Справа № 2-1506/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення суми страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 13.11.2014 року звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача страхове відшкодування в розмірі 31319,96 грн., пеню за несвоєчасне повернення страхового відшкодування в розмірі 1299,15 грн., інфляційні витрати у розмірі 1681,76 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн. та судовий збір.

Свої вимоги мотивував тим, що 01.04.2014 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено належний позивачу автомобіль «Сітроен», д.н.з. НОМЕР_3.

Винного у ДТП водія ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Однак, оскільки відповідальність безпосереднього заподіювача шкоди була застрахована згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», 03.06.2014 року позивачем було подано заяву про виплату страхового відшкодування та надано страховику необхідні для цього документи.

Листом від 04.07.2014 року позивача було повідомлено, що прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 31319,96 грн. При цьому, позивач зазначав, що строк виплати страхового відшкодування сплинув, а грошові кошти перераховані так і не були.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача не заперечував проти стягнення з відповідача страхового відшкодування та пені, однак заперечував проти стягнення франшизи в розмірі 1000,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 1681,76 грн. та витрат на правову допомогу.

Заперечення обґрунтовував тим, що відповідно до положень ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування, має бути компенсована страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, а страхове відшкодування відповідно до ст. 12 ЗУ цього ж закону завжди зменшується на суму франшизи, а, отже, вказана сума франшизи не підлягає стягненню з відповідача, а її має сплатити ОСОБА_2, як особа відповідальна за завдані збитки.

Крім того, представник відповідача зазначив, що заявлені вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат є безпідставними, посилаючись на те, що положення ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникають у зв'язку із відшкодування збитків та шкоди, оскільки відшкодування шкоди це міра відповідальності, а не боргове (грошове) зобов'язання, тому нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Також представник відповідача наголошував на тому, що витрати на правову допомогу є судовими витратами та підлягають відшкодуванню при вирішенні конкретної справи у межах судового розгляду. Однак договір про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом було укладено 10.11.2014 року, в той час коли цивільну справу, у рамках якої заявлено компенсацію витрат на правову допомогу, порушено судом 19.11.2014 року. Представник відповідача зазначав, що наданий позивачем договір про надання правової допомоги взагалі не має відношення до даного спору у зв'язку з тим, що позивачем не надано документально підтверджених доказів та розрахунків щодо робочого часу затраченого особою, що надавала правову допомогу позивачу, не надано переліку робіт, які безпосередньо виконав повірений у зв'язку із наданням правової допомоги.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів врегульовані положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які по суті є організаційно-правовою формою гарантованого державою забезпечення права потерпілих осіб внаслідок дії (взаємодії) джерел підвищеної небезпеки на відшкодування шкоди, заподіяної в наслідок пригоди.

Відповідно до ст. 22 цього закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 36.1. ст. 36 цього закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст. 36.5 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Судом встановлено, що 01.04.2014 року о 14 год. 10 хв. на перехресті вул. Л.Толстого - вул. Саксаганського в м. Києві за участю застрахованого автомобіля марки «Ваз», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 внаслідок порушення останнім п.8.7.9 (е) ПДР та автомобіля марки «Сітроен», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням позивача ОСОБА_1 сталася ДТП. В результаті ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.05.2014 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення з накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

При цьому цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу перед третіми особами щодо автомобіля «Ваз», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована в ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» на підставі поліса №АС/9527066.

02.04.2014 року до страхової компанії надійшла заява від представника позивача та страхувальника про дорожньо-транспортну пригоду, які є підставою для здійснення страхового відшкодування.

Згідно з п. 36.2. ст.36 цього закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Так, Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів.

Відповідно до вимог ст.ст. 5, 7 цього Закону проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування. Тобто, належний доказом розміру заподіяної шкоди, вартості та об'єму необхідних для проведення відновлення пошкодженого транспортного засобу робіт, є звіт авто товарознавче дослідження вартості відновлювального ремонту проведений суб'єктом оціночної діяльності.

Так, на замовлення страхової компанії 16.04.2014 року ФОП «ОСОБА_4.» було складено звіт №2445 з оцінки транспортного засобу «Сітроен», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, внаслідок пошкодження при ДТП, за результатом якого вартість відновлювального ремонту автомобіля складала 107 521,76 грн., а вартість автомобіля до пошкодження - 63492, 70 грн. У зв'язку з наявністю підстав для визнання транспортного засобу фізично знищеним, була проведена оцінка вартості пошкодженого автомобіля після ДТП. Так, згідно звіту №2445-ЗАЛ від 17.06.2014 року утилізаційна вартість автомобіля становила - 31172,74 грн.

Згідно з положеннями ст. 30 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, розмір страхового відшкодування належного сплаті позивачу розраховувався як різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди (63 492,70 грн. (вартість автомобіля до пошкодження) - 31 172,74 грн. (вартість залишків)) та складала 32 319,96 грн.

Крім того, при визначенні розміру страхового відшкодування враховується розмір франшизи, яка відповідно до ст.12 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не відшкодовується.

Згідно з умовами полісу №АС/9527066 франшиза встановлена в розмірі 1000,00 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що до виплати позивачу підлягає страхове відшкодування у розмірі 31319,96 грн. (63 492,70 - 31 172,74 - 1000, 00).

Крім того, на підставі п. 36.5 ст. 36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягає відшкодуванню позивачу пеня за прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика у вказаному позивачем розмірі - 1299,15 грн.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у зв'язку із затримкою виплати страхового відшкодування слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, положення статті 625 ЦК регулюють зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами і не поширюються на правовідносини, що виникають у зв'язку iз завданням шкоди.

Слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, тому нараховування процентів за користування чужими грошовими коштами в даному випадку є фактично подвійною мірою відповідальності. аналогічна позиція міститься також і в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 16.01.2013 року № 10-74/0/4-13, тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат в розмірі 3500,00 грн., пов'язаних із отриманням правової допомоги, то слід зазначити, що відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу відшкодовуються, якщо вони пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Згідно із зазначеною вище нормою склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.48 постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Однак в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про понесення позивачем витрат, повязаних із отриманням за правилами ст. 56 ЦПК України правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права.

Так, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано до суду договір про надання правовї допомоги та юридичних послуг від 10.11.2014 року, укладений між позивачем та адвокатом ОСОБА_5, яким позивач уповноважує останню на представництво його інтересів, та Акт виконаних робіт № 2 від 10.11.2014 року до нього щодо надання правової допомоги на суму 3 500 грн.

Між тим, в порушення ч.1 ст. 60 ЦПК України позивачем не надано суду погодинного розрахунку фактично наданих та отриманих послуг (наданні правової допомоги), а також в матеріалах справи відсутні докази щодо сплати позивачем та отримання адвокатом зазначеної суми коштів.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що адвокат ОСОБА_5 ухвалою суду була допущена як особа, яка надає правову допомогу в порядку ст. 56 ЦПК України, оскільки в даній справі вона фактично надавала правову допомогу позивачу у якості представника за договором.

Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Норми ст.ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

За таких обставин суд не знаходить підстав для стягнення на користь позивача з відповідача судових витрат за надання правової допомоги.

Тому позовні вимоги позивача є такими, що підлягають частковому задоволенню.

При цьому, суд, виходячи із часткового задоволення позовних вимог та керуючись пропорційним співвідношенням, вважає, що судовий збір на користь позивача підлягає стягненню з відповідача у розмірі 326,19 грн.

Керуючись Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 625 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 56-61, 84, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про стягнення суми страхового відшкодування задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування - 31319,96 грн., пеню - 1299,15 грн., 326,19 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: