УХВАЛА

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, департаменту комунального господарства, транспорту і зв'язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківської міської ради, обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування, скасування рішення виконавчого комітету міської ради та пункту рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих при Івано-Франківській міській раді за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1992 року вона разом з сім'єю проживає у квартирі АДРЕСА_1. Зазначала, що не може приватизувати цю квартиру, оскільки вказану квартиру зареєстровано за іншою особою. У подальшому вона дізналась, що згідно протоколу засідання комісії з питань поновлених прав реабілітованих при Івано-Франківській міській раді народних депутатів від 14 травня 1993 року № 11 було вирішено повернуто реабілітованому ОСОБА_5 конфіскований будинок АДРЕСА_1. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 13 квітня 1994 року № 127 «Про розгляд питання повернення житла реабілітованим» зазначена квартира, з порушенням ч. 3 ст. 9 постанови Верховної Ради України від 24 грудня 1993 року «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», повернута ОСОБА_6, який під час відбування покарання помер у 1947 році. Після його смерті спірну квартиру у травні 1994 року успадкувала ОСОБА_7, яка, у свою чергу, 14 вересня 1994 року, подарувала її ОСОБА_4 Вважала цей правочин недійсним, оскільки ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право на спадщину з порушенням закону та не володіла цим майном на час укладення договору.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, скасувати п. 3.3 рішення, оформленого протоколом № 11 засідання комісії з питань прав реабілітованих при Івано-Франківській міській раді народних депутатів від 14 травня 1993 року; скасувати рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 13 квітня 1994 року; визнати свідоцтво про право власності на спірний будинок, виданий на ім'я ОСОБА_8 недійсним; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 травня 1994 року, видане ОСОБА_7 недійсним; визнати договір дарування від 14 вересня 1994 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, недійсним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 4 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано п. 3.3 рішення оформленого протоколом № 11 засідання комісії з питань поновлення прав реабілітованих при Івано-Франківській міській раді народних депутатів від 14 травня 1993 року про повернення ОСОБА_5 будинку АДРЕСА_1; рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 13 квітня 1994 року № 127 «Про розгляд питання про повернення житла реабілітованим» у частині визнання права власності на цей будинок за ОСОБА_5

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 10 травня 1994 року № 6140, виданого на ім'я ОСОБА_5; свідоцтво про право власності на спадщину за законом на вказаний будинок від 20 травня 1994 року, виданого ОСОБА_7 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у позивача відсутнє право власності на будинок АДРЕСА_1, тому повернення цього майна реабілітованому ОСОБА_5 відбулось без порушення її права власності. На цих же підставах в подальшому це житло у власність отримала ОСОБА_7 та подарувала його на підставі договору ОСОБА_4, не порушуючи при цьому права власності позивача на спірний будинок.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що як комісія Івано-Франківської міської ради з питань реабілітованих, так і виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради не дотримались вимог Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та постанови Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», оскільки під час прийняття оспорюваних рішень спірний будинок був правомірно зайнятий позивачем та її сім'єю, а питання про звільнення цього житла відповідачами не вирішено. Крім того, оскільки свідоцтво про право власності на спірний будинок від 10 травня 1994 року та свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 травня 1994 року видане на ім'я ОСОБА_7 отримані на підставі рішень, які не відповідають вимогам закону, вони також підлягають скасуванню.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 23 травня 1945 року був засуджений військовим трибуналом військ НКВД Станіславської області за ст. 34 КК УРСР до 10 років виправно-трудового табору з конфіскацією майна та помер під час відбування покарання у 1947 році.

Відповідно до довідки прокуратури Івано-Франківської області, ОСОБА_5 був реабілітований на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 17 квітня 1991 року.

На час засудження ОСОБА_5 належав будинок по АДРЕСА_1, що підтверджується випискою з нотаріального акту і дане нерухоме майно було у нього конфісковано.

Протоколом № 11 засідання комісії з питань поновлення прав реабілітованих при Івано-Франківській міські раді народних депутатів від 14 травня 1993 року вирішено повернути конфісковані будинки реабілітованим, зокрема, ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного протоколу, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради було прийнято рішення від 13 квітня 1994 року № 127 «Про розгляд питання повернення житла реабілітованим».

Згідно з п. 1 цього рішення за ОСОБА_5 визнано право власності на будинок, а згідно з п. 2 - зобов'язано міське управління житлово-комунального господарства та обласне бюро технічної інвентаризації оформити та видати свідоцтва про право власності після відселення сімей, які проживають у цих будинках.

Протокол № 11 засідання комісії з питань поновлення прав реабілітованих при Івано-Франківській міській раді народних депутатів від 14 травня 1993 року та рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради «Про розгляд питання повернення житла реабілітованим» від 13 квітня 1994 року № 127 прийнято на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та п. 9 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», згідно з яким можливість повернення реабілітованому будинку (його частини) в натурі вирішується з урахуванням конкретних обставин.

Відповідно до ч. 3 п. 9 зазначеної Постанови Верховної Ради України конфісковані будинки не можуть бути повернуті реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), лише у випадках наявності одночасно таких умов: якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані.

Тобто, саме лише правомірне проживання громадян у будинку, який перебуває на балансі місцевої ради, не може бути перешкодою для його повернення реабілітованій особі, оскільки відсутні інші умови.

Апеляційний суд наведене не врахував, не звернув увагу на те, що позивачкою доказів про наявність підстав неможливості повернення спірного будинку не надано.

Крім того, у довідці № 248 від 3 червня 1992 року, виданій голові комісії по реабілітації, зазначено, що будинок АДРЕСА_1 є двоквартирним, та в ньому проживають дві сім'ї: квартира № 1 - ОСОБА_9, склад сім'ї - 1 особа; квартира № 2 - сім'я ОСОБА_10, склад сім'ї - 2 особи.

У додатку № 1 до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 13 квітня 1994 року № 127 зазначено, що на час прийняття рішення у будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_9

Інформація про проживання у вказаній квартирі інших осіб, зокрема ОСОБА_3, позивачки у справі, у зазначених документах відсутня.

Згідно додатку № 2 до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 3 квітня 1994 року № 127 «Про розгляд питання повернення житла реабілітованим» ОСОБА_3 та члени її сім'ї, які проживають у спірному будинку і підлягають відселенню, не значаться, тоді як у вказаному будинку проживають і підлягають відселенню ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та члени їх сімей.

Отже, висновки апеляційного суду про неможливість повернення реабілітованій особі будинку основані на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта