Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Добряк Н.І.

за участю: представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. - Кліменка В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур Оксани Миколаївни - Кліменка Володимира Павловича, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и л а:

01 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 25 січня 2011 вона подарувала сину відповідачки ОСОБА_8 - ОСОБА_9, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, спадкоємцем першої черги після його смерті є відповідачка ОСОБА_8 Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року, зміненого рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року, договір дарування квартири визнаний недійсним. Відповідачка відмовляється повернути їй у власність спірну квартиру.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, позивачка ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 3-4).

Відповідачка ОСОБА_8 в судове засідання не з'явились.

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 позов задоволено. Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка складається кімнати площею 12,9 кв.м., кімната площею 16, 2 кв.м., кухні площею 6.5 кв.м., вбиральні площею 2, 4 кв.м., коридору площею 7,4 кв.м. (а.с. 32-34).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кочур О.М. - Кліменко В.П., просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обов'язків апелянтів, оскільки ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, після смерті якої відкрилась спадщина на ? частину квартири квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_9, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_11, яка прийняла спадщину, але не оформила її. 13 серпня 2014 року була зведена спадкова справа №392/2014 до майна ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, спадкоємцем за законом є ОСОБА_5 на підставі заяви про прийняття спадщини від 13 серпня 2014 року, суд дійшов помилкового висновку про те, що приватний нотаріус Качур О.М. відмовляється повернути позивачці правовстановлюючі документи на спірну квартиру та порушив норми процесуального та матеріального права (а.с. 40-45).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. - Кліменка В.П., пояснення на апеляцію представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. - Кліменка В.П., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур О.М. - Кліменка В.П., підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008 року, викладених у п. 8 постанови № 12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Скаржник додав до апеляційної скарги документи, які підтверджують, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обов'язків ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур О.М.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 січня 2011 позивачка ОСОБА_3 подарувала сину відповідачки ОСОБА_8 - ОСОБА_9, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер (а.с. 7), спадкоємцем першої черги після його смерті є відповідачка ОСОБА_8

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року, зміненого рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року, договір дарування спірної квартири визнаний недійсним (а.с. 10-17).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка відмовляється повернути їй у власність спірну квартиру. При цьому суд керувався ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У пунктах 5, 37 постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз'яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Стаття 392 ЦК не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна.

Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_3 була зобов'язана довести в судовому засіданні обставини, на які посилалась як на підставу своїх вимог, а саме порушення або оспорювання її права відповідачкою ОСОБА_8

В порушення положень ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини які мають значення для правильного вирішення спору, та не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів та доказів, наданих скаржником.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.

Таким чином, захист цивільних справ - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Загальних перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, суб'єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Судом першої інстанції застосовані положення ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, які є загальними і регулюють поняття, зміст та межі здійснення права власності, й не застосовуються до відносин відновлення права шляхом визнання права власності.

У даному випадку між сторонами у справі виникли правовідносини, які регулюються ст. 392 ЦК України, за якою особа, яка є вже є власником, має право звернутись до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюють ся або не визнається іншою особою, яка є відповідачем у справі; 2) у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_3, її дочка ОСОБА_8 та дочка внука ОСОБА_11 (а.с. 8).

З відповіді державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лангольф Ю.Д. №2382/02-04 вбачається, що 13 серпня 2014 року була зведена спадкова справа №392/2014 до майна ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, спадкоємцем за законом є ОСОБА_5 на підставі заяви про прийняття спадщини від 13 серпня 2014 року .

ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_11, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 48), після смерті якої відкрилась спадщина на ? частину квартири квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_9, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_11, яка прийняла спадщину, але не оформила її (а.с. 48).

Таким чином, суд першої інстанції не визначився з колом відповідачів у справі й в порушення ст. 33 ЦПК України не залучив до участі у справі ОСОБА_5, що суттєво порушує її право на спірне майно.

Крім того, в матеріалах справи немає жодного доказу у підтвердженні того, що приватний нотаріус Качур О.М. відмовляється повернути позивачці правовстановлюючі документи на спірну квартиру.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачкою не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачка ОСОБА_8 порушує її права.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що, оскільки в судовому засіданні не доведено порушення прав позивача відповідачем, тому у відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України її вимоги не підлягають захисту судом.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, вимоги ОСОБА_3 є незаконними, необґрунтованими й не підлягають задоволенню.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України, норм матеріального права, а саме, ст. 392 ЦК України у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підстави для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Качур Оксани Миколаївни - Кліменка Володимира Павловича -задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький