АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/4857/14-ц 22-ц/774/249/К/15
Провадження № 22-ц/774/249/К/15 Головуючий в суді першої
Справа № 212/4857/14-ц інстанції - Ваврушак Н.М.
Категорія 20 ( 4 ) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 Рамазана огли на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_8, Реєстраційна служба Криворізького міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності її батьку ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно договору купівлі-продажу від 21 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8, відповідачем ОСОБА_7, яка діяла від імені свого сина ОСОБА_9 на підставі довіреності, вищезазначену квартиру продано відповідачу ОСОБА_4. На час посвідчення вказаного договору купівлі-продажу позивач була неповнолітньою і її батько та мати на той час шлюбні відносини розірвали. При зверненні 26 квітня 2005 року, у встановлений законом шестимісячний строк, до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно померлого батька її матері, як представнику неповнолітньої дитини, було відмовлено у зв'язку із суперечкою між сподкоємцями, тобто нею та відповідачем ОСОБА_7 За незаконий продаж квартири її батька відповідач ОСОБА_7 була притягнута до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 190 КК України та постановою суду від 13 вересня 2007 року, згідно Закону України "Про амністію", звільнена від кримінальної відповідальності. Під час проведення судового слідства відповідач ОСОБА_7 пообіцяла, що поверне квартиру шляхом визнання укладеного 21 квітня 2005 року договору -продажу недійсним, проте станом на 05 вересня 2013 року так і не зверталась з відповідним позовом до суду. Тому, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21.04.2005 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4., та визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 09 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

За заявою відповідача представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заочне рішення ухвалою суду від 30 вересня 2014 року скасовано.

У листопаді 2014 року відповідач ОСОБА_10 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в обґрунтування якого зазначила, що її сину ОСОБА_9 за життя належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. Вона не подавала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її сина та яку він нікому не заповідав, оскільки разом з ним проживала чотири роки до дня його смерті у зв'язку з важкою у нього хворобою, тому вважає, що вона фактично прийняла спадщину як спадкоємець першої черги і має право отримати право власності на 1/2 частину спірної квартири. Тому просила суд встановити факт її проживання на момент відкриття спадщини з сином ОСОБА_9, померлим ІНФОРМАЦІЯ_3, та визнати право власності за нею і за ОСОБА_2 по 1/2 частині квартири за кожною.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 грудня 2014 року позовні вимоги позов ОСОБА_2 задоволено повністю, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 21.04.2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4., визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину спірної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, та стягнуто судові витрати у рівних частинах з ОСОБА_7, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у сумі по 243,60 грн. з кожного. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено в повному обсязі, встановлено факт проживання ОСОБА_7 з сином ОСОБА_9 на момент відкриття спадщини, визнано право власності за ОСОБА_7 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнуто судові витрати в рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 у сумі по 121,80 гривень з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволені первісного та зустрічного позовів, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд безпідставно поновив ОСОБА_2 строк на подачу первісного позову, визнавши причини його пропуску поважними, при цьому не зазначивши підстави поважності цих причин пропуску. Крім того, суд необгрунтовано не врахував його письмову заяву про застосування строку позовної давності, оскільки про порушення свого права ОСОБА_2 дізналась ще 26 квітня 2005 року, проте, згідно положень ч.4 ст. 261 ЦК України, початком перебігу строку позовної давності вважається день її повноліття- ІНФОРМАЦІЯ_4. Таким чином, з урахуванням вищевказаних вимог, строк трирічної позовної давності сплив 01 липня 2011 року, а ОСОБА_2 звернулась до суду у 2013 році, тобто з пропуском строку позовної давності.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить її відхилити та рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 квітня 2005 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений продавцем - відповідачем ОСОБА_7, яка діяла від імені свого сина ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі довіреності, виданої ним за життя - 07 квітня 2003 року, з одного боку, та покупцем - відповідачем ОСОБА_4., з іншого боку (а.с. 8).

Вказана квартира належала ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Управління Житлово-комунального господарства Криворізького місьвиконкому 21 квітня 2004 року за № Ж-354, зареєстрованого в Комунальному підприємстві "Криворізьке бюро технічної інвентаризації " в реєстровій книзі під № 232П-159, запис 159.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер, не залишивши заповіт.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 є позивач ОСОБА_2 (дочка) та відповідач ОСОБА_7 (мати).

На час відкриття спадщини (ІНФОРМАЦІЯ_3) позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, не досягла повноліття.

За незаконий продаж квартири відповідач ОСОБА_7 притягнута до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 190 КК України (заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) та постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 вересня 2007 року, згідно Закону України "Про амністію", звільнена від кримінальної відповідальності (а.с. 6-зворот).

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову ОСОБА_2 та визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 21.04.2005 року відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_4., визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, та стягнув з відповідачів у рівних частинах судові витрати.

Колегія суддів погоджується з висновком суду в цій частині судового рішення, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам діючого законодавства.

За змістом ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки є цивільною правоздатністю фізичної особи, яка виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 237, ст.. 239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.

Таким чином, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється саме в момент її смерті, тому і представництво, яке здійснює особа (представник) на підставі довіреності від імені цієї фізичної особи, припиняється також у момент смерті довірителя.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 2 ст.. 228 ЦК України правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно роз'яснень, наданих у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України : 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції

України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Зважаючи на те, що на момент вчинення спірного правочину відповідач ОСОБА_7 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а позивач ОСОБА_2 в силу ч. 4 ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_9, укладений відповідачем ОСОБА_7 після смерті останнього на підставі виданої ним довіреності договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 спрямований на незаконне відчуження частки чужого майна, яким відповідач заволоділа шляхом шахрайства, тому він порушує публічний порядок і є нікчемним.

Частиною першою ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору і вона може бути заявлена окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, у цьому разі в судовому рішенні суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Іншими словами, суд не визнає нікчемний правочин недійсним, а лише констатує факт його нікчемності (недійсності). Сторони такого правочину не зобов'язані виконувати його умови, причому навіть і тоді, коли суд не визнає його недійсним. Однак це не означає, що потреби в необхідності визнання нікчемним правочину може не виникнути. Така потреба може виникнути, якщо сторони виконали певні умови нікчемного правочину, якщо він нотаріально посвідчений, якщо він порушує права третіх осіб, якщо він зареєстрований у державних органах тощо.

Правильно встановивши обставини справи в цій частині та врахувавши вимоги діючого законодавства, суд першої інстанції обґрунтованого задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 та визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 21.04.2005 року відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_4., і визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_9

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 не спростовують зазначених висновків суду та не містять підстав для її задоволення.

Так, не можуть бути взятими до уваги посилання на безпідставне поновлення ОСОБА_2 строку на подачу позову та необгрунтоване не врахування його письмової заяви про застосування позовної давності, яка є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до положень глави 19 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.. 258 ЦК для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, частинами 3, 4 цієї статті, які діяли до 15 січня 2012 року, до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману, застосовується позовна давність у п'ять років, а до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину застосовується позовна давність у десять років.

Відповідно до ч. 5 цієї статті, яка набула чинності з 15 січня 2012 року на підставі Закону України від 20 грудня 2011 року №4176-VІ, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину. При цьому стосовно цих вимог особа може звернутися до суду лише за умови, якщо строк їх пред'явлення, встановлений положеннями Цивільного кодексу України (435 - 15), що діяли до набрання чинності цим законом, не сплив на момент набрання чинноті цим Законом.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції врахував вимоги закону та правильно вирішив питання щодо застосування позовної давності стосовно вимог ОСОБА_2, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для відмови в задоволенні первісного позову.

Проте вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо скасування рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_7, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду в цій частині не відповідає.

Відповідно до положень ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 та встановлюючи факт її проживання однією сім'єю з сином ОСОБА_9, померлим ІНФОРМАЦІЯ_3, за її адресою: АДРЕСА_2, суд взяв до уваги пояснення допитаних судом свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, проте не звернув уваги на те, що померлий був зареєстрований в тому ж будинку, що і його мати, але в іншій квартирі - він у квартирі № 24, а вона - у квартирі № 78, що ставить під сумнів свідчення про те, що померлий мешкав разом із матір'ю саме за її адресою, тобто саме в її квартирі.

Будь-які інші докази на підтвердження цього факту у справі відсутні, тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив зустрічний позов про встановлення факту, що має юридичне значення.

Зважаючи на те, що ОСОБА_7 не була зареєстрована разом із спадкодавцем на момент його смерті, не звернулась у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не надала переконливих доказів на підтвердження факту проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд першої інстанції безпідставно вважав її такою, що прийняла спадщину, та без достатніх правових підстав визнав за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті сина.

За таких обставин рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 та стягення з відповідачів на її користь судових витрат необхідно скасувати в порядку ст.. 309 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 грудня 2014 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, а також стягення з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів