АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації та Комунального підприємства «Господар Дарницького району м. Києва», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2, про визнання членом сім'ї наймача, визнання права користування жилим приміщенням та зобов'язання вчинити дії, -

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду зпозовом до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації та КП «Господар Дарницького району м. Києва», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2, про визнання членом сім'ї наймача, визнання права користування жилим приміщенням та зобов'язання вчинити дії. В обґрунтування позову зазначала, що 22 серпня 1964 року виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів видано ОСОБА_3 ордер на зайняття ним та членами його сім'ї квартири АДРЕСА_1, а 10 грудня 1967 року та 15 1973 року між ним та Управлінням будинками №7 Дарницької дистанції будівель та споруд укладено типові договори найму цієї квартири. В подальшому, у зв'язку зі смертю квартиронаймача - ОСОБА_3, права як квартиронаймача було переведено на ОСОБА_4, після її смерті на ОСОБА_5, а після смерті останнього - на ОСОБА_6, яка ІНФОРМАЦІЯ_2 року також померла. Позивач вказувала, що вона є матір'ю померлої ОСОБА_6, наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Просила суд визнати її членом сім'ї померлої ОСОБА_6 - наймача квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право користування цією квартирою та зобов'язати КП «Господар» внести зміни у раніше укладений договір найму. Ухвалою суду залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2.

Унікальний номер справи: 753/8106/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3686/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що відмовляючи в задоволенні позову, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема не взято до уваги, що відповідно до ст.106 Житлового Кодексу України, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Посилається, що відповідно до ст.64 Житлового Кодексу України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Зазначає, що судом не було взято до уваги докази позивача, з приводу того, що останнім часом вона та померла дочка дійсно не проживали у спірній квартирі, а здавали її в зв'язку з необхідністю лікування останньої, але до цього вони проживали разом та вели спільне господарство. Також судом було проведено розгляд справи односторонньо, так як жодне з клопотань заявлених представником позивача задоволено не було, та було безпідставно відмовлено, а саме клопотання з приводу виклику свідків та заяву про зміну підстав та предмету позову.

20 лютого 2015 року ОСОБА_1 направила на адресу суду телеграму, якою просила перенести розгляд справи у зв'язку з хворобою, при цьому доказів на обґрунтування вказаних обставин не надала.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, а саме копії довіреності від 19.03.2014 р., ОСОБА_1 уповноважила адвоката ОСОБА_9, адвоката ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 представляти її інтереси. (а.с. 20), доказів неможливості вказаних представників бути присутніми в судовому засіданні до суду також не надано, з огляду на вказане колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності апелянта та її представників.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 серпня 1964року виконавчим комітетом Київської міської депутатів трудящих ОСОБА_3 було видано ордер №137139 на жиле приміщення на зайняття ним та членами його сім'ї, зокрема ОСОБА_4 і ОСОБА_5, двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

10 грудня 1967року між Управлінням будинками №7 Дарницької дистанції будівель та споруд та ОСОБА_3 було укладено типовий договір найму жилого приміщення спірної квартири строком на п'ять років та який, в подальшому, а саме 15 січня 1973року, було переукладено на цей же строк.

ІНФОРМАЦІЯ_3, у зв'язку зі смертю ОСОБА_3, права квартиронаймача було переведено на його дружину ОСОБА_4, після її смерті у 1997року ці права переведено на їх сина ОСОБА_5 та в подальшому, у зв'язку з його смертю, ІНФОРМАЦІЯ_4 року на підставі наказу КП «Господар» №134- на ОСОБА_6.

