Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві, про визнання права на обов'язкову частку в спадковому майні, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_9 звернулась із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_10 Після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. У встановлений законом термін ОСОБА_9 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак, з'ясувалось, що мати за свого життя склала заповіт, згідно з яким усе належне їй майно заповіла в рівних частках: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Зазначає, що оскільки на час відкриття спадщини вона була непрацездатною (досягла пенсійного віку), тому має право на обов'язкову частку в спадщині, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б їй при спадкоємстві за законом. 13 травня 2003 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову ОСОБА_9 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_10 у зв'язку з тим, що спадкоємцями не були надані правовстановлюючі документи на спадкове майно. Ураховуючи викладене, ОСОБА_9 просила задовольнити її позовні вимоги й визнати за нею право власності на обов'язкову частку в спадщині в порядку спадкування за законом у розмірі 1/9 частини квартири АДРЕСА_1, визнати за кожним з відповідачів право власності у порядку спадкування за заповітом на 7/90 частин зазначеної квартири.

У процесі розгляду справи, ОСОБА_9 відмовилась від позовних вимог про визнання за кожним з відповідачів права власності у порядку спадкування за заповітом на 7/90 частин квартири, а також збільшила позовні вимоги про визнання за нею права на обов'язкову частку в спадщині й просила визнати за нею право власності на обов'язкову частку в спадщині в порядку спадкування за законом у розмірі 14/90 частин спірної квартири.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року, з виправленими арифметичними помилками й опискою, внесеними ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2014 року, позов ОСОБА_9 задоволено, визнано за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування за законом на 31/90 частину квартири АДРЕСА_1, стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 по 520 грн з кожного в рахунок сплати судового збору.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_9 задоволено частково, визнано за ОСОБА_9 право власності у порядку спадкування за законом на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1; вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга заявника задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 січня 1998 року власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_10 і ОСОБА_5

11 грудня 1997 року ОСОБА_10 склала заповіт, яким усе своє майно, що належатиме їй на день смерті, заповіла ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10

Після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), а також відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України норми цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірні правовідносини виникли у 2000 році, то до них застосовується законодавство, чинне на час їх виникнення.

Згідно з частиною першою статті 524 ЦК УРСР (1963 рік) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (частина перша статті 534 ЦК УРСР (1963 року)).

Відповідно до статті 535 ЦК УРСР (1963 рік) неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

У силу статті 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках (частини перша, друга статті 554 ЦК УРСР (1963 року)).

Прирощення спадкових частин - це перехід до інших спадкоємців частки у спадковому майні спадкоємця, який відпав.

Спадкоємець відпадає в разі: 1) неприйняття спадщини; 2) відмови від спадщини без вказівок на чию користь; 3) усунення від спадщини.

Якщо спадкодавець заповідав все своє майно призначеним спадкоємцям, а хтось із них відмовиться від своєї частки майна за заповітом (стаття 553 ЦК УРСР (1963 року)) або буде усунений від спадщини (стаття 528 ЦК УРСР (1963 року)), то його частка переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну (частина друга статті 554 ЦК УРСР (1963 року)).

Такий самий порядок прирощення спадкових часток передбачений і статтями 124, 1273, частиною першою статті 1275 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_9 і визнання за нею права власності на 1/9 частину квартири в порядку спадкування за законом, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на час відкриття спадщини ОСОБА_9 була непрацездатною донькою спадкодавці, тому згідно зі статтею 535 ЦК УРСР (1963 року) має право на обов'язкову частку в спадщині незалежно від змісту заповіту. Розмір її частки в спадковому майні становить 1/9. Обов'язкова частка в спадковому майні, належна ОСОБА_9, не підлягає збільшенню у зв'язку з неприйняттям її спадкоємцями за заповітом: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки за заповітом спадкодавець ОСОБА_10 заповідала визначеним нею спадкоємцям все своє майно, а за правилами статті 554 ЦК УРСР (1963 року) в разі заповідання всього майна частка спадщини, яка б належала спадкоємцеві, що відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Частиною першою статті 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції досліджено обставини справи повно, зібраним доказам дана оцінка.

Доводи скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Умнова

І.М. Фаловська