Справа № 462/6561/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2015 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_5, про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 18.04.1981 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в судовому порядку 06.02.2014 року. В шлюбі в них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 02.12.1999 року відповідачем та його матір'ю ОСОБА_6 було придбано вказану квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_4 мати відповідача померла і на підставі заповіту спадкоємцем ? частки цієї квартири являється ОСОБА_5 Вважає, що інша ? частка квартири придбана відповідачем під час перебування у шлюбу, тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і вона має право на ? частку квартири.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. При цьому ОСОБА_1 доповнила, що квартира по АДРЕСА_1 була придбана після продажу ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 квартири по АДРЕСА_2, однак частину коштів від продажу її свекруха ОСОБА_6 віддала своїй доньці ОСОБА_7, частину витратили на погашення боргів по проданій квартирі і оформлення документів, тому грошей на придбання квартири по АДРЕСА_1 не вистачало і ОСОБА_6 для цього позичила в неї 2000 дол. США. Це були частково її заощадження і частину цієї суми вона отримала після смерті матері. Вона займалася купівлею спірної квартири і крім цього дала власних 70 дол. США як завдаток за цю квартиру. В подальшому ОСОБА_6 відмовилась повернути їй позичені кошти. Також пояснила, що з 1999 року по 2009 рік проживала разом з чоловіком, чином і свекрухою у спірній квартирі, хоча була зареєстрована по АДРЕСА_3.

Відповідач і його представник проти позову заперечили, посилаючись на безпідставність такого, і зазначили, що позивач ніякого відношення до квартири по АДРЕСА_1 не має, така була особистою власністю ОСОБА_3 і його матері, оскільки була придбана за кошти від прожажу квартири по АДРЕСА_2. Відповідні договори купівлі-продажу вказаних квартир були укладені в один і той же день, 02.12.1999 року посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І. В спірній квартирі позивач фактично не проживала, не була в такій зареєстрована, так як була забезпечена квартирою по АДРЕСА_3. Вважають необгрунтованими твердження позивача про те, що вона давала ОСОБА_6 частину власних грошей для придбання спірної квартири. Відмітили, що до розірвання шлюбу між сторонами претензій зі сторони ОСОБА_10 до чоловіка не було. Просять в задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, при цьому подав заяву, в якій зазначив, що позов підтримує та просить розглядати справу за його відсутності, що суд вважає за можливе.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.04.1981 року, який рішенням Франківського районного суду м.Львова від 06.02.2014 року було розірвано (а.с.9). Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 13.11.1996 року, трьохкімнатна квартира АДРЕСА_4 була приватизована і належала на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_3, його матері ОСОБА_6, його сестрі ОСОБА_7 і її синові ОСОБА_8 (а.с.36). Тобто, дана квартира особисто належала відповідачеві і його родичам, що позивачем не оспорюється.

Як встановлено в судовому засіданні, співвласники квартири по АДРЕСА_2 вирішили продати таку, натомість придбати меншу квартиру для проживання відповідача і його матері, а решту коштів від продажу передати ОСОБА_7 для придбання житла синові ОСОБА_8 Відтак, вони продали квартиру згідно договору купівлі-продажу від 02.12.1999 pоку, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Г.І., реєстровий № 3840. Згідно п.5 продаж вчинено за 30000 грн. (а.с. 35).

В той же день - 02.12.1999 року на підставі договору купівлі-продажу (реєстровий №3845), посвідченого тим же приватним нотаріусом Попович Г.І., ОСОБА_3 і ОСОБА_6 була придбана двохкімнатна квартира по АДРЕСА_1. Відповідно до п.5 останнього договору квартира була придбана за 11229 грн. (а.с. 39).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6, належну їй 1/2 частину квартири по АДРЕСА_1 успадкував син сторін ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с. 12).

Отже, на час звернення з позовом і розгляду справи відповідачу і синові сторін належиться по ? частині квартири по АДРЕСА_1, що також стверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 34779805 від 10.07.2012 року (а.с. 15).

