Справа № 130/511/15-ц Провадження № 22-ц/772/1687/2015Головуючий в суді першої інстанції Шепель К. А.
Категорія 55 Доповідач Чуприна В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі :

Головуючого : Чуприни В.О.

Суддів : Оніщука В.В., Медвецького С.К.

При секретарі : Кирилюк Л.М.

За участю : позивача ОСОБА_2, представника відповідача Виконавчого комітету Жмеринської міської ради по довіреності - Пасічник І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати цієї компенсації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року, встановила :

У лютому 2015 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що працювала у відповідача з 15.10.2002 р. по 01.09.2014 р., який при звільненні з роботи позивача на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію посадової особи місцевого самоврядування, не виплатив компенсацію за невикористану додаткову відпустку працівникам, що мають дітей згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки», а саме за 2007 р. та 2009р., тривалістю по 7 робочих днів кожна. У зв'язку з незаконністю дій відповідача, ОСОБА_5 просила стягнути на її користь компенсацію за невикористану додаткову відпустку за 14 робочих днів за 2007 та 2009 роки та середній заробіток за час затримки зазначеної виплати.

02.03.2015 р. ОСОБА_2 було подано позовну заяву з конкретизацією вимог, зокрема просила стягнути з відповідача 2272,34 грн. компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, 19152,58 грн. середнього заробітку, а також

243,60 грн. судового збору.

Заявою від 08.04.2015 р. позивач внесла зміни щодо розміру сум відповідальності відповідача за час затримки розрахунку, зокрема станом на 08.04.2015 р. за 155 днів затримки до виплати підлягає - 27010,00 грн. (а.с.223).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15.04.2015 р. у вказаному позові відмовлено.

Не погодившись, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неналежну оцінку судом обставинам справи та зібраним доказам, неправильне застосування у виниклих правовідносинах норми матеріального права, у зв'язку з чим просить: скасувати зазначене рішення; стягнути з відповідача 2307,34 грн. на її користь компенсації за невикористані додаткові відпустки тривалістю 14 робочих днів за 2007 та 2009 роки; стягнути середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки у розмірі 33183,30 грн.; повернути судовий збір позивачеві, сплачений на виконання ухвали від 25.02.2015 р. Жмеринського міськрайонного суду у розмірі 243,60 грн.

У письмовому запереченні Виконавчим комітетом Жмеринської міської ради наведені доводи щодо необґрунтованості вимог позивача та в свою чергу правильності й законності рішення суду першої інстанції, яке просять залишити без змін, апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зокрема щодо зміни рішення з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_2 з 16.10.2002 р. по 01.09.2014 р. працювала у Виконавчому комітеті Жмеринської міської ради (а.с.12-13).

Згідно з ксерокопією свідоцтва про народження, позивач є матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої записаний ОСОБА_7 (а.с.7).

Відповідно до ксерокопії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1

ст. 135 СК України, відомості про батька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, записані за вказівкою матері (а.с.14).

З 01.01.2003 р. по 30.06.2013 р. позивач перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту Жмеринської міської ради як одержувач допомоги одинокій матері на дитину ОСОБА_6, що стверджується ксерокопією довідки зазначеного Управління від 10.11.2014 р. № 3288 (а.с.7).

З матеріалів справи також убачається, що в час роботи позивачу на підставі поданих нею заяв надавались додаткові відпустки як одинокій матері за 2004, 2005, 2006, 2008 р., про що відповідачем видано відповідні розпорядження (а.с.135, 137, 139).

Інших заяв з приводу надання позивачеві додаткової відпустки як одинокій матері до виконкому не надходило і дану обставину, стверджену довідкою міського голови від 13.03.2015 р. (а.с.150), не заперечує сама позивач.

Розпорядженням Жмеринського міського голови від 01.09.2014 р. згідно раніше поданої позивачем заяви її звільнено з роботи за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію посадової особи місцевого самоврядування, за ст. 38 КЗпП України (а.с.15), та у день звільнення проведено грошовий розрахунок з наданням письмової розшифровки виплат, що визнається позивачем (а.с.133-134).

10.11.2014 р., а після цього 26.11.2014 р. позивач зверталася до міського голови із заявами з приводу виплати їй компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2007, 2009 роки, як працівнику - одинокій матері (а.с.8, 9), які не були задоволені.

Раніше позивач вже зверталась до суду з аналогічним позовом, про що свідчить ксерокопія ухвали про відкриття провадження від 13.01.2015 р. (а.с.197), однак позовна заява була залишена без розгляду і цей факт сторонами визнаний і не оспорюється.

Згідно ст.ст. 19 Закону України «Про відпустки», ст. 182-1 КЗпП (у редакціях, чинних у час правовідносин) - позивач мала право (як одинока матір) надання щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2007 рік - тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів і такою ж тривалістю за 2009 р. - 7 календарних днів (ст. 73 КЗпП).

01.09.2014 р. позивач звільнена з роботи і з підстави ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України їй мала бути виплачена грошова компенсація за всі не використані нею дні додаткової відпустки працівника, що має дитину.

Однак зазначена компенсація не була при звільненні нарахована і виплачена, з приводу чого лише 10.11.2014 р. виник позасудовий спір (в цей день позивачем подана заява щодо обрахунку компенсації на а.с.8), який не був вирішений адміністрацією на користь працівника (лист від 25.11.2014 р. на а.с.10).

Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Стаття 117 КЗпП Україні передбачає, що у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір установа повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вважаючи безпідставними позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки як одинокій матері, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу не було відомо, а позивачем в період роботи не надано адміністрації документальних відомостей на підтвердження статусу одинокої матері.

Проте, з таким висновком, зробленим за неправильної оцінки доказів та у невідповідність обставинам справи, зокрема щодо предмета спору, погодитись не можна, оскільки позов ОСОБА_2 обґрунтований не відмовою у наданні додаткової відпустки, а невиплатою при звільненні грошової компенсації, на яку вона, безумовно мала право.

При цьому колегією суддів ураховано, що в період роботи позивачу надавались додаткові відпустки як одинокій матері за 2004, 2005, 2006, 2008 р., тобто відповідачем визнавалось її трудове право і відсутність певних документів відповідного статусу, визначеного у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 14.04.2008 р. № 235/0/15-08/13, в особовій справі позивача не ставали в цьому перешкодою.

З подібних відносин у листі № 33/116-08 від 22.02.2008 р. Міністерства праці та соціальної політики України «Щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки» йдеться про те, що у випадку, коли працівник з якихось причин не скористався правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років (у т.ч. 1 за 2, 5,4 чи більше років), він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки».

Разом з тим, доводи апелянта в частині незаконної відмови в задоволенні позову в зв'язку з порушенням строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору є необґрунтованими та не заслуговують на увагу, з огляду наступного.

Стаття 233 КЗпП України - працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Очевидним є те, що позивач звільнена з роботи 01.09.2014 р. і на день звільнення їй було відомо про невикористані додаткові відпустки та право на нарахування компенсації, у виданому позивачу розрахунковому листі відповідний вид оплати не відображений, відтак слід погодитись із рішенням стосовно перебігу з цього дня передбаченого ст. 233 КЗпП тримісячного строку, так як за наведених обставин позивач дізналась або повинна була дізнатись щодо порушеного права на виплату грошової компенсації.

Із позовною заявою до суду ОСОБА_2 звернулася 24.02.2015 р., тобто більш як через 5 місяців.

Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 р. № 8-рп/2013

«У справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» вказано, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу (Кодекс законів про працю України) і статті 1 Закону (Закон України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. №108/95-ВР зі змінами), та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати позивача не становлять додаткова відпустка працівнику - одинокій матері, а компенсація за невикористану додаткову відпустку не є заробітною платою у визначеному трудовим законодавством понятті.

Відтак, правила ч. 2 ст. 233 КЗпП України стосовно права звернення до суду з позовом про стягнення належної працівникові заробітної плати без обмеження будь-яким строком не можуть бути застосовані у правовідносинах даної конкретної справи, так як у даному випадку для позивача діє спеціальний трьох місячний строк звернення, який позивачем пропущено без поважних причин, а зворотне щодо непереборних життєвих чи інших об'єктивних причин перешкоди залишилось не доведеним.

Враховуючи те, що при звільненні позивача фактично виник спір щодо суми розрахунку, яка не містила компенсації за невикористані відпустки та вирішення позову у спосіб, коли у задоволенні вимоги про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки необхідно відмовити з вищезазначеної підстави пропуску строку звернення без поважних причин, не може бути задоволена й вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати цієї компенсації, так як згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за час затримки в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що суд першої інстанції правильно встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, однак у рішенні зазначив ще однією самостійною підставою для відмови у позові - недоведеність та безпідставність позовних вимог, що є порушенням процесуального закону.

У даному випадку, з огляду роз'яснень у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення», коли апеляційний суд дійшов висновків щодо обґрунтованості вимог позивача, але строк, встановлений ст. 223 КЗпП України ним пропущено без поважних причин, відмовляє у позові, але з інших мотивів: у зв'язку з пропуском встановлено строку.

У зв'язку з чим, ухвалене у справі рішення внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, підлягає зміні з виключенням з його мотивувальної частини посилання на підставу відмови у задоволенні позову - безпідставність вимоги про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки як одинокій матері, а в іншій частині рішення залишається без змін.

Клопотання апелянта про повернення судового збору позивачеві, сплаченого на виконання ухвали від 25.02.2015 р. Жмеринського міськрайонного суду у розмірі 243,60 грн., апеляційним судом залишається без задоволення, оскільки питання про повернення сплаченого збору, відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного або місцевого бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 р. № 787 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.09.2013 р. за № 1650/24182, вирішується судом за місцем подання позову і розгляду справи, тобто у даному випадку - за ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 квітня 2015 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на підставу відмови у задоволенні позову - безпідставність вимоги про стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки як одинокій матері, а в іншій частині залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ В.О.Чуприна

Судді : /підпис/ В.В.Оніщук

/підпис/ С.К.Медвецький

З оригіналом вірно: