Номер провадження 2/754/1949/15
Справа №754/2093/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Макас Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.04.2014 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 900, 00 доларів США та 50, 00 євро із строком повернення до 14.07.2014 року, на підтвердження чого була видана розписка. Однак, в установлений договором строк відповідач кошти не повернув, свої зобов"язання не виконує, уникає зустрічей з ним, а також відмовляється повернути грошові кошти. У зв"язку з невиконанням відповідачем грошового зобов"язання, він повинен сплатити позивачу інфляційні втрати та 3 % річних. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 22137, 11 грн., 3 % річних у розмірі 383, 52 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3124, 05 грн., а також судові витрати по справі.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що з жовтня 2013 року по вересень 2014 року він працював на посаді керівника відділу форсунок та фільтруючого обладнання ТОВ "Хімекс Україна ЛТД" і відповідно до посадових обов"язків здійснював реалізацію продукції італійської компанії, а саме промислових форсунок та фільтруючого обладнання на території України. Директором Товариства був ОСОБА_1 14.04.2014 року ОСОБА_1 викликав його до кабінету і вимагав, щоб він написав розписку на суму 900, 00 доларів США, які він нібито взяв у ОСОБА_1 у борг на строк 3 місяці. Зі слів керівника це дало б йому додатковий стимул здійснити продаж придбаного напередодні товару, інакше він звільнить відповідача з роботи. Оскільки у відповідача не було іншого вибору, він вимушений був написати оспорювань розписку, але вона була написана під психологічним тиском, у стані душевного хвилювання. На підставі викладеного ОСОБА_2 звертається до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд визнати договір позики, укладений 14.04.2014 року, недійсним, як такий, що вчинено під впливом насильства, а також стягнути судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.12.2015 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним залишено без розгляду.

У судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги, просив задовольнити їх у повному обсязі, а саме стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 22137, 11 грн., 3 % річних у розмірі 532, 23 грн. та проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 3255, 08 грн., а також судові витрати.

Відповідач на початку судового розгляду повністю підтримав зустрічний позов, заперечував проти задоволенні основного позову про стягнення боргу, зважаючи на викладене у зустрічній позовній заяві, просив відмовити у позові ОСОБА_1 У подальшому відповідач у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.04.2014 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 900, 00 доларів США та 50, 00 євро.

На підтвердження отримання грошових коштів відповідач ОСОБА_2 написав розписку від 14.04.2014 року, відповідно до якої зобов"язався повернути отримані грошові кошти у строк до 14.07.2014 року.

Однак, в установлений у розписці строк відповідач грошові кошти не повернув, уникає зустрічей з позивачем, не виконує свої зобов"язання.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку.

Сторонами у зобов"язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов"язаний виконати свій обов"язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов"язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як це передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Як вбачається з написаної відповідачем розписки від 14.04.2014 року, грошові кошти відповідач зобов"язувався повернути у строк до 14.07.2014 року, але до цього часу гроші не повернув.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 добровільно не виконує прийняті на себе зобов′язання за Договором позики, у зазначений у розписці строк грошові кошти не повернув, а тому неповернута сума боргу у розмірі 22137, 11 грн. підлягає стягненню з нього у судовому порядку у повному обсязі.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та процентів за користування коштами, то судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов"язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов′язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов′язання, на вимогу кредитора зобов′язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, 3 % річних за прострочення виконання зобов"язань становлять 532, 23 грн., а тому саме ця сума повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Представником позивача на обґрунтування позовних вимог був наданий розрахунок, відповідно до якого розмір процентів за користування коштами за період з 15.07.2014 року по 01.06.2015 року становить 3255, 08 грн., а тому суд вважає, що вказана сума також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується заперечень відповідача щодо укладення договору позики під психологічним тиском та неотримання коштів за розпискою, то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, твердження відповідача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, були спростовані поясненнями представника позивача та наданими суду письмовими доказами.

Посилання відповідача щодо перебування сторін на момент укладення договору у трудових стосунках та про наявність фінансових зобов"язань у зв"язку з цим не є підставою для невиконання зобов"язань за договором позики та неповернення отриманих від позивача коштів.

Також відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що розписка була написана ним під психологічним тиском, а тому дані твердження також судом до уваги не приймаються.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 добровільно не виконує прийняті на себе зобов′язання за Договором позики, у зазначений у розписці строк гроші не повернув, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 256, 45 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст. 509, 510, 525, 526, 527, 625, 1046, 1048, 1050, 1052 Цивільного кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 борг за Договором позики від 14.04.2014 року на загальну суму 25924, 42 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 256, 45 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: