Номер провадження: 22-ц/785/9066/15
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Громіка Р.Д.

Парапана В.Ф.,

при секретарі: Добряк Н.І.

за участю: представників позивача, Одеського державного університету внутрішніх справ, - Дубенка О.М., Ковальової К.М., та відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеського державного університету внутрішніх справ на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2015 року за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_5 про відшкодування витрат за період навчання,

в с т а н о в и л а:

18 грудня 2014 року Одеський державний університет внутрішніх справ (далі - ОДУВС) звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач ОСОБА_5 у 2002 році був зарахований курсантом 1-го курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції освітньо-кваліфікаційного рівня "бакалавр", поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення з виплатою грошового утримання та присвоєння звання "рядовий міліції". У 2006 році відповідач закінчив ОДУВС, отримав диплом фахівця та був направлений до органів внутрішніх справ. Згідно із 2.5 контракту про підготовку фахівця в Одеському юридичному інституті Національного університету внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового та молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування №1153 від 20 січня 2003 року, укладеному між Одеським юридичним інститутом НУВС та ОСОБА_5 у разі звільнення з органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу до встановленого трирічного терміну за підставами, передбаченими п. 3 цього контракту, випускник навчального закладу зобов'язаний відшкодувати МВС України витрати за період навчання. З 2007 року по 27 березня 2009 року відповідач проходив службу на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Привокзального відділення Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, був звільнений з органів внутрішніх справ у Запас Збройних Сил України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ України до закінчення трирічного терміну. Розмір витрат за навчання відповідача складає 19704,36 грн. Строк позовної давності пропущений з поважних причин у зв'язку з відсутністю коштів на сплату судового збору.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України, позивач ОДУВС просив суд поновити строк на звернення до суду з позовом та стягнути з відповідача ОСОБА_5 на його користь 19704, 36 грн. (а.с. 2-6).

Відповідач ОСОБА_5 проти позову заперечував і в своїх поясненнях зазначав, що розмір витрат за навчання за державним замовленням не доведений. 16 червня 2015 року він звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності, посилаючись на те, що він звільнився з органів внутрішніх справ 27 березня 2009 року, а з позовом до суду ОДУВС звернулось 18 грудня 2014 року, тобто, після спливу трирічного строку давності, що є підставою для відмови у позові (а.с. 26, 27-29).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 74-75).

В апеляційній скарзі позивач ОДУВС просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального та матеріального права (а.с. 79-83).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача, ОДУВС, пояснення на апеляцію представників позивача, ОДУВС, - Дубенка О.М., Ковальової К.М., та відповідача ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з у сіх істотних умов договору.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині 1 ст. 530 ЦК України зазначено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №68 о/с від 19 серпня 2002 року ректора Одеського юридичного інституту НУВС (після реформування ОДУВС) відповідач ОСОБА_5 був зарахований курсантом 1-го курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції освітньо-кваліфікаційного рівня "бакалавр" та поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення з виплатою грошового утримання та присвоєння звання «рядовий міліції».

Згідно із 2.5 контракту про підготовку фахівця в Одеському юридичному інституті Національного університету внутрішніх справ за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового в молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування №1153 від 20 січня 2003 року, укладеному між Одеським юридичним інститутом НУВС та ОСОБА_5, у разі звільнення з органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу до встановленого трирічного терміну за підставами, передбаченими п. 3 цього контракту, випускник навчального закладу зобов'язаний відшкодувати МВС України витрати за період навчання.

Наказом начальника ГУ МВС України в Одеській області №335 о/с від 08 серпня 2006 році у зв'язку з випуском курсантів факультету кримінальної міліції, лейтенанта міліції ОСОБА_5 з 08 липня 2006 року було призначено на посаду оперуповноваженого відділення карного розшуку Привокзального відділення Приморського РВ м. Одеси.

Наказом начальника ГУМВС України в Одеській області №113 о/с від 24 березня 2009 року лейтенант ОСОБА_5 був звільнений з органів внутрішніх справ у Запас Збройних Сил України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ України до закінчення трирічного терміну.

Остаточний розмір витрат за навчання відповідача складає 17564,21 грн.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що відповідач ОСОБА_5 звільнився з органів внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну, чим порушив умови контракту про підготовку фахівця в Одеському юридичному інституті НУВС за державним замовленням №1153 від 20 січня 2003 року й зобов'язаний повернути витрати на його навчання.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_5 звільнився з органів внутрішніх справ 27 березня 2009 року, а з позовом до суду ОДУВС звернувся 18 грудня 2014 року, тобто після спливу трирічного строку давності.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У відповідності до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк позовної давності пропущений без поважних причин, що є підставою для відмови у позові.

Посилання позивача, ОДУВС, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом першої інстанції не враховано, що позивачем пропущено строк позовної давності з поважних причин, не приймаються до уваги, оскільки вони є помилковими.

Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Судом першої інстанції встановлено, відповідач ОСОБА_5 звільнився з органів внутрішніх справ 27 березня 2009 року.

30 червня 2009 року ОМУ ГУМВС України в Одеській області листом повідомило ОДУВС про звільнення відповідача з органі внутрішніх справ, який було отримано університетом 08 липня 2009 року (а.с. 44).

Таким чином, позивачу з достовірністю 07 липня 2009 року стало відомо про порушення відповідачем його права, а з позовом до суду ОДУВС звернулось 18 грудня 2014 року, тобто після спливу трирічного строку давності.

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому, ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак, обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права покладається на позивача.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинний був довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, те, що строк позовної давності пропущений з поважних причин, але в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано суду безспірних доказів в підтвердженні цієї обставини.

Обґрунтовуючи причини пропуску строку позовної давності, позивач послався на відсутність грошових коштів на сплату судового збору, що не може бути визнано поважною причиною.

Аналізуючи зазначенні положення закону, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, враховуючи вказані обстави та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що перебіг строку позовної давності для позивача почався з 08 липня 2009 року й строк пропущений без поважних причин, що є підставою для відмови у позові.

Такий правовий висновок відповідає правової позиції Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Одеського державного університету внутрішніх справ відхилити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік