Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по аліментам, неустойки за прострочення сплати аліментів; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про зменшення розміру заборгованості та розстрочку виконання, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 та, уточнивши у ході розгляду справи свої вимоги, просила стягнути з відповідача заборгованість по аліментам з 01 травня 2008 року по 01 грудня 2011 року в розмірі 64 926,40 грн. та неустойку за прострочення сплати аліментів за цей період у розмірі 608 165,21 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилалась на те, що з 23 вересня 2000 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом сторони проживали до квітня 2007 року. Після розлучення діти залишились проживати з ОСОБА_3 Рішенням суду, на підставі якого видано виконавчий лист від 09 червня 2008 року, з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач не повністю сплачував аліменти, у наслідок чого у нього утворилася заборгованість зі сплати аліментів та пеня від суми несплачених аліментів.

ОСОБА_4 первісний позов не визнав і звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, посилаючись на те, що державний виконавець невірно нарахував аліменти та заборгованість. Згідно його розрахунків заборгованість по сплаті аліментів складає 2617,89 грн., яку він просить розстрочити на п'ять місяців з дня ухвалення судом рішення, так як на його утриманні знаходиться дружина та малолітня дитина.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 50 000 грн. У задоволенні решти позову ОСОБА_3 та в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено. Звільнено останнього від сплати заборгованості по аліментам за розрахунком про заборгованість ОСОБА_4 по сплаті аліментів за період з травня 2008 року по грудень 2011 року на загальну суму 64 926,40 грн. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що державним виконавцем безпідставно була нарахована ОСОБА_4 заборгованість по сплаті аліментів за період з травня 2008 року по грудень 2011 року в розмірі 64 926,40 грн. з урахуванням довідки Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції про обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) фізичної особи підприємця ОСОБА_4 за вказаний період. Оскільки розрахунок державний виконавець провів з порушенням законодавства, а тому він не може свідчити про реальну заборгованість ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 по сплаті аліментів на утримання дітей.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що сторони перебували у шлюбі з 23 вересня 2000 року по 23 лютого 2010 року і від шлюбу вони мають дочок - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, видане 23 лютого 2010 року.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину.

З виконавчого листа Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2008 року вбачається, що з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 на утримання дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 05 травня 2008 року (а.с. 50).

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.

З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець зробив розрахунок заборгованості з урахуванням довідки Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції про обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 згідно наданої ним податкової звітності за 2007 - 2010 роки та довідки фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 про заробітну плату ОСОБА_4 з 01 січня 2008 року по 31 серпня 2010 року.

Також державним виконавцем були враховані аліменти, надіслані ОСОБА_4 через Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта», про що ним були надані квитанції переказів та не заперечувались сторонами.

Заборгованість, з урахуванням викладеного, з 05 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року становить 64926,40 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер та виконується щомісячно, отже при розрахунку неустойки суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне з цих зобов'язань мало бути виконано та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши їх загальну суму.

Відповідні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-31цс13), які згідно положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України.

Таким чином, оскільки аліменти призначаються та виплачуються щомісяця, то неустойка (пеня) від суми несплачених аліментів нараховується не на загальну суму заборгованості, а базою для її нарахування є сума чергового несплаченого місячного платежу. При цьому її нарахування не обмежується тим місяцем, коли мали бути сплачені аліменти, а здійснюються за кожен день прострочення по кожному місячному платежу окремо до повного погашення заборгованості виходячи зі всієї суми.

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції, навівши відповідні розрахунки, дійшов правильного висновку, що заборгованість за аліментами виникла з вини відповідача, який не мав об'єктивних перешкод для їх своєчасної сплати та вірно визначив суму неустойки розмірі 608 165,21 грн.

Відповідно до ст. 196 СК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 22 постави від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_4 має на утриманні іншу сім'ю, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру неустойки до 50 000 грн.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

За наявності рішення суду про встановлення розміру аліментів у частці від заробітку, розмір заборгованості за аліментами визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення на підставі виконавчого листа та стягнення такої заборгованості проводиться в межах виконавчого провадження.

Таким чином, заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, дійшов помилкового висновку, що звіт аудиторської фірми «Модуль-Аудит» є належним та допустимим доказом.

Так, вказаний звіт аудиторської фірми проведено за відсутності первинних фінансових документів. Крім того, указаний звіт містить припущення.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно визначився із правовідносинами, які випливають із встановлених обставин, та обґрунтовано виходив із того, що батьки зобов'язані утримувати дитину, державним виконавцем заборгованість нарахована правильно і підстав для її зменшення немає, а розмір неустойки підлягає зменшенню, оскільки відповідач за первісним позовом має на утриманні іншу сім'ю. Крім того, місцевий суд дійшов вірного висновку, що повторне стягнення із боржника суми, яка має бути ним виплачена у порядку виконання рішення суду про стягнення аліментів, не передбачено нормами чинного законодавства.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2014 року скасувати, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська