печерський районний суд міста києва
Справа № 757/2320/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Гладун Х.А.,

при секретарі - Кулакова І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу в частині,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив визнати недійсним п. 12.11. ст.. 12 Договору фінансового лізингу № 001541 від 30.12.2014, укладеного з Відповідачем в частині тексту: «В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається». Вважає дане застереження є несправедливим в розумінні ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, наявними підстави для визнання його недійсним.

В судовому засіданні позивач, його представник підтримали заявлений позов в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Подав письмові заперечення, що долучені судом до матеріалів справи.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, та сторонами не заперечується, що 30.12.2014 р. між Сторонами укладено Договір фінансового лізингу № 001541, за умовами якого відповідач (Лізингодавець) зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування автомобіль NISSAN JUKE 1,6 AT CVT SE (FA-8В), білий, а Позивач (Лізингоодержувач) зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору (а.с. 8-22).

Згідно п. 8.2.1. Договору перший лізинговий платіж складається з: комісійної винагороди за організаційні заходи, авансу ціни предмета лізингу, комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір яких визначається Додатком № 1 до доданого Договору.

Так, Додатком № 1 до Договору фінансового лізингу встановлено, що вартість предмета лізингу становить 220000 грн., відсоток платежів - 50%, авансовий платіж - 110000,00 грн., щомісячний платіж 9166,67 грн., комісія за організацію (10 %) - 22000 грн., комісія за передачу (3%) - 6600 грн. (а.с. 20).

На виконання умов вказаного договору позивач сплатив 44000 грн., що складається з 22000 комісії за організацію та 22000 - авансовий платіж (а.с. 23).

19.01.2015 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення сплачених коштів в розмірі 44000 грн.(а.с.52).

Листом відповідача від 03.03.2015 №180 позивачу було відмовлено у поверненні вказаної суми грошових коштів в повному обсязі з тих підстав, що сума грошових коштів, яка є комісією за організацією, відповідно до п.12.11 ст.12 договору поверненню не підлягає, а авансовий платіж підлягає поверненню за вирахуванням 20% від сплаченої суми. (а.с. 53)

Так, відповідно до п.12.11 ст.12 згаданого договору фінансового лізингу у випадку розірвання даного договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку Комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що п.12.1 договору має бути визнаний недійсним, з підстав та обставин, зазначених позивачем, а сплачені кошти мають бути повернуті йому, як такі, що сплачені при укладанні спірного договору з порушенням принципу справедливості, що передбачено Закону України « Про захист прав споживачів».

Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг».

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору.

Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Умови спірного договору фінансового лізингу містять 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені.

Вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодився з усіма умовами, підписавши спірний договір, а тому посилання представника позивача на те, що позивач не має юридичної освіти та не розумів в повній мірі умови спірного договору, не до кінця усвідомлюючи його зміст, суд вважає безпідставними.

За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними, чи укладання спірного договору порушують умови чинного законодавства.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 203,215,216, 509, 526, 527, 530, 533, 627, 638, 806 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», ст. ст.3,4, 10-11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу в частині - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя Х.А. Гладун