У Х В А Л А

іменем україни

4 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В.,Парінової І.К.,
Коротуна В.М.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріально округу ОСОБА_9, про визнання договору дарування недійсним, за касаційними скаргами ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним на підставі частини 1 статті 225 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційними скаргами, в яких просили скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

23 квітня 2011 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 134, за яким ОСОБА_10 передав безоплатно у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1.

Зважаючи на те, що ОСОБА_10 у момент укладення договору дарування від 23 квітня 2011 року через зловживання алкогольними напоями не розумів значення своїх дій та міг керувати ними, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним.

Ухвалюючи рішення, яке залишено без змін апеляційним судом, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачі не довели неусвідомлення значення ОСОБА_10 своїх дій та/або неможливість керувати ними на момент укладення договору дарування від 23 квітня 2011 року.

Однак із таким висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна, оскільки він суперечить закону та не ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Зокрема, у пункті 24 Рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 Рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Крім цього, ЄСПЛ у справі «Стрижак проти України» констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано ЄСПЛ як порушення частини 1 статті 6 Конвенції з огляду на відмову повідомити заявника про дату та час слухання у цій справі (пункти 39-41 рішення).

Право на публічний розгляд справи позбавлене сенсу, якщо сторона, яка бере участь у справі, не повідомляється про судовий розгляд з таким розрахунком, щоб особа, яка викликається, мала достатньо часу для явки в суд у тому випадку, якщо особа вирішить скористатися своїм правом, передбаченим національним законодавством (пункт 21 у Рішенні ЄСПЛ у справі «Яковлєв проти Російської Федерації»).

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі (частини 4, 5 статті 74 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Так, не погодившись з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року, представник співпозивачів ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2014 року апеляційний розгляд справи було призначено на 9 жовтня 2014 року, однак судові повістки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не отримали (а.с. 238, 239, 242, т. 2; а.с. 1, т. 3).

У подальшому розгляд справи відкладено на 30 жовтня 2014 року, однак із матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12 як представник позивачів отримали судові повістки. Про розгляд справи 30 жовтня 2014 року було повідомлено лише ОСОБА_7 (а.с. 248, т. 2; а.с. 35, 38, т. 3).

Крім цього, матеріали справи не містять доказів направлення ОСОБА_11 судової повістки про призначення справи на 30 жовтня 2014 року.

Враховуючи це не можна вважати, що позивачі та їх представники належним чином повідомлялися протягом розгляду справи в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи судом відповідач мав більш сприятливе становище щодо представлення своєї позиції порівняно з позивачами, так як вони не були присутніми під час судових засідань, зокрема під час судового засідання, у якому було проголошено ухвалу апеляційного суду.

Отже, суд порушив право співпозивачів на участь у судовому засіданні, що позбавило їх можливості під час слухання справи в апеляційному порядку надати пояснення, звернути увагу суду на ті аргументи, які могли бути важливими для її правильного вирішення.

Таким чином всупереч статті 6 Конвенції апеляційним судом не забезпечено права на справедливий судовий розгляд.

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:М.В. Дем'яносов
В.М. Коротун
І.К. Парінова
С.П. Штелик