Також встановлено судом першої інстанції, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач посилаючись на те, що вона є матір'ю померлої, проживала разом з нею, спільне господарство, просила суд визнати її членом сім'ї померлої ОСОБА_6 - наймача квартири АДРЕСА_1, визнати за нею право користування цією квартирою та зобов'язати КП «Господар» внести зміни у раніше укладений договір найму.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України (далі по тексту - ЖК України) до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з пояснень, наданих в судовому засіданні представниками відповідачів, жоден представник не заперечував того факту, що позивач є членом сім'ї померлої ОСОБА_6 - наймача квартири АДРЕСА_1, та даний факт підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Таким чином, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та зазначає, що відповідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає, що до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Разом з тим, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що звертаючись до суду з вимогою про визнання позивача членом сім'ї померлої ОСОБА_6, нею не доведено яким чином порушується її право чи не визнається іншими особами, зокрема відповідачами, до яких пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Колегія суддів відносно частини позовних вимог про визнання за позивачем права користування квартирою у будинку АДРЕСА_1 та зобов'язання КП «Господар» внести зміни у раніше укладений договір найму, які були відхилені судом першої інстанції, зазначає наступне.

Як встановлено судами, зі змісту позовної заяви вбачається, що як на підставу визнання за нею права користування спірною квартирою, позивач посилається на постійне проживання у ній разом з наймачем та ведення разом з нею спільного господарства. Також вказує, що після смерті її доньки - наймача цієї квартири, з зазначених вище підстав неодноразово зверталася до КП «Господар» з проханням переоформити на неї договір найму цієї кватири, проте отримувала лише відмови у вчиненні таких дій.

Відмовляючи в задоволенні вказаної частини позовних вимог, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Колегія суддів зазначає, що згідно Пленуму Верховного суду України у своїй постанові «Про деякі питання, виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня року за №2, зокрема у її п. 9, роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, отриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування м приміщенням.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що однією з підстав для визнання за членом сім'ї наймача права користування жилим приміщенням після смерті його наймача, є встановлення факту спільного їх проживання у цьому житловому приміщенні на день смерті наймача.

Як вбачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_6 28 квітня 2013 року уклала договір найму жилого приміщення, за умовами якого нею було передано в тимчасове користування ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_1.

Встановлено судом, що станом на день смерті доньки позивача, ОСОБА_13 проживала у даній квартирі, що підтверджується наявним у матеріалах справи Актом, складеним 13.03.2014 р. працівниками КП «Господар», та долученими до матеріалів справи письмовими поясненнями самої орендаря.

27 лютого 2014 року, у зв'язку з державною реєстрацією смерті, ОСОБА_6 знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1

31 березня 2014року за розпорядженням Дарницької РДА в місті Києві зазначену квартиру включено до числа службових та на підставі ордеру на право зайняття службового жилого приміщення від 08 квітня 2014року за №011869передано її ОСОБА_2, яка в ній і проживає на час розгляду справи.

З огляду на фактичні обставини справи, факт спільного проживання позивача з донькою за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджений наявними матеріалах справи доказами.

Також факт спільного проживання позивача з донькою спростовується також наданими у судовому засіданні суду першої інстанції поясненнями допитаних свідків, які були сусідами ОСОБА_6 та вказали, що позивач у спірній квартирі разом з померлою протягом останніх 10 років не проживала, у цій квартирі проживала інша особа, яка її орендувала.

Крім того, як вбачається з пояснень позивача у судовому засіданні вона вказала, що останні 15 років не проживала за адресою: АДРЕСА_1, оскільки є власником квартири АДРЕСА_2, у якій і мешкала усі ці роки.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції і відносно посилання представника позивача на реєстрацію позивача за адресою: АДРЕСА_1, на підтвердження якої ним надано відповідну довідку за формою №3 від 30 липня 2014року.

Вказана реєстрація була проведена на підставі постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.06.2014 р., яку постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014 р. було скасовано та 08.11.2014 р. позивача було знято з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, докази чого наявні в матеріалах справи.

Інших доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин позивачем та її не було надано.

Крім того, не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції, відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції, що недоведено набуття ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 як членом сім'ї наймача, а відтак позовні вимоги до КП осподар» в частині визнання права користування цією квартирою та внесення змін до раніше укладеного договору найму задоволенню не підлягають. Крім того не підлягають задоволенню заявлені позивачем вимоги у зазначеній частині до Дарницької РДА у м. Києві, оскільки не доведено порушення відповідачем її прав стосовно визнання права користування спірною квартирою.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що мало місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому це рішення підлягає скасуванню, не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на те, що доводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях, колегія суддів вважає, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: