Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2015 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Юровська Г.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 03 жовтня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 січня

2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Мостиський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Служба у справах дітей Мостиської районної державної адміністрації, Дидятицька сільська рада Мостиського району Львівської області, ОСОБА_9, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа - Судововишнянська міська рада Мостиського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що відповідно до ордера від 19 листопада 1993 року № 350, виданого на підставі рішення виконкому Мостиської міської ради народних депутатів м. Мостиська від 19 листопада 1993 року № 252, він є наймачем двохкімнатної квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира належить до житла державного житлового фонду, у приватну власність у порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду не передана.

Позивач стверджував, що окрім нього, наймачами на момент вселення були шестеро осіб: ОСОБА_10 - дружина, ОСОБА_11 - син,

ОСОБА_3 та ОСОБА_13 - дочки і ОСОБА_5 - онук. Згідно з довідкою від 19 травня 2014 року № 104, виданої Комунальним підприємством «Моє місто» (далі - КП «Моє місто») на даний час у вказаній квартирі зареєстровані члени сім'ї в кількості дев'ятеро осіб: ОСОБА_10 - дружина, ОСОБА_11 - син, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - дочки, ОСОБА_14, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - онуки.

Оскільки відповідачка ОСОБА_4 разом із дітьми ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 понад 20 років постійно не проживають у квартирі, не сплачують комунальні платежі, не проводять поточні ремонти, не отримують кореспонденцію, особистих речей у квартирі не мають, ОСОБА_2 просив суд визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

У серпні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому зазначали, що ОСОБА_2 вигнав їх з квартири та чинить перешкоди у користуванні квартирою, змінивши замок на вхідних дверях.

На підставі наведеного ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили суд вселити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 в користуванні вказаною квартирою та зобов'язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_4, ОСОБА_5 дублікат ключів від вхідних дверей квартири.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області

від 03 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з визнанням ними даного позову.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено.

Вселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дублікат ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір в межах заявлених позовних вимог з урахуванням конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, у відкритті касаційного провадження у справі за ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Мостиський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Служба у справах дітей Мостиської районної державної адміністрації, Дидятицька сільська рада Мостиського району Львівської області, ОСОБА_9, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа - Судововишнянська міська рада Мостиського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, за касаційною скаргою на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 03 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2015 року.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ Г.В. Юровська