У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненське міське бюро технічної інвентаризації про визнання недійсним наказу та свідоцтва про право власності на житло, визнання частки у праві власності на майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненське міське бюро технічної інвентаризації про визнання недійсним наказу та свідоцтва про право власності на житло, визнання частки у праві власності на майно відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою № АДРЕСА_1.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом не враховано вимоги ст. ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст. 64 ЖК України, відповідно до яких передача квартир у спільну власність, на момент виникнення спірних відносин, здійснювалась за письмовою згодою всіх членів сім»ї, які в ній мешкають, при цьому членами сім'ї власника є особи, які постійно проживають з ним, ведуть спільне господарство. Судом не враховано, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2014 року було встановлено, що в період будівництва будинку АДРЕСА_2 (1996 - 2005 роки) сторони спільно проживали, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Суд безпідставно відхилив покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які підтверджували факт її проживання у спірній квартирі на момент приватизації. Вказує про безпідставність задоволення зустрічного позову, оскільки припинення сімейних відносин з відповідачем не позбавляє її права користуватися займаним приміщенням як колишнього члена сім»ї власника.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру в порядку приватизації до шлюбу, а тому таке майно не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, ОСОБА_1 втратила право користування спірним житлом, оскільки не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин.

На підтвердження такого висновку в рішенні наведенні відповідні мотиви та докази з якими погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на час набуття права власності на квартиру) якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Доводи апеляційної скарги про те, що у позивача за первісним позовом як члена сім'ї власника виникло право спільної сумісної власності на 1/2 частину спірної квартири так як житлове приміщення отримане під час спільного проживання сторін, не заслуговують на увагу з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 04 травня 1988 року отримав ордер № 3855 на квартиру АДРЕСА_1 на склад сім'ї одна особа (а.с.38). Наказом Департаменту міського господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради «Про передачу житла у приватну власність» № 409/01 від 12 жовтня 1998 року ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність зазначена квартира (а.с.83) та на підставі цього наказу видано свідоцтво про право власності на житло від 12 жовтня 1998 року (а. с. 44).

На час приватизації, ОСОБА_1 була зареєстрована за іншою адресою по АДРЕСА_3 використала своє право на приватизацію цієї квартири у 1998 році.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 2001 року по 25 грудня 2014 року.

Відповідно до ст. 13 КпШС України права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Відповідно до записів будинкової книги прописки громадян, проживаючих в будинку № АДРЕСА_1, ОСОБА_1 була зареєстровано у спірній квартирі лише 23 грудня 2006 року.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час приватизації квартири у 1998 році, позивач постійно проживала у спірній квартирі, і мала право на участь у її приватизації, ОСОБА_1, всупереч вимог ст..10,60 ЦПК України суду не надала і судом їх не здобуто.

За таких обставин, при здійсненні приватизації спірної квартири не були порушені вимоги законодавства України та права позивачки.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2014 року як на підставу спільного проживання з відповідачем як члена сім'ї не заслуговують на увагу, оскільки вказаним рішенням встановлено, що сторони преребували у фактичних шлюбних стосунках з грудня 1989 року та не встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі на час її приватизації.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне відхилення показів свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, оскільки суд відповідно до вимог ст.212 ЦПК України вірно дав оцінку вказаним доказам.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі більше одного року без поважних причин. Має у власності будинок в с. Ясениничі Рівненського району де і проживає з 2007 року.

А тому доводи апеляційної скарги про безпідставність зустрічного позову не заслуговують на увагу.

Апеляційний суд вважає, що суд правильно оцінив докази, що надані сторонами по справі. Підстави для переоцінювання наявних в матеріалах справи доказів відсутні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий :

Судді: