Провадження № 2/522/6701/14
У Х В А Л А

14 грудня 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Приморського районного суду м. Одеси заяву ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та відсотків за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Заявник 20.11.2015 року звернулась до суду з заявою та просила здійснити розстрочку виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 132 187 (сто тридцять дві тисячі сто вісімдесят сім) грн. 50 коп., шляхом стягнення рівними частинами щомісяця, кожна з яких складає 1000, 00 грн..

В обґрунтування заяви зазначила, що старшим державним виконавцем першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/10956/14, виданого 20.01.2015 року Приморським районним судом м. Одеси. Пояснила, що має намір добровільно виконувати рішення суду та не ухиляється від виконання останнього, однак існують обставини, що утруднюють його виконання. Зокрема, протягом останнього часу заявниця не працює, зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності, однак у звязку з економічною ситуацією в країні підприємницька діяльність припинена та прибутку від такої діяльності не отримує. Має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з якою мешкає в квартирі свекрухи ОСОБА_4, та фактично живуть за рахунок пенсії ОСОБА_4 та мінливого доходу, який заявниця отримує від виконання хатньої роботи, послуги з якої надає іншим особам. На утриманні заявниці перебуває її непрацездатна матір, пенсіонерка ОСОБА_5, якій вона при можливості матеріально допомагає.

У судовому засіданні 14.12.2015 року заявник ОСОБА_1 подану заяву підтримала та просила задовольнити, здійснивши розстрочку виконання вказаного рішення суду. При цьому вона повідомила суд, що з моменту набрання чинності судовим рішення вона не здійснювала жодного платежу в рахунок погашення заборгованості.

ОСОБА_2 у судовому засідання заперечувала проти задоволення поданої заяви, просила відмовити, і що так вона буде чекати ці кошти протягом 20 років. Пояснила, що вже пройшло три роки з моменту як вона позичила ОСОБА_1 кошти та один рік з моменту винесення судом вказаного рішення про стягнення цих коштів, однак до теперішнього часу ОСОБА_1 жодних коштів не сплатила. Вважає, що заявник ухиляється від виконання рішення та задоволення поданого клопотання буде підставою для затягування відновлення її порушених прав.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, а також заперечення додані до неї, вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено наступне.

15 жовтня 2014 року Приморським районним судом міста Одеси позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 132 187 (сто тридцять дві тисячі сто вісімдесят сім) грн. 50 коп., з яких суму боргу становить 70 500 грн. та сума процентів за користування коштами у розмірі 61 687, 50 грн.

Приморським районним судом м. Одеси 20.01.2015 року було видано виконавчий лист та 30.01.2015 року старшим державним виконавцем першого Приморського відділу ДВС ОМУЮ відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого листа №522/10956/14. Однак, як встановлено з пояснень сторін, жодних виплат на користь ОСОБА_2 здійснено не було.

Відповідно до Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання; усі субєкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій її території; обовязковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (частина четверта статті 13, частина перша статті 55, частина пята статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129).

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Однак, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України, у п. 37 постанови № 2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" відповідно до статті 217 ЦПК визначення порядку виконання рішення суду, надання відстрочки або розстрочки виконання, вжиття заходів для забезпечення його виконання за наявності для цього підстав зазначається безпосередньо в рішенні суду при його ухваленні. Заяви сторін або державного виконавця про вчинення судом таких же дій при виконанні рішення суду за наявності для цього підстав розглядаються в порядку, встановленому статтею 373 ЦПК, за результатами вирішення яких постановляється ухвала.

У свою чергу ст. 373 ЦПК закріплено положення, що за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Аналогічне положення міститься і в ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» відстрочки або розстрочка виконання, встановлення чи заміна способу і порядку виконання рішення допускається лише за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення, або роблять його неможливим.

Підставою для застосування статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» є наявність обєктивних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим застосування загального порядку примусового виконання рішень.

Розстрочка - спосіб виконання зобов'язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановленими наперед.

При вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо) (п.10 постанови Пленуму ВСУ №14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження»).

Конституційний Суд України також зазначає, що розстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Тобто, за судовою практикою до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та які є підставою для розстрочки його виконання, належать хвороба боржника або членів його сімї, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи-боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. (Така правова позиція викладена у рішенні Конституційного суду України від 26.06.2013 року у справа № 1-7/2013 за конституційним зверненням акціонерної компанії «Харківобленерго»).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Однак, розглянувши подану заяву та матеріали справи, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, судом не встановлено, а заявником не надано належних доказів на підтвердження існування виняткових обставин, зазначених у ст. 373 ЦПК України, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду, також не надано доказів і на підтвердження того, що у відношенні ОСОБА_1 має місце винятковий випадок, тому суд вважає, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та відсотків за договором позики слід відмовити.

Керуючись ст. 3, 10, 11, 210, 212-213, 373 ЦПК України, ст..36 Закону України «Про виконавче провадження», суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу та відсотків за договором позики - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали, згідно ч.2 ст. 294 ЦПК України.

Суддя Домусчі Л.В.

14.12.2015