АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретарі Троц В.О., Сливка А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_5 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 (далі - відповідач), в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 1 000 251 грн. 80 коп.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.03.2000 по 14.10.2005. Від шлюбу народилась дитина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не цікавиться дитиною, не приймає участі у її вихованні та утриманні, не сплачує аліменти, внаслідок чого виникла заборгованість. Враховуючи викладене, позивачка вважала, що наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.05.2015 позов задоволено - позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнуто з нього на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 1 000 251 грн. 80 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 61-64).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25.09.2015 заяву ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення, залишено без задоволення (а.с. 88-90).

13.10.2015 ОСОБА_5 подана апеляційна скарга на заочне рішення суду, в якій останній, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав.

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 30.10.2015 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду.

Разом з цим, 30.10.2015 до суду апеляційної інстанції надійшла ще одна апеляційна скарга ОСОБА_5, в якій останній, вказуючи на незаконність рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову про стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів.

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2015 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду.

В обґрунтування поданих апеляційних скарг відповідач вказує, що рішення про позбавлення його батьківських прав було ухвалено за його відсутності та без належного з'ясування всіх обставин справи, які не дають підстав для висновку про його умисне (винне) ухилення від виконання батьківських обов'язків та свідоме нехтування цими обов'язками. Також зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Що стосується стягнення пені за прострочення сплати аліментів, то рішення в цій частині також ухвалено безпідставно, оскільки не було доведено його вини у виникненні заборгованості.

Відповідач в судовому засіданні підтримав апеляційні скарги з викладених в них підстав та просив їх задовольнити.

Позивачка та її представник в судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг заперечували за їх безпідставністю і необґрунтованістю та просили рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального закону.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Третя особа ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві про причини неявки представника суд не повідомила. Третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в заяві на адресу суду просила розглянути справу за відсутності свого представника.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності третіх осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в добровільному порядку самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов'язків по відношенню до дитини, а тому наявні правові підстави для позбавлення його батьківських прав, а також, у зв'язку з допущеною відповідачем заборгованістю по аліментам, стягнення з останнього пені за прострочення сплати аліментів.

З вказаними висновками суду колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про одруження від 18.03.2000, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у м. Києві, позивачка та відповідач 18.03.2000 зареєстрували шлюб, актовий запис № 301 (а.с. 8).

У відповідності до свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у м. Києві, від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - ОСОБА_6, актовий запис № 1236 (а.с. 9).

14.10.2005 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 862 (а.с. 10).

23.02.2007 позивачкою укладено новий шлюб з ОСОБА_7 і змінено прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 184 (а.с. 11).

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем їх донька залишилась проживати з матір'ю і на даний час також проживає з нею та її новим чоловіком ОСОБА_7

ОСОБА_6, є ученицею 8 класу гімназії Міжнародних відносин № 323 з поглибленим вивченням англійської мови (а.с. 16).

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка вказувала, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до висновку Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 19.03.2015, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_5 відносно малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому, у висновку вказано, що батько з дитиною не проживає, не бере участі у вихованні, розвитку та утриманні дитини. На засідання комісії ОСОБА_6 двічі запрошувався однак не з'явився (а.с. 37, 38).

Слід зазначити, що в силу вимог закону, висновок органу опіки і піклування для суду не є обов'язковим і він повинен оцінюватись судом нарівні з іншими доказами у справі в їх сукупності, які в даному випадку не свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками по відношенню до доньки.

Так, статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності до ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У відповідності з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Як пояснив відповідач, після розлучення він добровільно надавав кошти позивачці на утримання доньки, зокрема, пересилав їх поштою, але остання не з'являлась для отримання грошових коштів і вони поверталися поштовим відділенням. Відповідачем визнається і усвідомлюється свій обов'язок утримувати доньку. Також відповідач пояснив, що на час розірвання шлюбу з ОСОБА_3 доньці ОСОБА_6 було лише чотири роки. Після розірвання шлюбу він намагався постійно спілкуватися з дитиною, спільно проводити з нею час, піклуватися про її фізичний та духовний розвиток, проте, колишня дружина всіляко йому перешкоджала. Конфліктні стосунки колишнього подружжя негативно впливали на психіку малолітньої дитини, а тому з метою мінімізації стресових ситуацій для дитини він вимушений був уступити ОСОБА_3 вважаючи, що через деякий час все улагодиться і він зможе поступово упорядкувати з колишньою дружиною питання своєї участі у розвитку та вихованні доньки. Факт напружених та негативних стосунків після розлучення подружжя не заперечувався й позивачкою.

Крім цього, відповідач пояснив, що у 2007 році він з позивачкою продали квартиру АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Після продажу квартири позивачка змінила своє місце проживання та, відповідно, місце проживання доньки ОСОБА_6. Спроби з'ясувати місце знаходження доньки через спільних знайомих були невдалими. Батьки ОСОБА_3 відмовлялися повідомити засоби зв'язку з нею та місце знаходження дитини. Факт продажу квартири та переїзду на інше місце проживання також не заперечувався позивачкою.

Суд апеляційної інстанції критично відноситься до пояснень відповідача і вважає, що вони не можуть виправдати його бездіяльність по відношенню до дитини. Однак, разом з цим, враховуючи фактичні обставини справи, в їх сукупності, та беручи до уваги особу відповідача, його сімейний і майновий стан, його ставлення до дитини, а також вік дитини, яка вже самостійно може визначитись у питанні щодо спілкування з батьком, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до доньки є крайнім заходом впливу на нього. Такий захід впливу, на переконання колегії суддів, застосовано судом до відповідача передчасно та без належного з'ясування всіх обставин справи, а тому в цій частині заочне рішення не може бути залишене в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав.

Водночас, слід наголосити, що відповідно до п. 18 згаданої вище Постанови Пленуму ВСУ, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням їх характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

З огляду на викладене, враховуючи обставини даної справи та зважаючи на інтереси дитини, колегія суддів вважає за доцільне попередити відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дитини і звернути увагу органу опіки та піклування на здійснення контролю за виконанням відповідачем своїх батьківських обов'язків, а також недопущення ситуацій надання висновку про позбавлення батьківських прав без особистого спілкування з одним із батьків або без відсутності даних підтверджуючих належне повідомлення батька (матері) про необхідність явки до органу опіки та піклування для співбесіди.

Що стосується рішення суду в частині стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів, то колегія суддів дійшла наступних висновків.

При вирішенні спору в частині вимог ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів суд першої інстанції неправильно застував ст. 196 СК України та неповно з'ясував обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 Постанови № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснив, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі виконавчого листа № 2-1555/2006 від 23.06.2006, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ј частини із усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 11.04.2006 до її повноліття. Згідно розрахунку заборгованості № 116/9 від 02.10.2013, виданого ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві, за період з 11.04.2006 по 31.09.2013 у відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів перед позивачем в сумі 70 860,14 грн. Встановивши вищевказані обставини, суд дійшов висновку про те, що заборгованість з 11.04.2006 виникла з вини відповідача.

Однак, такий висновок суду є передчасним і необґрунтованим.

Так, з наявних у справі даних вбачається, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.05.2006 про стягнення з відповідача аліментів було ухвалено в заочному порядку, за відсутності останнього (а.с. 130-131). При цьому, матеріали справи не містять даних про одержання відповідачем копії рішення суду.

23.06.2006 ОСОБА_3 отримала виконавчі листи для передачі у виконавчу службу (а.с. 134).

04.07.2006 до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла постанова державного виконавця ВДВС Оболонського районного суду м. Києва від 22.06.2006 про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 19.05.2006 Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання дитини. Разом з постановою до суду був повернутий оригінал виконавчого листа № 2- 1555/2006 від 19.06.2006.

Відповідно до розрахунку заборгованості від 21.01.20015 проведеного державним виконавцем, заборгованість ОСОБА_5 за виконавчим листом № 2-1555/2006 від 23.06.2006, станом на 01.01.2015, становить 90 657,14 грн. (а.с. 17).

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.05.2006 про стягнення аліментів на користь ОСОБА_8 було оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2015, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19.05.2006 змінено в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 на утримання дитини з ј частини доходів на 500 грн. щомісячно.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні позовних вимог про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції неповно з'ясував фактичні обставини справи, зокрема, не звернув уваги на те, що рішення про стягнення аліментів було ухвалене за відсутності відповідача, не дослідив питання про те, чи було відомо відповідачу про ухвалення зазначеного рішення та коли йому про це стало відомо, а також не перевірив хід виконавчого провадження по стягненню аліментів (чи направлялась боржнику та одержувалась останнім копія постанови про відкриття виконавчого провадження, чи викликався боржник до виконавчої служби, які дії вчиненні щодо виконання рішення, тощо). З'ясування вказаних обставин, зокрема обізнаності відповідача про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів та про виконавче провадження, має значення для висновку про наявність або відсутність вини особи у виникненні заборгованості по аліментам.

З наявних в матеріалах справи даних, на час ухвалення судом заочного рішення, не можливо було дійти висновку про наявність вини відповідача у виникненні заборгованості по аліментам. Такого висновку, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи, не можливо дійти й на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційних скарг, а тому, рішення суду, у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Разом з цим, оскільки при подачі апеляційної скарги ОСОБА_5 було надано відстрочку сплати судового збору до ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, то з останнього на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 339 грн. 80 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 - задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення пені за прострочення сплати аліментів - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Відділ державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення пені за прострочення сплати аліментів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 1 339 грн. 80 коп. судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва