07 травня 2014 р.

Однак, відповідачем в порушення ст. 60 ЦПК України та положень пункту 11 «Примітки» договору не надано доказів (чеків, квитанцій) сплати на поточний рахунок позивача страхового платежу, а тому висновок суду про те, що договір страхування набрав чинності є помилковим.

Суд на вказані вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, залишив поза увагою, що підстави недійсності договору передбачені ст. ст. 203 , 215 ЦК України і перелік таких підстав є вичерпним. При вирішенні спору суд не розмежував поняття «недійсність договору», «неукладений договір», «набрання чинності договором», що потягло за собою неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу .

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Отже, необхідно розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення.

Оскільки, як зазначено вище, у зв'язку з відсутністю доказів отримання позивачем страхового внеску від відповідача договір страхування не набрав чинності, тобто його неможна вважати укладеним, що виключає можливість визнання цього договору недійсним, а тому заявлені позовні вимоги ТДВ СК «Альфа-Гарант» не підлягають задоволенню.

Проте суд не з'ясував належним чином підстави заявленого позову й відповідність обраного позивачем способу захисту вимогам ст. 16 ЦК України, в порушення положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснив позивачеві право на зміну обраного способу захисту, який не відповідає викладеним в позові підставам.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З огляду на такі положення процесуального закону під час апеляційного перегляду справи виключається можливість зміни та уточнення позовних вимог.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 308 ЦПК України, хоча суд, відмовляючи в позові й виходив з помилкових міркувань, але відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» відхилити, рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: