СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ун. № 759/478/15-ц
пр. № 2/759/1999/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про усунення перешкод у праві користуванні та розпорядженні власністю, шляхом зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

14.01.2015 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком з надвірними спорудами та будівлями (гараж), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 усунення перешкод щодо користування та розпорядження будинком, шляхом зняття з реєстрації відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 які отримав у спадщину від батьків. Відповідач користувалася вказаним будинком на правах дружини позивача. Рішенням суду від 17.05.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач позбавлений права користуватися будинком, оскільки реєстрація відповідача обмежує вільне право на розпорядження будинком на свій розсуд. Враховуючи, що відповідач не є родичем позивача, співвласником будинку, а тому відсутні правові підстави для реєстрації відповідача в будинку ОСОБА_1

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Зазначив, що ОСОБА_1 не має наміру виселяти відповідача, а лише просить зняти її з реєстрації.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилалася на те, що між сторонами наявний спір щодо поділу майна подружжя, зокрема будинку АДРЕСА_1 Посилається на правомірність свого проживання у вказаному будинку.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником жилого будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з надвірними будівлями та спорудами: сарай, погреб, вбиральня, сарай, гараж, спорудження. Вказаний будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.12.1994, виданого 12 КДНК, зареєстровано в реєстрі за №7с2482 (а. с. 5) та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.1987 року, виданого 1 КДНК, зареєстровано в реєстрі за №7и2315 (а. с. 7). Право власності зареєстровано в БТІ м. Києва за №18583 від 12.12.1994 та за №12683 від 01.04.1987 (а. с. 5 - 6).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований ВРАЦС Качинської сільської ради м. Севастополя, актовий запис №37, розірвано.

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в м. Києва від 22.01.2015, ОСОБА_2 з 20.02.1999 зареєстрована в АДРЕСА_1. В судовому засіданні сторони визнали, що відповідач зареєстрована і проживає за вказаною адресою з 1979 року.

Спір виник з тих підстав, що реєстрація відповідача, яка не є родичем позивача, співвласником будинку, позбавляє позивача можливості розпоряджатися будинком на власний розсуд.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Позивач жодним чином не обґрунтував і не довів того, що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння. Навпаки, представник ОСОБА_1 пояснив, що останній не має наміру виселяти відповідача, що свідчить про необґрунтованість заявлених вимог.

Сторони визнають, що відповідач вселилася до спірного будинку, як член сім'ї власника будинку, а тому суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖКУ, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Отже, у разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням. Вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її на наймача житла, адже відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі. Зміст ч. 1 ст. 402 ЦК дає підстави стверджувати, що в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону.

Оскільки відповідач фактично користується будинком на підставі сервітуту, встановленого в силу закону, і в установленому порядку сервітут не припинений, а також, враховуючи відсутність доказів порушення прав позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 391, 402 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖКУ, ст. ст. 57-61, 209, 212-215 України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 24.02.2015 року.

СУДДЯ Т.О. ЗАЄЦЬ