Номер провадження: 22-ц/785/7006/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Оверіної О.В., Фальчука В.П.,

з участю секретаря судового засідання - Швеця В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах, а також інтересах малолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користування власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості за комунальні послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03.07.2015 року,-

встановила:

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду в своїх інтересах, а також інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4 з позовом, уточнивши який, просить усунути перешкоди у користуванні нею власністю шляхом виселення відповідачів з житлового будинку № 166 по вулиці Леніна в селі Мирне, Біляївського району, Одеської області, без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідачів заборгованість за комунальні послуги.

Свої вимоги мотивує тим, що зазначений вище житловий будинок належить їй та її чоловіку ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності подружжя. На даний час у них виникла нагальна необхідність переїхати у даний житловий будинок, але вони не можуть цього зробити, оскільки у будинку без законних на то підстав проживають відповідачі, які добровільно відмовляються звільнити вказаний будинок, чим чинять її родині перешкоди у користуванні будинком, а тому просить виселити відповідачів з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Крім цього вказує, що за час проживання відповідачів у спірному будинку виникла велика заборгованість за комунальні послуги, яку просить стягнути з останніх.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03.07.2015 року, позов задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з житлового будинку № 166 по вулиці Леніна в селі Мирне, Біляївського району, Одеської області, без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за комунальні послуги відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм процесуального та не правильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 14.06.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД № 023060 (а.с.17).

Вони мають малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження серії 1-ЖД № 193639 та серії 1-ЖД № 193638 відповідно (а.с.13, 14).

08.09.2006 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_8 житловий будинок під № 166 по вулиці Леніна в селі Мирне, Біляївського району, Одеської області, що розташований на земельній ділянці земель Мирненської сільської ради, Біляївського району, Одеської області, розміром 0,15 га, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_9 та зареєстрованим в реєстрі за № 1-3790.

При цьому, при укладанні зазначеного договору купівлі-продажу, позивачка ОСОБА_2 власноруч підписаною заявою надала свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_4 вищевказаного житлового будинку у ОСОБА_8 Дана заява посвідчена державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_9 та зареєстрована в реєстрі за № 1-3789.

Ч. 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином цивільне та сімейне законодавство України проголошують презумпцію набуття подружжям майна у спільну сумісну власність.

Приймаючи до уваги наведені норми права суд першої інстанції прийшов до висновку, що житловий будинок під № 166 по вулиці Леніна в селі Мирне, Біляївського району, Одеської області, належить ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому посилання представника відповідачів на те, що ОСОБА_2 не є власником зазначеного житлового будинку, а отже не має підстав для звернення до суду з даним позовом, суд до уваги не прийняв.

Як пояснила позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні, її чоловік ОСОБА_4 наразі перебуває закордоном, а у неї виникла нагальна потреба переїхати з дітьми у даний житловий будинок, але вони не можуть цього зробити, оскільки у будинку без законних на то підстав проживають відповідачі, які добровільно відмовляються звільнити вказаний будинок, чим чинять її родині перешкоди у користуванні будинком.

В свою чергу, представник відповідачів ОСОБА_10 в судовому засідання стверджувала, що відповідачка ОСОБА_5 в грудні 2012 року домовилась з ОСОБА_4 про купівлю-продаж житлового будинку під № 166 по вулиці Леніна в селі Мирне, Біляївського району, Одеської області, яким, зі слів останнього, він не користується, за 1125000 грн., які вона мала сплатити йому протягом чотирьох років, тобто до січня 2017 року, після чого оформити нотаріально договір купівлі-продажу. У звязку з цим вона зі своїм співмешканцем ОСОБА_6 переїхала до будинку та розпочала виплату за придбаний будинок, перераховуючи кошти на картковий рахунок ОСОБА_4 в ПАТ КБ «ПриватБанк». Однак, з січня 2015 року звязок з ОСОБА_4 перервався, залишок несплаченої суми становить 523200 грн., який вона згодна сплатити тільки власнику ОСОБА_4 та укласти з ним договір купівлі-продажу будинку.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, всупереч зазначеній нормі права, ані відповідачі, ані їх представник, не надали суду докази, що підтверджують викладені ними обставини.

Судом також встановлено, що будь-яких договорів або усних домовленостей щодо проживання відповідачів у спірному будинку між позивачкою, як власницею, з одного боку, та відповідачами з іншого, не укладалося. Більш того, з 2013 року по теперішній час відповідачами не порушувалось питання про визнання договору купівлі-продажу дійсним, а ксерокопії чеків про перерахування коштів не містять інформацію, кому та за що перераховувались кошти.

Єдиним доказом нібито домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про купівлю-продаж спірного житлового будинку є розписка про передачу останньому грошової суми розмірі 524000 грн., проте районний суд не прийняв її, як належний та допустимий доказ, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Вимогами ст. 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Доводи представника відповідачів про те, що останні мають право володіння спірним будинком нічим не підтверджуються, оскільки право володіння, як передбачено ст. 398 ЦК України, виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Доказів укладання між сторонами вказаного договору відповідачами не надано.

Таким чином, судом першої інстанції встановлений факт порушення законних прав позивачки, як власниці, на житловий будинок.

До того ж, на даний час у спірному будинку зареєстровані малолітні ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується випискою із домової книги (а.с.12).

Частинами 1 і 4 ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Оцінюючи досліджені судом докази, а також приймаючи до уваги зазначені норми права, районний суд дійшов висновку, що відповідачі без будь-яких правових підстав проживають у спірному будинку, оскільки жодних належних та допустимих доказів про їх вселення у спірне житло у визначеному законом порядку та набуття права на користування ним вони суду не надали, відтак, позивачка, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України та норм ЖК УРСР має право вимагати усунення створених їй перешкод шляхом виселення відповідачів з житлового будинку.

При цьому суд не погодився із посиланнями представника відповідачів на те, що останні не підлягають виселенню, оскільки є фактичними власниками спірного домоволодіння, бо дане твердження суперечить дослідженим доказам.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по сплаті за комунальні послуги, суд першої інтонації виходив з наступного.

Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п.п.1,5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний: укласти договір на надання житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З огляду на викладене районний суд дійшов висновку, що позивачка, як власниця будинку, несе відповідальність за оплату житлово-комунальних послуг, а отже обовязок по сплаті заборгованості перед виконавцем житлово-комунальних послуг покладається на неї, а тому відмовив в цій частині позову.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303,307,315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03.07.2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.В.Оверіна

ОСОБА_11