Справа № 462/1365/02 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/892/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретаря Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2014 року за скаргою Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Рослюк Т.С. про визнання дій неправомірними, -

в с т а н о в и л а:

В серпні 2014 року Львівське комунальне підприємство «Залізничнетеплоенерго» звернулося до суду із скаргою про визнання неправомірними дій державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 44266971 від 06.08.2014 року та зобов'язання прийняти до виконання дублікат виконавчого листа № 2-1365/02, виданого 24.07.2014 року на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ЛМКП «Залізничнетеплоенерго» 3279 грн. 16 коп. заборгованості по оплаті за теплову енергію. Свої вимоги мотивувало тим, що 25.01.2002 року Залізничним районним судом м. Львова у справі № 2-1365/02 ухвалено рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ЛМКП «Залізничнетеплоенерго» 3279 грн. 16 коп. заборгованості по оплаті за теплову енергію. У вказаній справі 24.07.2014 року Залізничним районним судом м. Львова видано дублікат виконавчого листа, який було пред'явлено у Шевченківський ВДВС ЛМУЮ до примусового виконання. 06.08.2014 року державним виконавцем Рослюк Т.С. Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції винесено постанову про відмову в прийнятті до провадження виконавчого листа № 2-1365/02, виданого Залізничним районним судом м. Львова від 24.07.2014 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає дії державного виконавця неправомірними, посилаючись на те, що вимоги ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов'язкової наявності індивідуального ідентифікаційного номера боржника, які набрали чинності з 08.08.2012 року та не діяли на час вступу в законну силу рішення суду по справі № 2-1365/02, а саме 25.01.2002 року.

Оскаржуваною ухвалою скаргу задоволено.

Визнано дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції - Рослюка Т.С. щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 44266971 від 06.08.2014 р. незаконними.

Зобов'язано державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції прийняти до виконавчого провадження виконавчий документ - дублікат виконавчого листа № 2-1365/02 від 24.07.2014 р. про стягнення із ОСОБА_5, на користь ЛКП «Залізничнетеплоенерго» заборгованості у сумі 3279,16 грн.

Ухвалу суду оскаржив Шевченківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції. Зазначає, що у виконавчому листі № 2-1365/02 від 24.07.2014 року, що виданий Залізничним районним судом м. Львова відсутній індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилася від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України. Тому відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження, оскільки виконавчий документ не відповідав вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону. Посилається на п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого державний виконавець вправі одержувати від органів, установ та організацій необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну. Проте згідно відповіді на запити органу ДВС, ДПС України, посилаючись на Податковий кодекс України, а також на Закон України «Про захист персональних даних» відмовляє у наданні реєстраційних номерів облікової картки платників податків. Відтак, посилання скаржника на порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження не відповідають дійсності. Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний відкрити виконавче провадження за умови, якщо виконавчий документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно положень ч. 1 ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 370 ЦПК України визначено, що замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд. який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.

Статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно ст. 19 вказаного Закону у редакції, чинній на час винесення рішення суду, вимоги до виконавчого документа - у виконавчому документі повинні бути зазначені: 1) назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; 2) дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; 3) найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання чинності рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. Виконавчий документ має бути підписаний уповноваженою посадовою особою і скріплений печаткою. Законом можуть бути встановлені також інші додаткові вимоги до виконавчих документів.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», чинної на час розгляду скарги, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; 10) звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; 13) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Судом встановлено, що 25.01.2002 року Залізничним районним судом м. Львова по справі № 2-1365/02 було ухвалено рішення про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ЛМКП «Залізничнетеплоенерго» 3279,16 грн. заборгованості по оплаті за теплову енергію. Рішення набрало законної сили 25.02.2002 р. 18.03.2002 р. позивачем отримано виконавчий лист.

12.06.2014 року Залізничним районним судом м. Львова по справі № 2-1365/02 постановлено ухвалу про видачу дубліката виконавчого листа.

Стягувачем до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції було подано заяву про примусове виконання виконавчого листа № 2-1365/02 виданого 24.07.2014 року Залізничним районним судом м. Львова, однак постановою державного виконавця Рослюка Т.С. Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 06.08.2014 року на підставі п. 6 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа, у зв'язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, через відсутність індивідуального ідентифікаційного номера боржника.

Однак, із наведених вище положень вбачається, що обов?язкове зазначення у виконавчому документі ідентифікаційного коду стосується лише виконавчих документів, які видані після 08.08.2012 року, тобто після набрання змінами до Закону України «Про виконавче провадження» сили. Окрім того, із положень ст. 370 ЦПК України вбачається, що дублікат виконавчого листа повинен відповідати оригіналу і не може містити інших додаткових відомостей.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки рішення Залізничного районного суду м. Львова по справі № 2-1365/02 набрало законної сили 25.02.2002 року, а вимоги ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов?язковості наявності індивідуального ідентифікаційного номера боржника на той час не діяли, відтак постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 44266804 від 06.08.2014 р. слід визнати незаконною, зобов?язати виконавця прийняти до виконавчого провадження виконавчий документ - дублікат виконавчого листа № 2-1365/02 від 24.07.2014 р. про стягнення із ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ЛКП «Залізничнетеплоенерго» заборгованості у сумі 3279,16 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки вони відповідають вимогам діючого законодавства і матеріалам справи.

Аналогічні положення містить і Постанова Верховного Суду України від 25 червня 2014 року, яка була прийнята по наслідках розгляду заяви Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Донецькій області про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 27 грудня 2013 року з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, висновки якої, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов?язковими для для всіх суб?єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Зокрема, Верховний Суд України у даній Постанові зазначив наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Конституції України й ч. 1 ст. 302 ЦК України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012, відповідно до п. 1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частина 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» містить вимоги до виконавчого документа, у якому зокрема має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом із тим п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

За таких обставин, судом першої інстанції повно встановлені фактичні обставини справи, на основі об'єктивної оцінки наданих доказів скаржником та вірно застосовані норми процесуального права до спірних правовідносин.

Апеляційна скарга не містить доводів, які можуть бути підставами для скасування ухвали районного суду, посилання в ній не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильною по суті, відповідає вимогам ст. ст. 209-210 ЦПК України, підстави для її скасування та постановлення нової ухвали відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 2 п. 1, 312 ч. 1 п. 1, 313, 314 ч. 1 п. 4, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції - відхилити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Струс Л.Б.

Шандра М.М.