Провадження № 22-ц/779/202/2015
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Вакарук В.М.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю ОСОБА_2 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом головного управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - служба у справах дітей Косівської РДА та прокуратура Косівського району про визнання незаконним утримування дитини на території України, зобов'язання забезпечити передання дитини матері та повернення дитини до Чеської Республіки за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 жовтня 2014 року частково задоволено позов головного управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - служба у справах дітей Косівської РДА та прокуратура Косівського району про визнання незаконним утримування дитини на території України, зобов'язання забезпечити передання дитини матері та повернення дитини до Чеської Республіки.

Визнано неправомірним утримування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на території України громадянина Чеської Республіки дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 забезпечити повернення громадянина Чеської Республіки - дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця його постійного проживання в Чеській Республіці.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на незаконність рішення суду. Задовольняючи позов, суд відповідно до ст.ст. 3,5 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не з'ясував чи мало місце незаконне переміщення дитини або незаконне її утримування. При цьому, суд не дав належної оцінки довіреності від 13 березня 2012 року, за змістом якої ОСОБА_3 довіряє свого малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, для тимчасового виїзду за кордон разом зі своїм батьком ОСОБА_2. Крім того, у паспорті ОСОБА_6 на стор.33 є відмітка прикордонного поста Рава Руська про в'їзд в Україну.

У зв'язку з цим апелянт вважає необґрунтованим висновок суду про визнання сторонами незаконного переміщення дитини з території Чеської Республіки та незаконне утримування дитини в Україні.

Не взяв до уваги суд і того, що 13.03.2012 року позивач надала письмовий безстроковий дозвіл на виїзд її сина ОСОБА_6 одного або разом з батьком ОСОБА_2 та на отримання власного паспорту дитини.

Отже, апелянт вважає, що 16 березня 2012 року переміщення через кордон відбулось на законних підставах.

Не враховано судом і того, що позивач приїжджала в Україну, тривалий час проживала з чоловіком та сином і при цьому не заявляла претензій щодо незаконності переміщення та утримування дитини в Україні.

Судом не було враховано положень ст.13 Конвенції про те, що судовий орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, що заперечує проти її повернення, доведе, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Апелянт зазначає, що малолітній ОСОБА_6 більше часу прожив в Україні, чеської мови не знає, а тому повернення може негативно вплинути на нього.

Крім того, суд ухвалив повернути ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1, не зазначивши кому належить така адреса, та не врахував, що до виїзду в Україну дитина проживала та була зареєстрована у батьків позивача за адресою АДРЕСА_2.

Крім того, рішенням обласного суду в Йічіні від 14.04.2014 року неповнолітній ОСОБА_6, після того, як це Рішення набере юридичну силу по розлученні шлюбу, довіряється під опіку батькові і буде проживати в Україні, Косівський район.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є громадянином Чеської Республіки.

Встановлено, що ОСОБА_6 постійно проживав у Чеській Республіці.

Також встановлено, що ОСОБА_6 перебуває під опікою клініки м. Нова Пака, де проходить профілактичні огляди та вакцинацію. Останнє відвідування клініки відбулось у березні 2012 року. (а.с.22).

Згідно довіреності від 13.03.2012 року ОСОБА_3 надала згоду для тимчасового виїзду за кордон сина ОСОБА_6 разом з батьком ОСОБА_2.(а.с.122).

16.03.2012 року ОСОБА_2 виїхав разом з малолітнім сином в Україну до своїх батьків, в даний час проживає в АДРЕСА_3 і повернути дитину до постійного місця проживання наміру немає.

Рішення обласного суду в Йічіні від 14.04.2014 року про те, що неповнолітній ОСОБА_6, після того, як це Рішення набере юридичну силу по розлученні шлюбу, довіряється під опіку батькові і буде проживати в Україні, Косівський район, не вступило в законну силу, що не заперечується відповідачами.

Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції від 25.10.1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про незаконність утримування малолітнього ОСОБА_6 на території України та про обґрунтованість позовних вимог.

Посилання ОСОБА_4 у апеляційній скарзі на те, що малолітній ОСОБА_6 більше часу прожив в Україні, чеської мови не знає, а тому повернення може негативно вплинути на нього, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

1) заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. "а" ч. 1 ст. 13);

2) заявник дав згоду на переміщення або утримування, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримування (п. "а" ч. 1 ст. 13);

3) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. "b" ч. 1 ст. 13);

4) дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

5) повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

6) з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

7) чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримування може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конвенції покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Оскільки ОСОБА_2 не подав доказів щодо обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, передбачених Конвенцією, та за наявності встановленого факту порушення прав піклування ОСОБА_3 щодо малолітнього сина, підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 20 жовтня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Л.В. Ясеновенко

І.В. Бойчук

В.М. Вакарук