Справа № 463/868/11 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/783/378/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Щербай В.П.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_2 -

ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4-

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Відділу Держземагентства у м. Львові Львівської області, Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання недійсними державних актів,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Відділу Держземагентства у м. Львові Львівської області, Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання недійсними: державного акта на право приватної власності на землю від 20.10.1998 року, який виданий ОСОБА_6 на земельну ділянку на АДРЕСА_1, площею 0,0340 га та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_1, який виданий Управлінням земельних ресурсів у м.Львові 28 серпня 2009 року ОСОБА_4 на земельну ділянку на АДРЕСА_1 - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу через свого представника - ОСОБА_3. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ухвалення рішення при неповно з'ясованих обставинах справи. Зазначає, що в порушення вимог земельного законодавства, зокрема Земельного кодексу України 1990 року, ОСОБА_6 оспорюваним державним актом на право приватної власності на землю було незаконно, безпідставно передано та оформлено право власності на зайвих 25 кв.м., а відповідно і ОСОБА_4 як спадкоємець незаконно набула у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим виник спір щодо меж та розміру спірної земельної ділянки. Вказує, що на той час площа земельної ділянки становила 315 кв.м., включаючи 62 кв.м. під садом, однак всупереч цьому батьком відповідача оформлено право власності на 340 кв.м., тобто на 25 кв.м. більше, ніж він міг претендувати. Крім того, єдиною правовою підставою у 1998 році для виникнення та оформлення права власності та виготовлення державного акта на землю могла бути виключно ухвала Львівської міської ради, однак така відсутня. Також вказує, що внаслідок порушення норм чинного законодавства, виникла ситуація, згідно якої сходова площадка та сходи з квартири позивачки, що розташована на першому поверсі в будинку АДРЕСА_2, облаштовані на спірній земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності іншої особи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання скарги, пояснення представника відповідача на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід відхилити.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст.ст. 3,10,31 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 18.11.2004 року № 3107, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7

Відповідач ОСОБА_4 є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.07.2008 року та земельної ділянки площею 0,0340 га для обслуговування вказаного будинку на підставі державного акта на право приватної власності на землю НОМЕР_2 від 28 серпня 2009 року, який був виданий останній після смерті батька ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.07.2008 року № 2-1438, посвідченого нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Ярошенко Ж.С.

Батьку відповідача ОСОБА_6 вказана земельна ділянка належала згідно з державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_3 від 20.10.1998 року, який видано Департаментом землеустрою і планування забудови міста на підставі наказу від 30.03.1998 року № 164, та який затверджено рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.04.1998р. № 258.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Для захисту державних чи суспільних інтересів до суду можуть звертатися лише органи й особи, визначені у законі.

Як вбачається із позовної заяви та уточнень до неї, ОСОБА_2 просила визнати недійсними: державний акт на право приватної власності на землю від 20.10.1998 року, виданий ОСОБА_6 на земельну ділянку на АДРЕСА_1, площею 0,0340 га та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданий Управлінням земельних ресурсів у м. Львові 28 серпня 2009 року ОСОБА_4 на земельну ділянку за вказаною адресою.

Підставою позову ОСОБА_2 зазначає саме незаконність наказу від 30.03.1998р. № 164 та рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.04.1998р. № 258, яким затверджено даний наказ, оскільки на її думку, такі прийняті всупереч ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", яка передбачає, що питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях місцевих рад. Проте своїм правом оспорити вказані правові акти індивідуальної дії в межах розгляду цієї справи, оскільки такі стосуються безпосередньо вирішення конкретного спору між сторонами, позивач не скористалася.

Як встановлено в процесі розгляду справи, законність наказу Департаменту землеустрою і планування забудови міста від 30.03.1998р. № 164 та рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.04.1998р. № 258 позивач оспорює в порядку адміністративного судочинства. Станом на час розгляду справи судом такі були чинними та у встановленому порядку не скасовані.

Відповідно до ст. 17 ЗК України 1990 року, що діяв у період видачі державного акта на землю ОСОБА_6, надання земельних ділянок у володіння або користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів.

Згідно ст. 23 цього Кодексу, право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними,районними, міським Радами народних депутатів.

Відповідно до ст. 126 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, який діяв у період видачі державного акта ОСОБА_4, державний акт є документом , що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Отже, визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа не передбачено ні даною нормою, ні іншою нормою закону при наявності рішення, що надало право на отримання цього правовстановлюючого документа. Таким чином, без визнання недійсним рішення ради про надання земельної ділянки неможливе визнання недійсним державного акта.

Разом з тим, судом першої інстанції вірно встановлено, що у період виникнення спірних правовідносин земельні відносини у м. Львові були врегульовані відповідно до рішення Львівської міської ради від 01.03.1996р. № 94 "Про розмежування повноважень між виконавчими комітетом, головою виконкому, департаментами і районними адміністраціями", згідно з п. 6.1 якого визначено, що до повноважень Департаменту землеустрою і планування забудови міста Львівської міської ради віднесено вирішення питання передачі громадянам у приватну власність раніше наданих земельних ділянок згідно норм ЗК України, що затверджується рішенням міськвиконкому чи ради (вирішення вказаного питання делегувалось Виконавчому комітету Львівської міської ради за рішеннями Львівської міської ради - Ухвала ЛМР від 11.09.1992р. "Про делегування повноважень з питань землекористування виконкому Львівської міської ради народних депутатів", Ухвала ЛМР від 29.09.1994р. "Про делегування повноважень з питань землекористування виконавчому комітету Львівської міської ради народних депутатів"). Таким чином, оскільки питання регулювання земельних відносин у м. Львові відповідним чином було визначено за рішеннями Львівською міською радою, й під час видачі первинного державного акта на право власності на землю на ім'я ОСОБА_6 орган місцевого самоврядування діяв відповідно до вказаного порядку, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доводи апелянта про те, що при видачі оспорюваних державних актів на право власності на землю із позивачем не були узгоджені межі земельної ділянки відповідача, чим порушуються її права, безпідставні та спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається із технічної документації на виготовлення оспорюваних державних актів на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 під час їх видачі були погоджені межі спірної земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами, що стверджується актом встановлення і узгодження меж земельної ділянки громадянина від 07.04.1998 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач (її попередники у спірних правовідносинах) не були ні власниками, ні користувачами суміжної земельної ділянки, а тому межі земельної ділянки, переданої батьку позивача для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1, не повинні були погоджуватись із останніми.

Згідно схематичного плану присадибної ділянки будинку АДРЕСА_2, площа земельної ділянки, що рахувалась за вказаним будинком з 1971 року, становила 432 кв.м., з яких 113 кв.м. є прибудинковою територією, жодної земельної ділянки за даним будинком для проходу з боку вул. Карпатьської у м. Львові не було закріплено. Жодних документальних доказів протилежного, які б надавали позивачу (чи її попередникам у спірних правовідносинах) право користування частиною земельної ділянки, яку було передано у власність батька відповідача, суду не представлено. При цьому обставина щодо неможливості виходу з будинку АДРЕСА_2 через допоміжний вихід на вул.Карпатську у м. Львові правового значення в даному випадку не має, оскільки не впливає на обсяг речових прав позивача щодо спірної земельної ділянки. Крім того, багатоквартирний будинок, у якому знаходиться квартира позивача, обладнаний основним виходом саме з боку вул. Тарнавського у м. Львові.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що оскільки жодних прав позивача у зв'язку з видачею оспорюваних державних актів на землю не було порушено, позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Будь- яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм матеріального або процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. ч.1, 3,4 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.