У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Ситнік О.М., Черненко В.А.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «РВ Лізінг», Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «РВ Лізінг», Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», про поділ майна подружжя, визнання договору дарування недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно, виселення, вселення в квартиру; за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання добросовісним набувачем, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 17 вересня 2004 року вона перебувала із ОСОБА_7 у шлюбі, у якому народилися двоє дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, які перебувають на її утриманні. За час шлюбу сторони придбали нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано за відповідачем. Вважала майно спільною сумісною власністю подружжя та у зв'язку з наявністю заборгованості відповідача з аліментів за рішенням Приморського районного суду м. Одеси у розмірі 17 954 грн 73 коп. просила визнати за нею право власності на: квартиру АДРЕСА_1; паркінги № № 118, 119 за адресою: АДРЕСА_3; нежитлове приміщення № 27 − магазин непродовольчих товарів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4; нежитлове приміщення АДРЕСА_5. Визнати за ОСОБА_7 право власності на нежитлове приміщення № 1, загальною площею 154, 3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6.

У квітні 2012 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому зазначав, що за час шлюбу з ОСОБА_6 вони придбали квартиру АДРЕСА_2.

На підставі договору дарування від 18 листопада 2011 року він подарував вказану квартиру ОСОБА_6

29 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Вказував, що його волевиявлення при укладенні договору дарування не було вільним та не відповідало його волі, тому просив поділити між ним та ОСОБА_6 майно, набуте за час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, а саме: квартиру АДРЕСА_2, наступним чином: визнати за ним та за ОСОБА_6 право власності по Ѕ частини квартири; визнати недійсним нотаріально посвідчений договір дарування квартири, укладений 18 листопада

2011 року; витребувати квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_8; визнати за ним право власності на квартиру, виселивши з квартири ОСОБА_8 та вселивши його до спірної квартири.

У січні 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому зазначала, що між нею та ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, у зв'язку з чим вона вважає себе добросовісним набувачем цієї квартири, не зважаючи на те що жодна з осіб це не оспорює. Просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня

2014 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 18 листопада 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 Витребувано квартиру АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_8 та повернуто квартиру АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_7 Зобов'язано ОСОБА_8 звільнити квартиру АДРЕСА_2. Вселено у квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_7 У іншій частині позову ОСОБА_7 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити рішення, яким її позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовити, зустрічний позов ОСОБА_8 задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_7, суди керувалися тим, що, укладаючи договір дарування 18 листопада 2011 року, ОСОБА_14 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тому договір дарування є недійсним з визначеними ст. 216 ЦК України правовими наслідками. У позові ОСОБА_6 суди відмовили, оскільки остання не навела фактичних обставин придбання у шлюбі майна, його обсяг і вартість, встановлення факту належності перерахованого майна до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, які частки належать кожному із подружжя.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_8, апеляційний суд зазначав, що із віндикаційним позовом вона до суду не зверталася.

Із такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 17 вересня 2004 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб (а. с. 9, т. 1).

У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року визначено місце проживання дітей ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, - з матір'ю ОСОБА_6 (а. с. 47, т. 2).

На підставі договору дарування від 18 листопада 2011 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_15 квартиру АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 22 вересня 2009 року, зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна» (номер запису 45948 у Книзі 616-50 від 29 вересня 2009 року, номер РПВН - 33477365) (а. с. 120, т. 1).

29 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 922 (а. с. 5, т. 2).

З метою визначення чи розумів ОСОБА_7 значення своїх дій та чи міг керувати ними у момент укладення договору дарування від 18 листопада 2011 року квартири АДРЕСА_2 за клопотанням представника ОСОБА_7 - ОСОБА_16 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 березня 2014 року призначена комплексна амбулаторна судова психолого-психіатрична експертиза.

Згідно з актом комплексної амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» від 26 березня 2014 року № 142 ОСОБА_7 в силу свого стану здоров'я, особистої організації і психічного стану абсолютно не може розуміти значення своїх дій, які мають юридичні наслідки, і абсолютно не може керувати ними. За своїм психічним станом абсолютно не може правильно розуміти характер і значення своїх дій і абсолютно не може керувати своїми діями, що мають юридичний характер та тягнуть за собою соціальні наслідки (складання правових актів купівлі-продажу, дарування, заповіти, кредитування іпотеки тощо). ОСОБА_7 абсолютно не міг розуміти значення своїх дій і абсолютно не міг керувати ними у момент укладення 18 листопада 2011 року між ним та ОСОБА_15 договору дарування квартири АДРЕСА_2, страждав хронічним стійким психічним розладом у формі рекурентної (періодичної) шизофренії, шизоефектний варіант, змішаний (біполярний) ефективний тип зі здатністю вживати наркотичні засоби (марихуана), що абсолютно виключає здатність ОСОБА_7 розуміти значення своїх дій і керувати ними (а. с. 2−17, т. 3).

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 21 червня 2012 року КУ «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня № 1» була проведена комісійна стаціонарна судова психіатрична експертиза № 96, у якій зроблено висновок, що ОСОБА_7 на час проведення експертизи страждав хронічним психотичним розладом у вигляді рецидуального психотичного розладу зі стійким когнітивними розладами та зі збільшуваним дефектом в емоційній сфері, у зв'язку з чим не міг правильно усвідомлювати обставини, що мали значення у справі, та давати правильні покази, а також брали участь у слідчих діях та судовому слідстві. На момент вчинення інкримінованого ОСОБА_7 діяння (за ч. 2 ст. 342 КК України - опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов'язків щодо охорони громадського порядку; за ч. 1 ст. 345 КК України - погроза вбивством та насильством щодо працівника правоохоронного органу у зв'язку з виконанням цим працівником службових обов'язків) він також страждав хронічним психотичним розладом - рецидуальним психотичним розладом, особливо з когнітивними розладами та зі збільшуваним дефектом в емоційній сфері, у зв'язку з чим не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом потребував примусового застосування засобів медичного характеру - госпіталізації у психіатричну лікарню з загальним наглядом (а. с. 208−217, т. 1).

Згідно з актом амбулаторної судової психіатричної експертизи КУ «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня № 1» від 04 грудня 2013 року № 646 комісія дійшла висновку, що ОСОБА_7 абсолютно не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними у момент укладення договору поруки від 19 травня 2008 року № 40/05.1-П.08, згідно з яким він взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати перед Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») за своєчасне та повне виконання зобов'язань Товариством з обмеженою відповідальністю «РВ-Лізінг» за кредитним договором від 19 травня 2008 року № 4015-КЛТ-08, у зв'язку з тим що актуальний психічний стан ОСОБА_7 у момент правочину визначався хронічним стійким розладом у формі рекурентної шизофренії, шизоефективний варіант, змішаний (біполярний) тип зі схильністю до вживання наркотичних засобів (марихуана). ОСОБА_7 абсолютно не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними у момент укладення договору іпотеки від 19 травня 2008 року № 40/05-3-08, згідно з яким він передав в іпотеку ПАТ «Родовід Банк» квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_7 абсолютно не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними у момент укладення договору іпотеки від 15 січня 2010 року № 40/05-3-10, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_17 за реєстровим номером 81, згідно з яким він передав в іпотеку ПАТ «Родовід Банк» нежитлові приміщення АДРЕСА_6, що належать йому на праві власності, у зв'язку з тим що актуальний психічний стан ОСОБА_7 на момент правочину визначався хронічним стійким розладом у формі рекурентної шизофренії, шизоефективний варіант, змішаний (біполярний) тип зі схильністю до вживання наркотичних засобів (марихуана). Встановлено, що ОСОБА_7 на даний час страждає стійким психічним розладом у формі рекурентної шизофренії, шизоефективний варіант, змішаний (біполярний) тип зі схильністю до вживання наркотичних засобів (марихуана), та за своїм станом абсолютно не може розуміти значення своїх дій та керувати ними (а. с. 167−183, т. 2).

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд покликаний забезпечувати захист прав і свобод кожного учасника судового процесу.

Враховуючи вказані обставини, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не забезпечили права ОСОБА_7, а саме: не дослідили, чи вирішувалося судом питання згідно зі ст. 36 ЦК України щодо обсягу дієздатності ОСОБА_7 та чи міг він самостійно, з урахуванням вказаного діагнозу, здійснювати свої цивільні процесуальні права чи уповноважувати на це іншу особу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

На вказані вимоги закону суди уваги не звернули та не врахували, що згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_7 є власником майна: гаража АДРЕСА_2 на підставі свідоцтво про право власності від 18 вересня 2009 року серії САС № 717143; квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2007 року (реєстраційний № 1627), дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 25 травня 2007 року; нежитлового приміщення − магазину непродовольчих товарів по АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2009 року, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 21 травня 2009 року; нежитлового приміщення АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 25 вересня 2009 року, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 07 жовтня 2009 року; гаража № 118, машиномісця у підземному паркінгу по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 18 вересня 2009 року серії САС № 717142 (а. с. 32−33, т. 1).

Судами не перевірено час придбання майна та не враховано, що спільна сумісна власність на майно, придбане у шлюбі, презумується.

При цьому тягар доведення, що майно в силу ст. 57 СК України набуте у шлюбі, є особистою власністю, покладається на сторону, яка про це заявляє.

Щодо висновків апеляційного суду, що ОСОБА_8 обрано неналежний спосіб захисту свого права, оскільки захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки віндикаційним є позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, а такі обставини у визначеному законом порядку не встановлені і є передчасними.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Суди не визначилися з характером спірних правовідносин, не встановили повно і всебічно обставин справи, не надали належну оцінку наявним у справі доказам, у зв'язку з чим судові рішення мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник
Судді: А.О. Лесько
О.М. Ситнік
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко