Провадження № 22-ц/780/2975/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 26 03.06.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

03 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.,

суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.,

при секретарі : Ромашини І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2015 року за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року позивач пред'явив в суді названий позов посилаючись на те, що з 11 січня 2008 року набрав чинності договір № 5.3-21-5 від 28 грудня 2007 року про надання безвідсоткової строкової цільової позики для покращення житлових умов, укладений між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» і ОСОБА_2. Розмір позики за договором становить 200 000,00 гривень.

Договором встановлено, що у разі припинення трудового договору між сторонами, боржник зобов'язаний достроково повернути позивачу позику в день звільнення у повному обсязі. ОСОБА_2 була звільнена з роботи 15 травня 2013 року . Враховуючи вище викладені факти і умови договору, позика мала бути повернута нею у повному обсязі 15 травня 2013 року, але цього не було зроблено.

На забезпечення виконання умов договору про надання безвідсоткової строкової цільової позики для покращення житлових умов між ДП «МА «Бориспіль» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено Договір поруки.

Сума заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за договором позики на момент звернення до суду становить 117 888,00 грн.

З урахуванням уточнень, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість: 115 388,00 грн. - сума основного боргу, 19 334,40 грн. - сума штрафу, 23 300,72 грн. - сума інфляційних витрат, 27 686,18 грн. - 15% річних від простроченої суми.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідачі оскаржили його в апеляційному порядку з підстав порушення судом при його ухваленні норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції в судовому засіданні безпідставно не задовольнив їх заяву про зменшення розміру неустойки, оскільки ОСОБА_2 є пенсіонером, а також має ряд хронічних захворювань, внаслідок чого має обмежені матеріальні можливості.

Крім того, суд не врахував тієї обставини, що оскільки за договором позики ОСОБА_2 мала її повернути у разі звільнення достроково, а такий день настав 15 травня 2013р. і позику вона не повернула, то саме з цього дня суд мав рахувати початок шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя ОСОБА_3

Вважають, що суд безпідставно не задовольнив заяву відповідачів про розстрочку виконання рішення, пославшись на те, що вони не зазначили графіку розстрочки погашення боргу з конкретними датами і сумами. Наголошують на тому, що вони просили суд зменшити суму боргу до 117 888 грн. та розстрочити його виконання шляхом стягнення з нею щомісячно не пізніше 25 числа відповідного місяця платежів у розмірі 1312 грн. до повного погашення боргу в сумі 117 888 грн.

Просять рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача солідарно борг ОСОБА_2 за договором позики. Зменшити суму, що стягується за договором позики до розміру 115 388 грн. та розстрочити його виконання шляхом стягнення з ОСОБА_2 щомісячно, не пізніше 25 числа відповідного місяця платежів у розмірі 1312 грн. до повного погашення боргу в сумі 115 388 грн.

Позивач подав до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких не погоджуються із доводами відповідачів про припинення поруки. Наголошують на тому, що договором поруки було встановлено, що його дія припиняється після повернення ОСОБА_2 суми позики в повному обсязі в порядку, передбаченому Договором. Оскільки ОСОБА_2 позику не повернула, то зобов'язання за договором позики залишились не виконаними, а отже не припиненими, а тому не може вважатись припиненим договір поруки.

Щодо доводів позивачів про наявність підстав для зменшення розміру неустойки, позивач наголошує на тому, що вони не надали суду належних і допустимих доказів того, що існують обставини, які б давали суду таке право.

Виходячи із наведених заперечень зазначають, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим.

Судова колегія, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ДП «МА «Бориспіль» та відповідач ОСОБА_2 28 грудня 2007 уклали договір про надання безвідсоткової строкової цільової позики для покращення житлових умов № 5.3-21-5. Відповідно до п.4.1 договору розмір позики становить 200 000,0 гривень.

На виконання умов договору, позивач платіжним дорученням від 11 січня 2008 року № 16, перерахував суму 200000,0 гривень на рахунок ОСОБА_2

Згідно договору загальний строк повернення позики становить 180 місяців з дня надання позики, а її погашення здійснюється у розмірі не менше 1 112,0 гривень, крім випадків коли позика підлягає достроковому поверненню в повному обсязі.

Відповідно до умов договору п.6.7 позика мала бути повернута ОСОБА_2 у повному обсязі у разі припинення (розірвання) трудового договору між позивачем та ОСОБА_2 достроково в день звільнення у повному обсязі.

Наказом від 15 травня 2013 року № 11-07/1-549/п ОСОБА_2 було звільнено з роботи 15 травня 2013 року і видано трудову книжку на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

ОСОБА_2 порушила умову п.6.7 договору і не здійснила дострокове повернення позики у повному обсязі до 15 травня 2013 року.

За даними бухгалтерського обліку позивача, на момент звільнення ОСОБА_2, сума позики, що підлягала поверненню відповідно до умов договору п.6.7 становила 128 896,0 гривень.

Пунктом 7.2 договору позики встановлено, що у разі припинення трудового договору між позивачем та ОСОБА_2 після трьох років з часу отримання ОСОБА_2 позики, останній сплачує штраф додатково у розмірі 15% за кожний рік.

Позивач за п.7.2. нарахував штраф 128 896 грн. х 15% = 19 334,4 грн.

Пунктом 7.4 договору, встановлено, що боржник за прострочення виконання зобов'язань щодо повернення суми позики в строки, передбачені п. 6.2., 6.6, 6.7., 6.8 даного договору зобов'язаний сплатити суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 15% річних від простроченої суми (договору).

Позивач за п.7.4. нарахував 23 300,723 грн. інфляційних та 27 686 грн. річних.

При цьому, в період 13 червня 2013 р., по 20 жовтня 2014 р., тобто після розірвання трудового договору, ОСОБА_2 проводилися погашення позики шляхом внесення щомісячних платежів. Враховуючи зазначену умову, сума боргу позики з перерахунком становить 115 388,0 гривень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконала умови договору в тій частині, що в разі звільнення з роботи має повернути всю несплачену до дати звільнення позику, а тому має повернути залишок позики, а також штрафні санкції та інфляційні витрати.

Відмовляючи відповідачам у зменшенні суми боргу на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, суд виходив з того, що в силу положень вказаної норми закону може бути зменшено розмір неустойки, а не боргу в цілому, як про це просили відповідачі.

Також суд не задовольнив клопотання відповідачів щодо розстрочки виконання рішення, оскільки ними не було надано належним чином обгрунтованого графіку розстрочки погашення боргу з конкретними датами та сумами.

Проте судова колегія погоджується із такими висновками суду лише частково.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Позивач просив суд стягнути з відповідачів неустойку у вигляді штрафу на підставі п. 7.2. та 7.4. договору у розмірі 19 334,4 та 27 686,18 грн. відповідно.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідач посилалась на інші обставини, які на її думку мають істотне значення, а саме її стан здоров'я та невеликий розмір пенсії і просила їх врахувати при вирішенні питання про зменшення неустойки. При цьому суд помилково вважав, що вона просила зменшити суму всього боргу. Як вбачається із її клопотання ( а.с.51), вона просила зменшити суму боргу до 117 888 грн., що є заборгованістю за договором позики. При цьому зазначала, що нарахування на цю заборгованість інших платежів, а саме штрафів та інфляційних витрат по суті перекреслює всі раніше нею проведені виплати по позиці.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції мав оцінити доводи відповідачів щодо зменшення розміру неустойки, а не суми всієї заборгованості.

Судова колегія вважає, що розмір неустойки може бути зменшений виходячи з такого.

Відповідач ОСОБА_2 надала суду виписку з амбулаторної карти хворого, з якої вбачається, що вона хворіє на ряд хронічних кардіологічних захворювань і постійно знаходиться під наглядом лікарів. (а.с. 52)

Також ОСОБА_2 надала суду довідку Управління пенсійного фонду України у Бориспільському районі, відповідно до якої розмір її пенсії становить 3956 грн. на місяць.

Також судова колегія при вирішенні питання про зменшення розміру штрафів приймає до уваги ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 не мала заборгованості по поверненню позики протягом часу її роботи у позивача, а також продовжувала її повертати і після звільнення. Звільнена ж була з роботи позивачем не за власним бажанням, а за скороченням штату, внаслідок чого погіршився її матеріальний стан. Всі ці обставини судова колегія вважає достатніми для того, щоб зменшити розмір штрафу, який був нарахований позивачем за п. 7.2 до 4000 грн., а за п.7.4. до 6000 грн.

Судова колегія не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідачів про зменшення розміру інфляційних виплат, оскільки законом не передбачене таке право суду. Суд може зменшити лише розмір неустойки, а інфляційні витрати мають іншу природу, отже не підлягають зменшенню судом.

Також судова колегія погоджується із судом в частині відмови у задоволенні клопотання про розстрочку виконання рішення суду на запропонованих умовах відповідачами, оскільки фактично відповідачі просили не розстрочити виконання рішення суду, а реструктуризувати заборгованість, змінивши розмір щомісячних платежів і не встановлювати граничний строк їх виконання, оскільки відповідачі просили дозволити їм сплачувати заборгованість до їх виконання, тобто без зазначення кінцевого строку.

Щодо доводів відповідачів про те, що суд не врахував тих обставин, що порука ОСОБА_3 є припиненою.

Відповідно до п. 5.2. Договору поруки, він діє до моменту припинення поруки на підставах, визначених ст. 559 Цивільного кодексу України, тобто строк дії договору поруки конкретно не визначений.

Відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.

Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В даному випадку, визначаючи чи припинилась дія поруки необхідно керуватись ч.4 ст. 559 ЦК України, тобто порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строк виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк виконання основного зобов'язання був зазначений 180 місяців з дня надання позики. Оскільки позика була надана 11 січня 2008 року (а.с.14), то строк її повернення був 11 січня 2023 року.

Разом із тим, договір містить також іншу умову, за настання якої строк виконання зобов'язання змінюється і боржник при настання цієї умови має достроково повернути всю позику. Такою умовою є розірвання трудового договору між сторонами і отримання працівником трудової книжки.

Така умова настала 15 травня 2013 року, коли відповідач отримала трудову книжку. Тобто строк виконання договору настав 15 травня 2013 року і саме з цього часу обраховується шестимісячний строк на пред'явлення вимоги до поручителя про повернення позики.

Позивач не пред'явив до поручителя вимоги про повернення позики до 15 листопада 2013 року, а тому строк пред'явлення такої вимоги відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України закінчився, а порука припинилася.

Враховуючи наведене, у суду не було підстав для солідарного стягнення боргу з відповідачів, а борг міг бути стягнути лише з ОСОБА_2

З врахування викладеного,судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а тому вона підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині визначення розміру стягнення штрафу та солідарного стягнення з ухваленням в цій частині нового рішення.

На підставі ст. 559 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2015 року в даній справі змінити в частині солідарного стягнення боргу з відповідачів і розміру штрафу, виклавши резолютивну частину рішення суду в такій редакції :

«Стягнути з ОСОБА_2, і.н.НОМЕР_1, на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» () заборгованість в сумі 148688,72 гривень, у тому числі 115 388,0 гривень основного боргу; 10 000 гривень штрафу; 23 300,72 гривень інфляційних витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 1 882 гривні 10 копійок.

Відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_3.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :