АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2586/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Гриньковська Н.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: ПрохоровійВ.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 7 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним окремого пункту договору.

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, та ставив питання про визнання недійсним абзацу другого п. 2.8. кредитного договору №500351106 від 11.03.2013 року та додатку до договору, укладеного між позивачем та відповідачем, про встановлення комісійної винагороди банку «за управління кредитом» в розмірі 2,30% від суми кредиту та встановлення розміру додаткових послуг у сумі 1 150,02 гривень. Оскільки вважав, що така умова договору суперечить положенням ч.5 ст.11, ч.8 ст.18, ст.22, 23 ЗУ «Про захист прав споживачів», є несправедливою, а отже такою, що підлягає визнанню недійсною.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 7 листопада 2014 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивач та його представник подали апеляційні скарги. Де ставили питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

Сторони про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку( шляхом розміщення повідомлення про розгляд справи на офіційному веб -сайті Апеляційного суду м. Києва). Поважність причин своєї неявки суду не повідомили. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України ( а.с. 76 - 79).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Судом при розгляді справи встановлено, що 11.03.2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №500351106 відповідно до умов якого позичальник отримав від банку кредит в сумі 50 001 гривень зі сплатою 0,01%, строком до 12.03.2018 року для власних потреб.

Умовами п.2.8. кредитного договору, банком встановлена комісійна винагорода «за управління кредитом», яка становить 2,30% від суми кредиту.

Відповідно до додатку до кредитного договору сума платежу за розрахунковий період (сума мінімального платежу за кредитом) становить 1 868,59 гривень, яка складається з основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за управління кредитом, що є супутньою послугою банку.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що сторони укладаючи договір досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те, на що вони розраховували при укладенні договору. Сплата позивачем коштів у розмірі 19 550, 34 гривень за період з квітня 2013 року по липень 2014 року комісійної винагороди банку, свідчила на думку суду про те, що позивач був обізнаний про усі умови кредитування, в тому числі про необхідність сплати комісійної винагороди в розмірі 2,30 %, що підтверджується також підписом позивача у кредитному договорі на кожному аркуші додатку до нього. Тому, твердження позивача про невідповідність спірних положень кредитного договору ст. ст. 1, 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими та спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Зазначаючи також при цьому, що укладений договір є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину. За змістом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних відносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись з апеляційними скаргами апелянти вказували на те, що умова викладена в п 2.8. договору є несправедливою, оскільки споживач не має сплачувати за послуги, які йому не надаються, у яких він не має потреби, і які взагалі -то навіть не є послугою під час надання споживчого кредиту. Недійсність цієї частини договору не спричиняє недійсність інших його частин, оскільки правочин містить усі істотні умови кредитного договору і був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи те, що управління кредитом не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», вважали заявлені вимоги позивача такими що підлягали задоволенню.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так за правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч. ч 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, за якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Зазначені вище норми вказують на те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту.

За умовами п. 2.8 спірного договору ( а.с. 5) плата за управління кредитом є фіксованою сумою та узгоджується із графіком щомісячних платежів підписаним сторонами договору. Отже, підстав вважати ці умови договору несправедливими нема.

Відповідно до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.07 №168, відповідач визначив у договорі, а саме пункті 2.8- комісійні винагороди, довівши їх таким чином до позивача, що не суперечить положенням зазначених вище Правил , а також ЗУ «Про банківську діяльність».

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційних скаргах нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 7 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: