Дата документу 14.12.2015
Справа № 501/2557/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2015 р. Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Ледньової Т.В.,

при секретарі - Левицькій А.В.,

представника позивача, третіх осіб - ОСОБА_1,

представника відповідача, третіх осіб - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іллічівську Одеської області справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства Іллічівський морський торговельний порт ( треті особи Незалежна профспілка працівників порту, первинна профспілка складських працівників Незалежної профспілки працівників порту, ОСОБА_4) про визнання наказу недійсним та його скасування, -

ВСТАНОВИВ:

02.06.2015 р. До Іллічівського міського суду Одеської області надійшов позов (а.с. 2-3) в якому ОСОБА_3 просить:

- визнати наказ виконуючого обовязки директора підприємства від 06.05.2015 р. за № 258/0-2 про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_3 по п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати;

- поновити в ДП Іллічівський морський порт на посаду техніка третього терміналу;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 13.05.2015 р. по час постановлення рішення суду,

посилаючись на ті обставини, що була звільнена без попередньої згоди відповідного органу Незалежної профспілки працівників порту, членом якої є.

В судове засідання позивач не зявилась, надавши клопотання про розгляд справи у її відсутності (а.с. 39).

Представник позивача ОСОБА_1, який також є представником третіх осіб профспілок, підтримав позовні вимоги у повному обсягу, посилаючись у письмових поясненнях (а.с. 149-150) та у виступі в суді на те, що за зверненням суду профспілкові органи розглянули питання про звільнення ОСОБА_3 і відмовили в дачі згоди на звільнення вказаного працівника.

Представник відповідача ОСОБА_2, яка також представляє інтереси третьої особи ОСОБА_4, позовні вимоги не визнала, посилаючись у письмових запереченнях (а.с. 18-19, 106-109, 166-167, 191-195) та у виступі в судовому засіданні на ті обставини, що позивача звільнили з дотриманням вимог законодавства в звязку з реорганізацією; що після попередження про наступне вивільнення позивач не надала згоди на переведення на вакантну посаду чи на звільнення за переведенням до ТОВ Трансгрейнтермінал ; що рішення профспілки про незгоду на звільнення є необґрунтованим, т. я. адміністрація вчинила вся передбачені законом заходи та процедури перед звільненням працівника.

Заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, зясувавши обставини справи та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючі факти та правовідносини.

Позивач була прийнята на роботу до ДП Іллічівський морський торговельний порт ( ДП ІМТП) 27.07.1992 р. З 07.04.2006 р. вона перебувала на посаді техніка 3-го терміналу (а.с. 21).

Наказом ДП ІМТП № 258 / 0-2 від 06.05.2015 р. ОСОБА_3 звільнена з вищезазначеної посади у звязку зі змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ст. 40 КЗпП України ) на підставі наказу № 28 від 23.01.2015 р., попередження від 10.03.2015 р. (а.с. 5, 21, 22).

Згідно наказу ДП ІМТП № 28 від 23.01.2015 р. у звязку з укладенням 22.01.2015 р. договору №7 оренди державного нерухомого майна ДП ІМТП, яке знаходиться на балансі 3-го терміналу, з ТОВ Трансгрейнтермінал ліквідовано з 23.04.2015 р. структурний підрозділ 3 термінал з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (а.с. 169). П. 3.1 цього наказу передбачає здійснення звільнення за переведенням до ТОВ Трансгрейнтермінал працівників, зазначених у листах - клопотаннях щодо звільнення за переведенням до вказаного підприємства, за їхніми заявами відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України. Відповідно по п. 3.2 цього наказу передбачено здійснення вивільнення працівників, які відмовилися від звільнення за переведенням до ТОВ Трансгейнтермінал, робочі місця та посади яких ліквідуються цим наказом, на підставі ст. 49-2 КЗпП України, Закону України Про зайнятість населення .

13.03.2015 р. ОСОБА_3 була ознайомлена з попередженням про наступне вивільнення (а.с. 23), відповідно до якого її сповістили про ліквідацію з 23.04.2015 р. Структурного підрозділу 3 термінал і її робочого місця та запропонували звільнення за переведенням до ТОВ Трансгейнтермінал (п. 5 ст. 36 КЗпП України ) на посаду (робоче місце) техніка на умовах угоди про співробітництво від 22.08.2014 р., або переведення на вакантне робоче місце прибиральника робочих приміщень у звязку із відсутністю у ДП ІМТП вакантних робочих місць та посад, які відповідали б професії та кваліфікації позивача; а також розяснили можливість звільнення за п. 1 ст. 40, п. 1 ст. 36 та ст.38 КЗпП України.

Довідка на а.с. 175 свідчить про те, що ОСОБА_3 відмовилась від пропозицій щодо її переведення до ТОВ Трансгейнтермінал (а.с. 175). Сторони визнали факт відсутності інших вакантних робочих місць в ДП ІМТП крім прибиральника службових приміщень і факт того, що ОСОБА_3 не надала згоду на переведення на зазначену посаду.

Згідно п. 1ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норму законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяця про наступне вивільнення.

Вищеперелічені докази та докази на а.с. 28, 60-64, 168-169, 196 свідчать про ліквідацію посади та структурного підрозділу, про дотримання відповідачем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника. При цьому суд бере до уваги доводи сторони відповідача, викладені у письмових поясненнях на а.с. 191-195, в т.ч. щодо неможливості реалізації питання щодо переважного права на залишення на роботі; щодо відсутності масового вивільнення працівників і відсутності підстав застосування ст. 48 Закону України Про зайнятість населення ; щодо спільної наради ДП ІМТП з представниками профспілок порту 31.07.2014 р., на якій було визнано факт змін в організації виробництва і праці ДП ІМТП (а.с. 28); щодо підписання згідно ст. 49-4 КЗпП України угоди від 22.08.2014 р. про співробітництво (а.с. 60-64, 170-174) з питань що виникають з окремих положень договору оренди державного нерухомого майна з ТОВ Трансгейнтермінал відносно дотримання трудових прав і соціальних гарантій для працівників третього терміналу ДП ІМТП.

Докази на а.с. 55, 85, 118, 137-138 підтверджують, що позивач була членом Незалежної профспілки працівників ІМТП на час звільнення і входила до профгрупи третього терміналу, яка є складовою частиною однієї із ланок Незалежної профспілки, а саме первинної профспілки Складських працівників Незалежної профспілки.

Сторони визнали той факт, що на час звільнення позивача профспілковим органом не розглядалось подання щодо згоди на звільнення. При цьому сторона відповідача посилається на ті обставини, що на їх запит (а.с. 24-26) Незалежною профспілкою працівників ІМТП не було надано інформацію, в якій первинній профспілці перебуває позивач (а.с. 27).

Ст. 43 КЗпП України передбачає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника.

Із п. 15 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України слідує, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених ст. ст. 43, 43-1 КЗпП України; що встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження у справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

Під час розгляду зазначеної справи суд отримав слідуючі рішення профспілкових органів:

Протоколом засідання президії Незалежної профспілки працівників ІМТП від 21.10.2015 р. відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 127). Обґрунтуванням відмови зазначено порушення трудових прав членів Незалежної профспілки та самої профспілки, а також встановлених ст. ст. 42, 43, 49-2, 49-4 КЗпП України процедур.

Протоколом засідання президії первинної профспілки Складських працівників Незалежної профспілки працівників ІМТП від 02.12.2015 р. відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 за п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 177-178). Обґрунтуванням відмови зазначені ті обставини, що адміністрація не сповістила місцеву службу зайнятості стосовно масового вивільнення працівників третього терміналу, не провела консультації із Незалежною профспілкою, не вирішила питання щодо пріоритетності залишення на роботі працівників, не звернулася з відповідним поданням до Незалежної профспілки для отримання попередньої згоди на звільнення.

Згідно з ч. 7 ст.43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. Під обґрунтованою відмовою профспілкового органу слід вважати таке рішення, яке ґрунтується на відповідних нормах чинного трудового законодавства. Аналогічна норма встановлена і ч. 6 ст. 39 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності .

Вищенаведені фактичні обставини та докази спростовують обґрунтування відмов профспілкових органів у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 40, 42, 43, 43-1, 49-2, 49-4, 221,235,236 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 УПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т.В.Ледньова