АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9.12.2015 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Печерського районного сулу м. Києва віц 30 липня 2015 р.

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,

3-особа : Головне управління юстиції в м.Києві

про визнання права власності на обов'язкову частину в спадковому майні, визнання права

власності на майно набуте під час шлюбу, припинення права власності та стягнення

грошової суми

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 р. задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-особа: Головне управління юстиції в м.Києві про визнання права власності на обов'язкову частину в спадковому майні, визнання права власності на майно набуте під час шлюбу, припинення права власності та стягнення грошової суми.

Так, визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ ч. садового будинку АДРЕСА_5; та на Ѕ ч. земельної ділянки пл. 0,0618 га (цільове призначення - для садівництва, кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована на території садового товариства «Світанок» Червономотовилівської сільської ради, с. Червона Мотовилівка, Фастівського району, Київської області, як на частину у спільному майні подружжя;

а також на ј ч. садового будинку АДРЕСА_5; та на ј ч. зазначеної вище земельної ділянки площею 0,0618 га, яка розташована на території садового товариства «Світанок» Червономотовилівської сільської ради, як обов»язкової частки у порядку спадкування за законом ;

визнано за позивачем право власності на 1/3 ч. квартири АДРЕСА_1.

Припинено право власності ОСОБА_1 на ј ч. квартири АДРЕСА_1; на ј ч. садового будинку АДРЕСА_5; та на ј ч. земельної ділянки площею 0,0618 га, яка розтвшована на території садового товариства «Світанок» Червономотовилівської сільської ради, с. Червона Мотовилівка, Фастівського району, Київської області;

визнано за ОСОБА_2 право власності на вказані частини квартири, садового будинку та земельної ділянки з виплатою ОСОБА_1 внесених ОСОБА_2 грошових коштів в рахунок компенсації припинення його права власності в розмірі 440 977,50 грн.;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 9 562,50 грн. авторського гонорару та судові витрати в розмірі 3654 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 просить це рішення скасувати і постановити нове, яким позов задовольнити частково, відмовивши позивачу у задоволенні позовних вимог щодо визнання за ним права на частину у спадковому майні як права на частину у спільному майні подружжя, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивач з 30.04.1953 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, яка померла 23 серпня 2013 р.

19 лютого ОСОБА_3 на користь відповідача було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом другої Київської нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №6-224.

Суд правильно вважав, що позивач як спадкоємець першої черги за законом має право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до вимог ст.1241 ЦК України, і його частка становить 1/2 частину від спадкового майна.

З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 другою Київською державною нотаріальною конторою, вбачається, що позивачем та відповідачем у встановленому законом порядку були подані заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_3

Також судом встановлено, що під час шлюбу позивача з ОСОБА_4 було набуто та зареєстровано у встановленому законом порядку на її ім»я садовий будинок АДРЕСА_5, тому 1/2 ч. цього садового будинку відповідно до вимог ст. ст. 61, 63, 70 СК України, належить позивачу.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 10 червня 1998 року, земельна ділянка площею 0,0618 га., на якій знаходиться наведений вище садовий будинок, належить ОСОБА_3 Цей державний акт було видано на підставі рішення Червономотовиловської сільської ради народних депутатів 4 сесії 22 скликання від 24.02.1996 р.

Згідно п.18-2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 р. (зі змінами внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) роз'яснено, що відповідно до положень статей 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки, йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Тому, суд дійшов правильного висновку, що оскільки, судом встановлено, що 1/2 ч. садового будинку належить позивачу, як майно що набуте під час шлюбу, то, відповідно, і 1/2 ч. земельної ділянки, пл.0,0618 га, на якій знаходиться цей садовий будинок, також належить позивачу, як спільне сумісне майно подружжя, згідно зазначених вище вимог закону.

Тому, суд обґрунтовано вважав, що вимоги про визнання права власності на 1/2 ч. садового будинку та 1/2 ч. земельної ділянки, як на спільне майно подружжя, підлягають задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 увійшло : 1/2 ч. ізольованої двохкімнатної квартири АДРЕСА_2; 1/2 ч. садового будинку АДРЕСА_5; 1/2 ч. земельної ділянки, пл.0,0618 га., яка розташована на території С/Т «Світанок», Червономотовилівської сільської Ради та 1/2 ч. авторського гонорару, що належав спадкодавцю.

З наявних матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач отримав свідоцтво про право власності на 1/2 ч. грошового вкладу з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, як на майно набуте подружжям за час шлюбу та отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно на ј ч. від вказаних грошових вкладів, які знаходились на рахунках спадкодавця. У видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на частини спірних квартири, садового будинку та земельної ділянки позивачу відмовлено нотаріальною конторою, оскільки, спадкоємцями не надано нотаріусу правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності спадкодавця на зазначене нерухоме майно.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємці, тобто позивач та відповідач, у встановленому законом порядку звернулись до державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, тому набули право на спадкове майно.

Так, заперечуючи проти позову, відповідач, зокрема, посилався на те, що судом повинна бути зменшена обов»язкова частка позивача у спадковому майні відповідно до вимог ст.1241 ЦК України, проте, із відповідними вимогами до суду не звертався, тому, суд обгрунтовано не взяв до уваги ці доводи.

Тому, суд правильно вважав, що позовні вимоги про визнання права власності на 1/4 ч. квартири, 1/4 ч. садового будинку та 1/4 ч. земельної ділянки, в порядку спадкування за законом, підлягають задоволенню.

Також з матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням справами Верховної Ради України 22 квітня 1993 р., що зареєстроване в Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, позивач є власником 1/3 ч. двохкімнатної квартири АДРЕСА_3.

Як зазначав представник позивача, оригінал даного свідоцтва знаходиться у відповідача, він це свідоцтво позивачу не дає, до нотаріальної контори його не пред»являє.

Також, в матеріалах справи наявний висновок Начальника сектору ВКР Печерського РУ ГУМВС України в м.Києві від 14 лютого 2014 р., яким встановлено, що у відповідача знаходиться вказаний документ на квартиру і він відмовляється надати його позивачу, а також і довідка державного нотаріуса від 7 квітня 2014 р., якою він рекомендує позивачу звернутися до суду.

Згідно частин 1 та 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна, може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Факт утримання відповідачем правовстановлюючого документа на квартиру, що є предметом спору, тобто свідоцтва про право власності на неї, позбавляє позивача його законного права на розпорядження своєю часткою в квартирі, визначеною в цьому свідоцтві. Дублікат свідоцтва позивач не має можливості отримати, оскільки, його оригінал не втрачений.

Тому, суд дійшов вірного висновку про те, що відповідач, утримуючи у себе цей правовстановлюючий документ, по суті не визнає права власності позивача на відповідну частку в квартирі, незаконно позбавляючи його розпоряджатись нею, що таке порушення і невизнання цивільного права відповідно до вимог ст.15 ЦК України підлягає судовому захисту, і тому, вимоги позивача про визнання права власності за ним на 1/3 частину квартири, що є предметом спору, підлягають задоволенню.

Таким чином, судом встановлено, що позивачеві всього належить 3/4 частин квартири АДРЕСА_4, а відповідачу належить 1/4 ч. цієї квартири; також позивачу належить по 3/4 ч. садового будинку та земельної ділянки, які є предметом даного спору, а відповідачу належить по 1/4 ч. цього садового будинку та земельної ділянки.

Тому, відповідно до ст.365 ЦК України, якою визначено підстави припинення права особи на частку у спільному майні може бути за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, дійшов обґрунтованого висновку щодо можливості припинення права відповідача на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно вимог ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Так, судом встановлено, що спірна квартира для позивача є єдиним постійним місцем його проживання, частка відповідача в квартирі не є значною, та не може бути виділена в натурі, відповідач не заперечує проти отримання грошової компенсації за частку в квартирі та припинення його права власності на цю квартиру.

Також, у зв'язку із конфліктною ситуацією що склалася між сторонами, вони не можуть сумісно користуватись садовим будинком та земельною ділянкою, що є предметом спору, а частка відповідача у цьому будинку та земельній ділянці є незначною та не може бути виділена в натурі.

Вартість спірного майна підтверджується висновком судової оціночно-будівельної експертизи №12597/12598/14-43 від 6 лютого 2015 р.

Згідно платіжного доручення №5967 23 від 23 червня 2015 р. позивачем внесено на депозитний рахунок Печерського районного суду м. Києві грошову суму у розмірі 440977,50 грн., що відповідає вартості його часток у спадковому майні, для відшкодування вартості за частки відповідача у цьому майні.

Тому, суд обґрунтовано вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 про припинення права відповідача на частку власності у спірному майні шляхом виплати грошової компенсації підлягають задоволенню.

Згідно відповіді ДП «Спеціалізоване видавництво «Либідь» від 24.06.2014 р.,- гонорар в розмірі 5250 гривень та 7500 гривень, що належав ОСОБА_3 за видання двох підручників, 18 січня 2014 р. отримав відповідач ОСОБА_5

Згідно п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що до складу спадщини входять майнові права інтелектуальної власності, чинні на час відкриття спадщини (право на отримання винагороди за використання твору, право на відтворення, опублікування і розповсюдження авторських творів, право на оформлення винаходу, корисної моделі тощо).

Згідно ст.61 СК України, об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, 1/2 ч. від наведеної суми належить позивачу, як майно подружжя набуте під час шлюбу, а інша 1/2 ч. від цієї суми увійшла до спадкового майна після смерті ОСОБА_3

Тому, суд обґрунтовано вважав, що на 1/4 ч. від гонорару позивач має право отримати, як на обов'язкову частку в спадковому майні; і тому, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача 9562,50 грн. також підлягають задоволенню.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :