АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем шляхом складання боргової розписки було укладено договір позики від 04.07.2013 року на суму 570 000 грн., що еквівалентно 70 000 доларів США зі строком повернення до 01.08.2013 року.

В зв'язку з тим, що відповідач гроші добровільно в зазначений строк не повернув, позивач просив суд стягнути з відповідача 570 000 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 570 000 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з положень ст. 1049 ЦК України та з того, що ОСОБА_2 04.07.2013 року отримав у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 570 000 грн., що еквівалентно на день складання розписки 70 000 доларів США, які зобов'язався повернути в повному обсязі до 01.08.2013 року, що підтверджується оригіналом розписки(а.с.33), однак порушив взяті на себе зобов'язання.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитися не можна, враховуючи наступне.

У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що він вказану вище боргову розписку не підписував, з позивачем він взагалі не знайомий і у нього не було з ним будь-яких грошових відносин. При цьому судом першої інстанції ні йому, ні його представнику не було роз'яснено право на проведення почеркознавчої експертизи.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В суді апеляційної інстанції клопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої експертизи було задоволено.

Висновком № 2493-14 судової почеркознавчої експертизи 01.12.2014 року встановлено, що рукописні записи, що починаються словами "Расписка Дата 04.07.2013" і закінчується словами "Деньги беру при свидетеле" в розписці від 04.07.2013, та зразки почерку, надані в якості вільних зразків почерку ОСОБА_2, виконані різними особами; рукописний запис "ОСОБА_2" в розписці від 04.07.2013 року, та зразки почерку, надані в якості вільних зразків почерку ОСОБА_2, виконані різними особами. Крім того, вказаною експертизою встановлено, що вирішити питання чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 04.07.2013 року самим ОСОБА_2 чи іншою особою, не надається за можливе, оскільки об'єм графічної інформації в досліджуваному підписі від імені ОСОБА_2 в розписці від 04.07.2013, що обумовлюється своєрідністю прояву письмового навику, вираженістю ознак підписного почерку, ступеню стійкості, частотою зустрічаємості та можливості оцінки їх інформативності не містить комплексу ідентифікаційної інформації, достатньої для криміналістичної ідентифікації. Тому, ґрунтуючись на викладеному, вирішити питання про виконавця досліджуваного підпису не надається за можливе.

Відповідно до Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року по справі за №6-63ц13, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи висновок судової почеркознавчої експертизи, проведеної за ухвалою суду апеляційної інстанції (а.с. 121), колегія суддів приходить до висновку, що розписка не може бути належним доказом для ухвалення рішення на користь позивача, оскільки розписка не була написана самим відповідачем, не має чіткого висновку, що підпис на борговій розписці виконано саме ОСОБА_2, відсутні докази, що відповідач має якесь відношення до неї. Інших вірогідних доказів, окрім цієї розписки, яка, за вказаних вище обставин, викликає сумніви у своїй справжності, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене без додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2014 року - скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова