Ухвала

іменем україни

20 травня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Журавель В.І., Червинської М.Є.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з додатковою відповідальністю «Полтаваавтотранс» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому просила суд поновити її на роботі в товаристві з додатковою відповідальністю «Полтаваавтотранс» (далі - ТДВ «Полтаваавтотранс»), стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала квитковим касиром АС Решетилівка ТДВ «Полтаваавтотранс» з 11 березня 2014 року. 30 жовтня 2014 року її було звільнено з посади на підставі ст. 38 КЗпП України. У день звільнення їй видано трудову книжку, а 07 листопада 2014 року - проведено розрахунок.

Вказувала, що на адресу ТДВ «Полтаваавтотранс» вона надсилала заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. Внаслідок цього вважає звільнення незаконним, оскільки звільнення вагітних жінок забороняється відповідно до ст.184 КЗпП України. Посилалася на те, що дії відповідача є порушенням права на працю, які завдали їй моральних страждань, які вона зазнала до того ж в стані пізнього строку вагітності.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Поновлено ОСОБА_3 на посаді квиткового касира АС Решетилівка ТДВ «Полтаваавтотранс». Стягнуто з ТДВ «Полтаваавтотранс» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення, тобто з 30 жовтня 2014 року, в сумі 4 559,97 грн. Стягнуто з ТДВ «Полтаваавтотранс» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в сиді рішення місцевого суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що згідно з наказом від 11 березня 2014 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу до ТДВ «Полтаваавтотранс» квитковим касиром АС Решетилівка. Згідно із заявою, поданою 29 жовтня 2014 року, наказом від 30 жовтня 2014 року вона звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з заявою від 04 листопада 2014 року позивачка відкликала подану нею заяву про звільнення, яка була написана під тиском роботодавця. Також суд зазначив, що звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в позові, апеляційний суд зазначив, що позивачем не доведено факту порушення відповідачем законодавства про працю, а саме: факту примусу ОСОБА_3 до написання заяви про звільнення, що в силу ст. 38 КЗпП України свідчить про законність звільнення позивача.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

У постанові від 31 жовтня 2012 року у цивільній справі за позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

З матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення трудового спору став факт звільнення ОСОБА_3 за власним бажанням на наступний день після подання нею заяви.

Також убачається, що зміст заяви позивачки про звільнення за власним бажанням не відповідав вимогам законодавства про працю. Зокрема, були відсутні дата, з якої вона звільняється, та причини звільнення.

Таким чином, було порушено норми ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право розірвати договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Але зазначений двотижневий термін може бути і скорочено, якщо заяву працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлено неможливістю продовжувати роботу, а саме у випадку:

- переїзду на нове місце проживання;

- переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість;

- вступу до навчального закладу;

- неможливості проживання у даній місцевості, підтвердженої медичним висновком;

- догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічною віку або дитиною інвалідом;

- догляду за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи;

- виходу на пенсію;

- прийняття на роботу за конкурсом, а також інших поважних причин.

У даній ситуації роботодавець або уповноважений ним орган зобов'язаний розірвати трудові відносини в певний строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу й не зажадав розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника необхідна наявність домовленості сторін про строк звільнення. Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчить про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженою ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору.

Працівник також має право відкликати заяву про звільнення до настання двотижневого строку, зафіксувавши факт подання такої заяви власником або уповноваженим ним органом, наприклад, вислати поштою.

Втім на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України апеляційний суд зазначене вище до уваги не взяв, не перевірив і належним чином не з'ясував чи були підстави для звільнення позивачки за ст. 38 КЗпП України (з урахуванням поданої нею заяви), а також не з'ясував причини, які спонукали позивачку звільнятися за ст. 38 КЗпП України.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 05 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: В.І. Журавель

М.Є. Червинська

В.А. Черненко

С.П. Штелик