Згідно даних довідки ОСББ «Гроно» від 07.05.2014 року (а.с. 14) у спірній квартирі з 11.01.2000 року зареєстрований відповідач. Позивач, як встановлено, з 1980 року зареєстрована в квартирі по АДРЕСА_3, де проживає із сином ОСОБА_5, дана квартира належить їм на праві спільної часткової власності - 2/3 частини такої належить відповідачу, а 1/3 - ОСОБА_5 (а.с. 10-11, 33).

Позивач посилається на те, що ? частка квартири придбана відповідачем під час перебування у шлюбу, тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до положень ст.ст.22, 24 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Аналогічне положення закріплено в ст.60 СК України, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, ст.60 СК України презюмує виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. Інше має бути спростовано належними і допустимими доказами тим із подружжя, хто оспорює право спільної сумісної власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї Постанови "Про практикузастосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 СК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно наведених досліджених судом письмових доказів, продаж квартири по АДРЕСА_2, що була приватизована і належала на праві спільної сумісної власності позивачу, його матері, сестрі і племіннику, і купівля відповідачем і його матір'ю квартири по АДРЕСА_1 відбулися в один і той же день, обидва договори посвідчені одним нотаріусом.

Як встановлено в судовому засіданні, фактично квартира по АДРЕСА_2 була продана за 10300 дол. США, з яких 7000 дол. США було сплачено за придбання квартири по АДРЕСА_1, решту коштів, згідно домовленості, отримала сестра відповідача ОСОБА_7, при цьому вона оплатила послуги маклера, який займався пошуком квартири, витрати за оформлення документів, залишок грошей передала синові.

Дане підтверджується зазначеними письмовими доказами, а також показаннями свідка ОСОБА_7, яка безпосередньо займалась продажем однієї квартири і купівлею другої та ствердила, що спірна квартира купувалася для її мами і брата, купівля, в тому числі сплата завдатку за таку, відбулася виключно за кошти від продажу попередньої квартири, грошей на придбання вистачало, ніяких коштів для цього позивач не надавала, показаннями допитаного в судовому засіданні як свідка її чоловіка ОСОБА_13, який підтвердив показання дружини, показаннями свідка ОСОБА_14, яка тривалий час знає родину ОСОБА_3, і їй відомі обставини придбання останнім квартири по АДРЕСА_1, зокрема, що нову квартиру було придбано за гроші від купівлі квартири на АДРЕСА_4. Показання цих свідків суд оцінює як змістовні і послідовні, оскільки вони узгоджуються між собою, з поясненнями відповідача і відповідають матеріалам справи, відтак можуть братися судом до уваги.

Між тим, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що вона позичала матері відповідача ОСОБА_6 2000 дол. США для придбання квартири по АДРЕСА_1, однак повертати ці кошти остання відмовилась, що по квартирі по АДРЕСА_4 були великі борги і що вона брала участь в придбанні спірної квартири, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження цього, натомість такі твердження спростовуються вказаними дослідженими судом доказами.

Допитана в судовому засіданні за клопотання позивача свідок ОСОБА_12 дала суду показання, зокрема, що їй відомо що при купівлі квартири не вистачало коштів, однак деталей щодо таких обставин суду повідомити не змогла, відтак суд оцінює такі показання критично, в тому числі і тому, що свідок не була безпосереднім учасником подій при купівлі квартири, про нестачу коштів, як вона стверджує, їй стало відомо не безпосередньо, а зі слів інших осіб, крім цього такі показання не узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 належними та допустимими доказами довів, що спірна квартира придбана ним і його мамою за особисті грошові кошти, отримані від продажу квартири, що належала їм на праві приватної власності. Доказів про те, що вказана квартира була придбана і за кошти ОСОБА_1 суду не надано.

Отже, належна відповідачу 1/2 частка квартири по АДРЕСА_1, з огляду на встановлені судом обставини і відповідно до положень ст.57 СК України, є його особистою приватною власністю, не відноситься до спільного майна подружжя та не підлягає поділу між ним і позивачем.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, натомість відповідачем спростовано належними і допустимими доказами доводи позивача, а відтак, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.