Справа № 463/689/14 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/3449/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого Тропак О.В. ,

суддів: Приколоти Т.І. Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про відшкодування збитків,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про відшкодування збитків (т. 1 а.с. 31-32). З врахуванням клопотання від 29 травня 2015 року (т. 1 а.с. 133) просили:

стягнути з відповідачів на користь позивачів матеріальну шкоду сумарно 41772,20 грн, зокрема 32894,6 грн відповідно до акту від 28 вересня 1998 року , 10664,74 грн за знищений паркан (згідно висновку № 26-13 та 2168, 33 грн відповідно до квитанції № 26 від 04.11.2014 р по 1/3 частці;

стягнути з відповідачів матеріальну шкоду за завдані тілесні ушкодження:

ОСОБА_7 27.08.1992 року у сумі 7227,78 грн,

ОСОБА_4 17.05.2006 року у сумі 11985,25 грн;

поновити знищені межові знаки на подвір»ї, тобто виконати вимоги «акту про виконання « від 28.09.98 р. та кримінального провадження № 49-2013 року від 27.05. 2013 року з врахуванням коефіцієнта інфляції;

стягнути з відповідачів на користь позивачів моральну шкоду у сумі по 14456,56 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 вересня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про відшкодування збитків відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області Ніткевича А.В. від 19 листопада 2014 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2014 року (провадження № 22-ц/783/6827/14) .

Ухвалою судді Апеляційного суду Львівської області Тропак О.В. від 27 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 визнано неподаною та повернено апелянтам (провадження № 22-ц/783/1409/15).

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про поновлення знищених межових знаків на подвір»ї, зобов»язання до виконання вимог акту про виконання від 08.09.1998 року та кримінального провадження № 49-2013 від 27.05.2013 року з врахуванням коефіцієнта інфляції.

На додаткове рішення від 27 лютого 2015 року подано апеляційну скаргу позивачами, у якій просять скасувати додаткове рішення і ухвалити нове.

В обґрунтування апеляційної скарги наводять доводи про те, що судом першої інстанції було сфальшовано та знехтувано наявними у справі документами, а саме:

актом про виконання від 28.09.1998 року, яким розділили будинковолодіння АДРЕСА_1 , на межі було побудовано багатовартісний паркан;

висновком № 26-13 судового експерта від 12.11.2013 року , яким встановлено, що вартість будівельно-монтажних робіт по встановленню огорожі по вул. Затишній 17 в смт. Куликові, ідентичної до зруйнованої , станом на 12.11.2013 року становить 7377 грн до якого додані кольорові знімки лежачого паркана та частини подвір»я.

Крім цього стверджують , що позивачам ОСОБА_7 жодного разу не надсилались судові повістки і про їхні позовні вимоги в судовому рішенні не згадується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, заперечення представника відповідачів ОСОБА_3 проти апеляційної скарги,

перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу на додаткове рішення ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 належить відхилити, а апеляційну скаргу на додаткове рішення ОСОБА_4 - задовольнити частково з наступних мотивів.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, колегія суддів вважає, що оскаржене додаткове рішення не в повній мірі відповідає вищезазначеним вимогам процесуального законодавства.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення межових знаків , суд першої інстанції послався на те, що як вбачається з акту від 28.09.1998 року судовим виконавцем було виконано в повному обсязі рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10.08.1998 року, включаючи і позовну вимогу в частині огородження земельної ділянки пропорційно до будинковолодіння по АДРЕСА_1. Твердження позивачів , що дана огорожа після цього була зруйнована не підтверджена жодними належними доказами . Фотографії надані позивачем у справі не можуть бути належним доказом, оскільки їхнє походження не відомо реальний хід їх виготовлення.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про недоведеність факту руйнування 02.03.2006 року загорожі, яка розділяла подвір»я ОСОБА_4 та ОСОБА_9, і вважає, що при цьому судом першої інстанції було неповно з»ясовано обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, та при ухваленні рішення було порушено норми матеріального права, що вбачається у наступному.

Позивачами ОСОБА_2 Михайловичема, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 не надано жодних доказів, які б підтверджували , що вони є власниками будинку АДРЕСА_1 та власниками або користувачами земельної ділянки за вищевказаною адресою. Тобто цими позивачами не надано доказів в підтвердження існування у них будь-яких прав щодо межових знаків, які за їхніми твердженнями, були знищені відповідачами 02.03.2006 року. У зв»язку з недоведеністю існування вищезазначеного права, неіснуюче право не може бути порушено, а тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поновлення знищених межових знаків немає.

Водночас, оскільки ОСОБА_4, згідно реєстраційного посвідчення від 17.11.1997 р НОМЕР_1 є власником 3/5 частин будинковолодіння АДРЕСА_1 та користувачем земельної ділянки пропорційно до частки в будинковолодінні , отже вона має право на захист існуючого у неї права, у випадку його порушення. Однак, як випливає із змісту рішення Жовківського районного суду Львівської області від 10 серпня 1998 року (т.1 а.с. 45) та із змісту зустрічного позову (т. 1 а.с. 31-32) інша ( ніж 3/5) частка в будинковолодінні АДРЕСА_1 належить ОСОБА_9, членами сім»ї якої є: ОСОБА_8 та ОСОБА_10. За таких обставин , колегія суддів вважає, що щодо позовних вимог про поновлення межових знаків, ОСОБА_8 і ОСОБА_10 є неналежними відповідачами.

Окрім цього колегія суддів вважає, що документами, які є у справі, а саме:

заявою ОСОБА_4 та інших від 03.03.2006 року , поданою до Прокуратури Жовківського району в якій повідомлялося про зрізання сім»єю ОСОБА_10 паркану ( т. 1 а.с. 57 - зворот);

відповіддю Головного слідчого управління МВС України від 10 березня 2006 року № 13/С-1509 (т. 1 а.с. 57);

висновком № 26-13 від 12.11.2013 р. ( т.1 а.с. 93-94);

письмовим запереченням від 18.08. 2010 року ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9 проти позову (т.1 а.с.25), -

доведено факт пошкодження (зрізання) 02 березня 2006 року металевого паркану , який був встановлений на межі землекористувань ОСОБА_4 та ОСОБА_9, тому саме ОСОБА_9 , як суміжний землекористувач, є належним відповідачем у справі за позовом про відновлення знищених межових знаків.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування , якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_9 на заперечення позовних вимог ОСОБА_4 щодо відновлення межової огорожі, не довела тієї обставини, що огорожа була демонтована не з її вини, тобто не спростувала тверджень позивача ОСОБА_4 про те, що металевий паркан, який розділяв подвір»я був зруйнований в тому числі і ОСОБА_9, то виходячи із принципу презумпції вини заподіювача шкоди, колегія суддів вважає, що у справі є підстави для покладення відповідальності за знесення огорожі на відповідача ОСОБА_9.

У відповідності до першого абзацу ч. 1 ст. 1192 ЦК України , з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов»язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Оскільки позивачем ОСОБА_4 вибрано такий спосіб захисту , як відновлення пошкодженої огорожі, то , виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, у справі немає підстав для задоволення позовних вимог про виконання вимог »акту про виконання» від 28.09.1998 р. та кримінального провадження № 49-2013 від 27.05.2013 р. з врахуванням коефіцієнта інфляції, як це було зазначено у клопотанні від 29 травня 2014 року про відкорегування позовних вимог (т. 1 а.с. 133).

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази, підтверджуючі понесення судових витрат позивачем ОСОБА_4 , то незважаючи на часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, в її користь не можуть бути присуджені судові витрати з відповідача ОСОБА_9

Таким чином колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 належить задовольнити частково, додаткове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про поновлення знищених межових знаків на подвір»ї, зобов»язання до виконання вимог акту про виконання від 08.09.1998 року та кримінального провадження № 49-2013 від 27.05.2013 року з врахуванням коефіцієнта інфляції , - належить скасувати, та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог пред»явлених до ОСОБА_9, а апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на додаткове рішення належить відхилити.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 3, 4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 відхилити. Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2015 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_9 в частині поновлення знищених межових знаків на подвір»ї, зобов»язання до виконання вимог акту про виконання від 08.09.1998 року та кримінального провадження № 49-2013 від 27.05.2013 року з врахуванням коефіцієнта інфляції - за безпідставністю ,-

скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_9 задовольнити частково. Зобов»язати ОСОБА_9 поновити знищені межові знаки, які розділяли подвір»я ОСОБА_4 та ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_1.

В решті додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

Федоришин А.В.