У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, треті особи: відділ державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» про скасування виконавчого напису, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій від 18 грудня 2009 року за № 12386, яким звернуто стягнення на належну йому квартиру АДРЕСА_1; скасувати постанову відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області від 29 січня 2010 року ВП № 17068571 про відкриття виконавчого провадження.

Позов мотивовано тим, що 8 серпня 2007 року між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») був укладений договір іпотеки, згідно умов якого позивач передав в іпотеку банку належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1. На підставі цього договору іпотеки приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 було вчинено виконавчий напис від 18 грудня 2009 року за № 12396 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відділом державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області постановою від 29 січня 2010 року відкрито виконавче провадження за яким державним виконавцем вживаються заходи до примусового відчуження належного позивачу житла. Позивач вказує на те, що на даний час рішення суду про примусове позбавлення його спірної квартири не має, тому нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а ВДВС на підставі цього виконавчого напису не мало права відкривати виконавче провадження.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 квітня 2014 року позов задоволено. Скасовано виданий приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 виконавчий напис від 18 грудня 2009 року, яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно-квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, реєстр за № 12386. Скасовано постанову відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області від 29 січня 2010 року ВП № 17068571 про відкриття виконавчого провадження.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2014 року рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що виконавчий напис не відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій, оскільки не сплив строк виконання основного зобов'язання, на адресу позивача не направлялося повідомлення про наявність порушень виконання основного зобов'язання та вимога про їх усунення, останній не попереджався про звернення стягнення на предмет іпотеки, про призначення та проведення оцінки нерухомого майна. Матеріали справи не містять даних, що банк надав нотаріусу документи, які б підтверджували безспірність його заборгованості та установлювали прострочення виконання зобов'язання. Також немає доказів направлення банком позивачу повідомлення про порушення зобов'язань.

Скасовуючи рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що спір про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса майна розглядається судом за позовом боржника до стягувача. В даному випадку спір про право існує між боржником ОСОБА_5 та стягувачем ПАТ «ОТП Банк», разом з тим, процесуальне положення останнього визначено не правильно як - третя особа. Тобто, даний позов пред'явлено до неналежного відповідача - приватного нотаріуса. Вимоги позивача про скасування постанови ВДВС про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса повинні розглядатися за правилами розділу 7 ЦПК України.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають.

Судом першої інстанції встановлено, що 8 серпня 2007 року між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 24500 доларів США зі сплатою 5,99% річних та кінцевим строком повернення до 8 серпня 2022 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 8 серпня 2007 року між позивачем та банком укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

18 грудня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 вчинено виконавчий напис, за яким запропоновано звернути стягнення на належну ОСОБА_5 на праві власності квартиру.

На підставі виконавчого напису відділом державної виконавчої служби Харківського районного правління юстиції Харківської області постановою від 29 січня 2010 року відкрито виконавче провадження.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ.

Відповідно до ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29 червня 1999 року №1172, для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції не врахував вказані норми закону, належним чином не перевірив фактичні обстави справи, зокрема щодо наявності підстав для вчинення виконавчого напису нотаріуса, безспірності сум заборгованості, наявності необхідних документів, законність та обґрунтованість дій нотаріуса. Суд не надав належної оцінки підставам позову та не визначився з нормою закону, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції в запереченнях на позов приватний нотаріус вказував на те, що він, відповідно до ЦПК України є неналежним відповідачем у даному спорі.

Разом з тим, суд першої інстанції таким доводам не дав жодної правової оцінки, не визначився з колом осіб, які мають брати участь у справі, не роз'яснив позивачу наслідки неправильного визначення процесуального статусу відповідних осіб.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, відмовив у задоволенні позову виключно із цих підстав.

При цьому помилково послався на те, що розгляд вимог позивача про скасування постанови ВДВС про відкриття виконавчого провадження підлягає розгляду за правилами розділу 7 ЦПК України. Такі висновки не узгоджуються з нормами процесуального права, оскільки вказаним розділом ЦПК України регулюються питання щодо судового контролю за виконанням судових рішень. В даному випадку виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису нотаріуса, який не є судовим рішенням, ухваленим відповідно до ЦПК України.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.

Враховуючи наведене, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 квітня 2014 року, рішення апеляційного суду Харківської області від 26 серпня 2014 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
М.К. Гримич
О.В. Умнова
І.М. Фаловська