Категорія 20 Доповідач Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

При секретарі: Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 про повернення авансу за попереднім договором купівлі-продажу, -

встановила:

ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 , обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 09 лютого 2012 року між нею як покупцем та ОСОБА_5 в особі ОСОБА_2 як продавцем було укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого сторони домовилися не пізніше 30 червня 2012 року укласти договір купівлі-продажу земельних ділянок, площею 33, 80 га. З метою виконання зобов'язань за попереднім договором позивач передала ОСОБА_2 попередню оплату в рахунок суми за основним договором в розмірі 80 000 гривень, що еквівалентно 10 000 доларів США. Оскільки в строк до 30 червня 2012 року основний договір не був укладений з вини подавця, позивач вважає, що у відповідачів виник обов'язок повернути грошові кошти, одержані як попередня оплата за попереднім договором у рахунок суми за основним договором. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 суму сплаченого авансу в розмірі 10 000 дол. США , що за офіційним курсом Національного банку України станом на 24 грудня 2014 року еквівалентно 157 700 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 в частині позову до ОСОБА_5 про повернення авансу за попереднім договором купівлі-продажу залишено без розгляду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на корись ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 10 000 дол. США, що станом на 24 грудня 2014 року згідно курсу НБУ становить 157 7000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати щодо сплати судового збору в розмірі 1577 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача - ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по часткове задоволення позову, яким стягнути з ОСОБА_2 80 000 грн., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

По справі встановлено, що 09 лютого 2012 року ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_2 від імені ОСОБА_5 з іншої сторони в простій письмовій формі підписали складений попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого домовилися в строк до 30 червня 2012 року укласти договір купівлі-продажу земельних ділянок , загальною площею 33, 80 га, які розташовані на фасадній частині АДРЕСА_1, поруч з АЗС.

Відповідно до п. 2.1 договору на момент підписання даного договору покупець сплатив продавцеві аванс в сумі 80 000 грн., що дорівнює 10000 дол. США.

Згідно з п. 2.2. договору сторони домовилися, що до укладання основного договору сума авансу у розмірі 80 000 грн., що дорівнює 10 000 дол. США зберігається у продавця.

У визначений сторонами строк основний договір купівлі-продажу не був укладений.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що передана ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_2 сума коштів не є авансом, оскільки попередній договір нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним, що є підставою для стягнення коштів як набутих без достатньої правової підстави відповідно до ст. 1212 ЦК України. При цьому, судом стягнуто кошти в сумі 10 000 дол. США, що еквівалентно 157 700 грн., виходячи з того, що сторонами в договорі був обумовлений саме доларовий еквівалент до 80 000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно з ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції чинній на момент підписання попереднього договору) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, попередній договір від 09 лютого 2012 року укладено сторонами в простій письмовій формі.

Згідно роз'яснень, наданих в п. 8 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Таким чином, попередній договір від 09 лютого 2012 року є неукладеним з підстав недотримання сторонами форми його вчинення і не створює для його сторін прав та обов'язків.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що такий договір є нікчемним не ґрунтується на нормах законодавства, оскільки не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як роз'яснено в п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Оскільки правова підстава - попередній договір купівлі-продажу на виконання якого ОСОБА_4 були передані кошти є неукладеним, тобто таким, що не створює для осіб прав та обов'язків, зокрема обов'язку з передачі коштів, набуття ОСОБА_2 коштів в сумі 80 000 грн. є безпідставним.

Виходячи з чого, спірні правовідносини виникли з недоговірних зобов'язань - безпідставне збагачення за рахунок іншої особи, і регулюються нормами гл. 83 книги п'ятої ЦК України , а не ст.ст. 570, 571 ЦК України, на які посилалася позивач в своїх позовних вимогах.

Зміст позовних вимог (спосіб захисту порушеного права) - повернення коштів, переданих відповідачу ОСОБА_2

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ч.2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу.

Пунктом 2.1, 2.2 попереднього договору, який в розумінні ч.2 ст. 57, ст. 64 ЦПК України є письмовим доказом, встановлено , що покупець сплатила продавцеві аванс в сумі 80 000 грн., що еквівалентно 10 000 дол. США.

Сторонами не заперечується, та підтверджується позивачем позовній заяві, що ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_4 кошти в сумі 80 000 грн., що на момент підписання договору було еквівалентно 10 000 дол. США.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.

Тобто, сторонами в договорі зафіксовано передачу коштів саме в національній валюті України із визначенням еквіваленту в доларах США, а не передачу коштів в іноземній валюті із визначенням гривневого еквіваленту.

Як уже було встановлено, неукладений договір не породжує для його сторін прав та обов'язків, а тому норми ст. 524, 533 ЦК України, які регулюють зобов'язальні правовідносини, та необхідність коригування суми грошового зобов'язання відповідно до курсу іноземної валюти, не поширюються на недоговірні зобов'язання.

А тому висновок суду першої інстанції про те, що з відповідача підлягає стягненню сума коштів 10 000 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 24 грудня 2014 року становить 157 700 грн. є помилковим.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які підлягали до застосування, що призвело до ухвалення неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 307, ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 квітня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 80 000 (вісімдесят тисяч) грн. як такі, що набуті без достатньої правової підстави.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 799,54 (сімсот дев'яносто дев'ять ) грн., 54 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ Ю.Б. Войтко

/підпис/ І.М. Стадник

З оригіналом вірно: