Справа № 752/4009/15-ц
Провадження по справі № 2/752/2979/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2015 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Антонової Н.В., при секретарі Ляліній А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес", третя особа Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

10.03.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовними вимогами до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», третя особа Публічне акціонерне товариство «Украгазбанк», про захист прав споживача.

В обґрунтування позову зазначила, що 17.04.2015 року між нею та відповідачем було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №101-а/14/зп, відповідно до умов якого було застраховано майнові інтереси позивача, що стосуються транспортного засобу, належного останній на праві власності - автомобіля НОМЕР_1.

Відповідно до умов договору, враховуючи наявність між позивачем та третьою особою кредитних правовідносин, вигодонабувачем було визначено ПАТ «Украгазбанк».

07.02.2015 року, під час перебування позивача за кордоном в Болгарії, автомобіль НОМЕР_1 було викрадено.

Позивач звернулася до відповідача з приводу отримання страхового відшкодування, проте 20.02.2015 року отримала відмову, мотивовану тим, що автомобіль було викладено за межами території України, а ризик «викрадення» не поширюється на територію інших країн, зокрема Болгарії.

Вважає таке відмову безпідставною, та такою, що не відповідає положенням договору та чинного законодавства, оскільки, згідно п. 1.9. Договору №101-а/14/зп, визначено, що територією дії договору є Україна, країни Європи, СНД та/або Балтії.

З огляду на таке, позивач просила суд стягнути з відповідача на користь вигодонабувача - третьої особи, суму відшкодування, обраховану з врахуванням безумовної франшизи, в розмірі 669 750,00 грн..

16.04.2015 року позивачем було подано до суду заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої частково доповнено позовні вимоги, зокрема, крім первісної вимоги щодо стягнення страхового відшкодування, яку залишено без змін, позивач просила суд визнати недійсним п. 2.2.1.1.5 Договору добровільного страхування наземного транспорту №101-а/14/зп.

Мотивувала вказане тим, що даний пункт договору, яким визначено території дії договору у випадку настання ризику «викрадення», є несправедливим, та таким, що вводить споживачів в оману.

В обґрунтування посилається на те, що на титульній сторінці Договору чітко зазначено по таку територію дії Договору, як Україна, країни Європи, СНД та/або Балтії, крім того, сам термін «викрадення» визначений як незаконне заволодіння транспортним засобом в будь-якому місці та в будь-який час, тобто без територіальних обмежень.

Вважає, що п. 2.2.1.1.5 встановлює обмеження, не передбачені основними умовами договору, суперечить іншими положенням договору та свідчить по нечесну підприємницьку діяльність.

Зазначила, що їй для ознайомлення ну було надано програму «Оптима-Перехід», та програму «VIP», для порівняння, відтак, вона була позбавлена можливості встановити відсутність страхового покриття даного ризику на території інших країн при укладенні договору.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених в позові підстав. Зазначив, що оспорюваний пункт сформульовано нечітко, вказану сукупність умов договору не було належним чином роз'яснено при укладенні договору, що ввело позивача в оману. Також наполягав, що подія, пов'язана з викраденням автомобіля НОМЕР_1 повністю підпадає під ознаки страхового випадку та підлягає відшкодуванню, в чому відповідачем неправомірно відмовлено.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі. Зазначив, що умови договору №101-а/14/зп є такими, що доступно викладені та є прозорими, з огляду на що не можуть вважатися такими, що вводять споживача в оману. Так, в п. 1.9 Договору, яким визначалася територія дії договору, чітко та доступно зазначено про наявність обмежень, які визначаються п. 2.2.1 Договору, в якому безпосередньо зазначено, що страховик не відшкодовує збитки, які виникли в зв'язку з викраденням транспортного засобу за територією України. При укладенні договору позивач мала змогу та ознайомилася з вказаним положенням, відповідну допомогу їй надавав юрист. За таких обставин, твердження позивача про введення її в оману відповідачем є надуманими та безпідставними. Стосовно вимоги щодо виплати страхового відшкодування, зазначила, що оскільки, відповідно до умов договору, подія не підпадає під ознаки страхового випадку, підстави для проведення виплати відсутні.

Представник третьої особи в судовому засіданні вважав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стосовно вимоги щодо визнання недійсним п. 2.2.1.1.5 Договору добровільного страхування наземного транспорту №101-а/14/зп, як такого, що є несправедливим та вводить споживача в оману, відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживача», суд зазначає наступне.

Судом достовірно встановлено, що 17.04.2014 року між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Юнівес» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №101-а/14/зп.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору №101-а/14/зп, предметом страхування за договором виступають майнові інтереси, пов'язані з володінням, користування і розпорядженням автомобілем НОМЕР_1.

Відповідно до п. 10.4 Договору №101-а/14/зп, зокрема, передбачено, що підписанням даного договору страхувальник підтверджує та визнає, що, до укладення цього договору, отримав та ознайомився зі всією інформацією в обсязі та в порядку, визначеному ст.. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», надана інформація є достатньою та повною для правильного розуміння суті фінансових послуг що надаються страховиком, а також є доступною в місцях обслуговування клієнтів страховика.

На підтвердження повного ознайомлення з умовами договору та погодження з ними на примірнику договору стоїть особистий підпис позивача.

В обґрунтування своїх вимог щодо несправедливості положень п. 2.2.1.1.5 Договору №101-а/14/зп, позивач посилається на положення ст.ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживача».

Зокрема, згідно положень заяви про зміну підстав позову, позивач зазначає, що оспорюваний пункт договору є несправедливими та такими, що вводять споживача в оману.

Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як вбачається з заяви про зміну підстав позову, на думку позивача, несправедливість п. 2.2.1.1.5 Договору №101-а/14/зп полягає в тому, що ним встановлюються обмеження, не передбачені основними умовами договору, а вводить в оману споживача тим, що повністю суперечить встановленим умовам страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, договором є сукупність пунктів, які взаємопов'язані та становлять єдину систему.

Як вбачається з Договору, оспорюваний пункт є узгодженим з іншими положеннями договору, їм не суперечить, підстав вважати, що останній встановлює обмеження, не передбачені основними умовами договору, немає.

Так, відповідно до п. 1.9. Договору №101-а/14/зп передбачено, що територією дії Договору (з урахуванням умов п. 2.2.1 Договору) є Україна, країни Європи, СНД та/або Балтії.

Відсилка у вказаному положенні договору до п. 2.2.1 викладена достатньо для візуального сприйняття, не прихована, не зазначена кеглем шрифту, що менший ніж інший текст, таким чином абсолютно доступна для прочитання особі, яка ознайомлюється з умовами договору.

Зазначений пункт 2.2.1 відноситься до розділу 2 Договору, який носить назву «Визначення подій. Виключення із страхових випадків», що дає чітко можливість встановити наявність у вказаному розділі положень, які виключають виплату страхового відшкодування.

Безпосередньо п. 2.2.1 включає в себе кілька підпунктів, які являють собою узгоджену систему, з яких п. 2.2.1.1 чітко передбачає перелік подій, які не підлягають страховому відшкодуванню, зокрема, згідно п. 2.2.1.1.5, який відноситься до п. 2.2.1, передбачено, що страховик не відшкодовує збитки, що виникли внаслідок викрадення транспортного засобу за територією України, крім випадків, коли договір укладено на умовах програми «VIP», якщо дія такого договору поширюється за межі території України.

Таким чином, вбачається, що п. 2.2.1.1.5, який бажає визнати недійсним позивач, є повністю узгодженим та взаємопов'язаним з іншими умовами договору, його загальному змісту не суперечить, в сукупності являє собою цілісну систему з іншими пунктами, відтак підстави стверджувати, що останній встановлює обмеження, не передбачені основними умовами договору, та повністю суперечить встановленим умовам страхування, відсутні.

За таких обставин, враховуючи, що позивач, згідно положень п. 10.4 Договору №101-а/14/зп, на момент підписання договору була повністю ознайомлена з його умовами, а обставин, які свідчать про те, що останні є незрозумілими чи не узгоджуються між собою, судом не встановлено, підстав для визнання п. 2.2.1.1.5 недійсним з зазначених позивачем підстав не вбачається.

Стосовно посилань позивача на те, що вона не була ознайомлена з положеннями програми «Оптима-перехід», вказане спростовується за змістом п. 10.4 Договору №101-а/14/зп, згідно якого ОСОБА_1 підтвердила, що до укладення цього договору, отримала та ознайомився зі всією інформацією, необхідною для розуміння суті наданих страхових послуг.

Те, що страхові послуги надаються страхувальнику не на умовах програми «VIP», а на умовах іншої програми, чітко вбачається з назви укладеного договору: «Договір добровільного страхування наземного транспорту. Програма Оптіма-Перехід».

Відтак, підстави вважати, що обмеження, передбачене п. 2.2.1.1.5, не застосовується до правовідносин, що виникли на підставі Договору №101-а/14/зп, у позивача на момент укладення договору відсутні.

Стосовно посилань останньої щодо того, що їй не було надано для порівняння дві програми: «VIP» та «Оптіма-Перехід», суд зазначає, що п. 1.18 Договору зазначено спеціальні умови даних двох видів договорів, що надавало вільну можливість ознайомитися з ними та порівняти їх.

Враховуючи все зазначене в сукупності, суд вважає необґрунтованою вимогу позивача щодо визнання недійсним п. 2.2.1.1.5 Договору добровільного страхування наземного транспорту №101-а/14/зп, з огляду на що остання не підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги щодо стягнення суми відшкодування в розмірі 669 750,00 грн., суд зазначає наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 07.02.2015 року автомобіль НОМЕР_1, застрахований за Договором №101-а/14/зп, було викрадено на території країни Болгарія.

19.02.2015 року представник страхувальника звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес» з заявою про виплату страхового відшкодування.

Листом від 20.02.2015 року у виплаті було відмовлено з тих підстав, що викрадення, згідно умов договору, не відшкодовується страховиком, якщо останнє відбулося за територією України.

Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до п. 2.2. укладеного між сторонами Договору №101-а/14/зп передбачено перелік виключень із страхових випадків.

Згідно підпункту 2.2.1.1.5 страховик не відшкодовує збитки, що виникли внаслідок викрадення транспортного засобу за територією України.

Таким чином, вбачається, що подія з приводу незаконного заволодіння автомобілем НОМЕР_1, яка мала місце 07.02.2015 року, підпадає під виключення, передбачені п. 2.2.1.1.5 Договору №101-а/14/зп, оскільки відбулася за територією України.

За таких обставин, відмова страховика у виплаті страхового відшкодування ґрунтується на нормах закону та положеннях договору.

Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Враховуючи обставини, на які посилався представник відповідача, як на підставу своїх заперечень, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно відмовлено у виплаті страхового відшкодування, водночас вимоги позивача щодо визнання недійсним пункту укладеного між сторонами договору є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 8, 16 Закону України «Про страхування», ст.ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживача», ст.ст. 626, 628, 629, 979 ЦК України, ст.ст. 10,11,60,88,208,213,218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Юнівес", третя особа Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" про захист прав споживач, визнання пункту договору недійсним та стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а сторонами, які не були присутні при проголошенні рішення суду - протягом десяти днів з дня отримання його копії до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя: Антонова Н.В.