Справа №589/2234/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Свиненко М. Д.
Номер провадження 22-ц/788/589/15 Суддя-доповідач - Лузан Л. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4

про визнання частково недійсним договору дарування від 12 березня 2001 року, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та витребування частини майна із чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а :

Рішенням суду від 13 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

11 жовтня 1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб (а.с.8).

01 липня 1992 року ОСОБА_5 купив за відповідним договором у Шосткинського заводу хімічних реактивів двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10-13).

15 березня 1993 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був розірваний (а.с.9)

04 квітня 1997 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 ( ас.161).

12 липня 2000 року шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був розірваний ( ас.162).

12 березня 2001 року ОСОБА_5 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 за відповідним договором (а.с.15,43).

06 квітня 2010 року в нотаріальному порядку був посвідчений спадковий договір, відповідно до якого ОСОБА_6 на випадок своєї смерті передала у власність онуці ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.56-57).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла ( ас.39).

З матеріалів справи також вбачається, що у спірній квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані, зокрема :

ОСОБА_8 - з 1968 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 - померла ;

ОСОБА_5 - з 20.07.1985 р., ІНФОРМАЦІЯ_4. - помер ;

ОСОБА_6 - з 27.09.1996 р., ІНФОРМАЦІЯ_5. - померла ( ас. 157).

Станом на березень 2015 року у спірній квартирі ніхто не зареєстрований.

З ксерокопії паспорта ОСОБА_3 вбачається, що з 1982 року і до теперішнього часу вона зареєстрована по АДРЕСА_3 (а.с.5-6).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою пропущено позовну давність, оскільки позов подано в строки значно більші, ніж встановлені ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст. 29 КпШС України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, висновки суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги про протилежне не можна визнати обґрунтованими. При цьому виходить з наступного.

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_3 посилалась на те, що спірну квартиру АДРЕСА_1 вона набула з ОСОБА_5 під час перебування з ним у шлюбі, а тому ця квартира, як вважає позивачка, має статус спільного майна подружжя. У зв'язку з цим просила визнати за нею право власності на ? частину спірної квартири.

Таким чином вбачається, що одна з позовних вимог ОСОБА_3 зводиться до поділу майна, набутого під час перебування нею у шлюбі з ОСОБА_5 Інші позовні вимоги є похідними від названої позовної вимоги.

Під час розгляду справи відповідачка подала заяву про застосування позовної давності ( ас. 71 зворот).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила наступне.

Її знайома - ОСОБА_8 у свій час отримала спірну квартиру: АДРЕСА_1. В середині 1980-х років ОСОБА_5 і ОСОБА_8 перебували у шлюбі, під час шлюбу вони проживали у спірній квартирі. Цей шлюб у ОСОБА_5 був другим.

Після смерті ОСОБА_8 у 1990 р. вона (тобто ОСОБА_3.) почала співмешкати з ОСОБА_5, а у жовтні 1991 року зареєструвала з ним шлюб. Будучи у шлюбі позивачка разом з ОСОБА_5 проживали у її квартирі - АДРЕСА_3.

01 липня 1992 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 набув право власності на спірну квартиру - АДРЕСА_1.

Після розлучення у березні 1993 року ОСОБА_5 пішов з квартири позивачки .

Згодом у спірну квартиру поселилась ОСОБА_6. З матеріалів справи вбачається, що зареєструвалась ОСОБА_6 у спірній квартирі 27.09.1996 р., а 04 квітня 1997 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 ( ас. 157, 161).

З пояснень ОСОБА_3 також вбачається, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 у 2000 році ОСОБА_5 почав співмешкати з ОСОБА_9 і проживав до своєї смерті у належній їй квартирі по АДРЕСА_3. Названа квартира знаходиться у тому ж самому будинку, в якому проживає і позивачка, тільки у сусідньому під'їзді.

Названі пояснення позивачки узгоджуються з письмовими поясненнями відповідачки та її представника, які містяться в матеріалах справи ( ас. 30, 71, 100, 126).

Колегія суддів вважає, що під час розгляду справи позивачка не надала докази на спростування доводів відповідачки про те, що до набуття ОСОБА_10 права власності на спірну квартиру останній з позивачкою прожив незначний час, за який неможливо було нажити кошти, достатні для купівлі спірної квартири. В той же час відповідно до ст. 22 КпШС України спільною сумісною власністю може бути визнане тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу, тобто майно, придбане внаслідок спільної праці подружжя (при цьому спільною працею подружжя слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна).

Крім того, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час розірвання шлюбу позивачки з ОСОБА_10, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі ст. 9 КпШС України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.

За ст. 10 КпШС України у випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 11 КпШС України передбачається, що у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

З наведеної норми права вбачається, що встановлюючи, зокрема, правило про те, що строк позовної давності обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення свого права, законодавець тим самим хотів підкреслити, що особа не може байдуже і зневажливо ставитись до своїх суб'єктивних прав. При відсутності названих вимог закону інститут позовної давності фактично втратив би свою дієвість.

Колегія суддів вважає, що початок перебігу позовної давності у даному випадку, тобто у випадку про час, коли позивачка повинна була дізнатися про порушення свого права власності на частку у спірній квартирі, починається з часу розірвання шлюбу з ОСОБА_5

При цьому колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 86 ЦК України ( 1963 р.) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

З пояснень ОСОБА_3 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції вбачається, що після розлучення з ОСОБА_5 ніяких питань щодо розподілу спільно нажитого майна вони не вирішували. ОСОБА_3 також пояснила, що ніколи не проживала у спірній квартирі, після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 витрат по утриманню спірної квартири не несла, ніколи не мала і до теперішнього часу не має ключів від спірної квартири, не мала ніякої можливості безперешкодно самостійно заходити у спірну квартиру, тобто не мала можливості здійснювати свої права, як співвласника квартири.

За таких обставин позивачка не могла не знати про порушення свого права власності, оскільки після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 вона була позбавлена можливості володіння, користування і розпорядження спірним майном.

Сам по собі факт, що у позивачки знаходився екземпляр договору купівлі-продажу спірної квартири не свідчить про те, що самим цим фактом не були порушені її права власника, оскільки вона сама не заперечує, що після 1993 року вона не мала можливості для реалізації права власності на спірну квартиру, тобто права на володіння, користування і розпорядження нею.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК України ( 1963 р.) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позову про визнання права власності на ? частину спірної квартири в порядку розподілу майна подружжя у зв'язку з пропуском позовної давності.

За наведених обставин інші, заявлені у справі, позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 13 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -