У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, управління Держземагентства у Вінницькому районі, реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції, Вінницької міської ради, державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» про визнання недійсними і скасування державних актів, скасування рішень Вінницької міської ради, визнання недійсним правочину, скасування записів реєстрації державних актів, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за касаційними скаргами Вінницької міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 3 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що відповідно до рішення Вінницької міської ради від 5 вересня 1996 року № 682 йому була надана в постійне користування для будівництва і обслуговування земельна ділянка площею 400 кв. м, розташована по АДРЕСА_1 та відведена в натурі. Зазначає, що починаючи з 1996 року він користувався самовільно земельною ділянкою площею 712 кв. м, яка належала до земель Вінницької міської ради і межувала з виділеною йому земельною ділянкою. 31 березня 2003 року Вінницька міська рада своїм рішенням № 279 виділила йому в користування і вказану земельну ділянку.

ОСОБА_6, претендуючи на частину цієї земельної ділянки, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Цей позов рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 вересня 2003 року був задоволений, проте ухвалою Верховного Суду України від 20 червня 2007 року рішення районного суду скасовано і справу повернуто до суду першої інстанції на новий судовий розгляд. При новому розгляді Ленінський районний суд м. Вінниці 14 листопада 2007 року за заявою ОСОБА_4 позов залишив без розгляду. Разом з тим, 6 листопада 2006 року ОСОБА_6, отримала державний акт про право власності на земельну ділянку площею 960 кв. м по АДРЕСА_1 на підставі рішення Вінницької міської ради від 20 лютого 2006 року № 1789 та рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 27 жовтня 2005 року № 2378.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2012 року рішення в частині передачі земельної ділянки в приватну власність були скасовані, однак ОСОБА_4 оформила право власності на земельну ділянку площею 220 кв. м на підставі цих рішень.

У подальшому ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги, посилаючись на те, що рішенням Вінницької міської ради від 30 березня 2007 року № 948 ОСОБА_4 в користування була надана земельна ділянка площею 1 139 кв. м, а ОСОБА_5 рішенням Вінницької міської ради від 26 червня 2009 року № 2439 передано у власність 1000 кв. м із земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, в тому числі частково із земельної ділянки ОСОБА_3

Також рішенням Вінницької міської ради від 25 листопада 2011 року № 536 ОСОБА_4 передано шляхом продажу 99 кв. м земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1. Передача цієї земельної ділянки оформлена 29 грудня 2012 року договором купівлі-продажу і частково здійснена за рахунок земельної ділянки ОСОБА_3

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на виділені їм земельні ділянки отримали державні акти. У зв'язку з цим просив визнати недійсними зазначені державні акти, скасувати рішення Вінницької міської ради, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення встановленого ними паркану, повернути самовільно зайняту земельну ділянку, відновити раніше існуючий її стан, відновити зруйновану огорожу та зобов'язати управління Держземагентства у Вінницькому районі, державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру» і Реєстраційну службу Вінницького міського управління юстиції внести відповідні відомості до Державного земельного кадастру, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і скасувати актові записи щодо реєстрації прав власності на земельні ділянки за ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 3 листопада 2014 року рішення районного суду в частині відмови позову про визнання недійсними і скасування державних актів, скасування рішень Вінницької міської ради, визнання недійсним правочину, скасування записів реєстрації державних актів, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю від 6 листопада 2006 року серії ЯБ №705752, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0960 га, розташовану по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт від 16 травня 2012 року серії ЯМ № 333078, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0099 га, розташовану по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт від 12 листопада 2009 року серія ЯИ № 045401, виданий ОСОБА_5 про право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану по АДРЕСА_1.

Скасовано рішення Вінницької міської ради від 25 листопада 2011 року № 536 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення», а також додаток 1 до нього в частині, що стосується ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, площею 0,0099 га, розташованої по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та Вінницькою міською радою 29 лютого 2012 року.

Скасовано рішення Вінницької міської ради від 26 червня 2009 року за № 2439 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу земельних ділянок у власність, оренду та внесення змін до п. 3 додатку 3 рішення міської ради від 4 липня 2008 року №2030, п. 12.2 рішення міської ради від 25 грудня 2007 року № 1691, п. 7 додатка 1 рішення міської ради від 15 травня 2009 року № 2389, п. 34 рішення міської ради від 19 вересня 2008 року № 2094», а також додаток 1 до цього рішення міської ради від 26 червня 2009 року за № 2439 в частині щодо ОСОБА_5

Відмовлено у стягненні судових витрат з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 У решті рішення залишено без змін.

У касаційних скаргах Вінницька міська рада, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що права позивача на користування земельною ділянкою площею 400 кв. м не порушені, доводи щодо незаконності і скасування рішень Вінницької міської ради від 25 листопада 2011 року № 536 та від 26 червня 2009 року № 2439 та державних актів є безпідставними. Відмовляючи в частині задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 лютого 2012 року, суд виходив із того, що позивач не визначився із правовою підставою щодо визнання цього договору недійсним, а тому не підлягають й задоволенню інші вимоги, як похідні.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що оскаржуваними рішеннями Вінницької міської ради про передачу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у власність земельних ділянок були порушені права ОСОБА_3

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що рішенням Вінницької міської ради від 5 вересня 1996 року № 682 ОСОБА_3 була виділена в постійне користування земельна ділянка площею 400 кв. м за рахунок земельної ділянки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Право користування земельною ділянкою ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули у грудні 1996 року, а тому ОСОБА_9 була виділена земельна ділянка не за їх рахунок. Земельна ділянка згідно з актом відведення була відведена ОСОБА_9 в натурі 25 жовтня 1996 року.

ОСОБА_5 є власником земельної ділянки, площею 1000 кв. м, по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом серії ЯИ № 045401, виданим 12 листопада 2009 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 26 червня 2009 року № 2439.

Відповідачка ОСОБА_4 є власницею земельної ділянки, площею 960 кв. м, по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом серії ЯБ № 705752, виданим 6 листопада 2006 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 20 лютого 2006 року № 1789; а також власницею земельної ділянки площею 99 кв. м по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом ЯМ № 333078, виданим 27 квітня 2012 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 25 листопада 2011 року № 536. Також зазначено, що у 1998 року ОСОБА_7, ОСОБА_8 продали житловий будинок, який розташований на зазначеній земельній ділянці, ОСОБА_10, про що уклали договір купівлі-продажу, яка його також продала, та останнім покупцем стала ОСОБА_4

Суд апеляційної інстанції зазначає, що таким чином ОСОБА_4 набула права користування житловим будинком, а не земельною ділянкою, а тому не мала жодних правових підстав для користування цими земельними ділянками, оскільки вони за рішенням Вінницької міської ради від 5 грудня 1996 року № 968 передавались в тимчасове користування строком на три та п'ять років і, відповідно, строк користування закінчився у 1999 році та у 2001 році.

Разом з тим, ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою, але позов було залишено без розгляду за заявою позивача. Надалі ОСОБА_4 звернулася до Вінницької міської ради про передачу їй цієї земельної ділянки у власність та у короткострокову оренду.

Вінницька міська рада своїм рішенням від 20 лютого 2006 року № 1789, яке в подальшому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2012 року було скасовано, передала ОСОБА_6 у власність для будівництва земельну ділянку площею 960 кв. м та земельну ділянку площею 1 139 кв. м у короткострокову оренду на три роки.

Таким чином, 6 листопада 2006 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку 0,0960 га для будівництва і обслуговування житлового будинку серії ЯБ № 705752.

Згідно з ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

На обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що він використовує спірну земельну ділянку площею 400 кв. м близько 20 років. Також стверджував, що він є власником земельної ділянки площею 712 кв. м, а тому вважає, що у загальному розмірі він є власником земельної ділянки площею 1 112 кв. м, при цьому доказів на підтвердження цих обставин не надав. У матеріалах справи відсутнє рішення Вінницької міської ради про передачу земельної ділянки площею 712 кв. м на підставі затвердженого проекту відведення земельної ділянки. Рішенням Вінницької міської ради від 31 березня 2003 року № 279 ОСОБА_3 надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки площею 1 112 кв. м, із них 400 кв. м за рахунок земель постійного користування ОСОБА_3, а площею 712 кв. м за рахунок земель міської ради, не переданих у власність та користування.

10 травня 2006 року прокурором м. Вінниці на підставі проведеної перевірки згідно з заявами ОСОБА_11 та ОСОБА_4 подано протест з вимогою скасувати вказане рішення Вінницької міської ради з підстав надання ДП «Подділягеодезкартографія» недостовірних відомостей при виготовленні документів ОСОБА_3 у зв'язку з чим протест прокурора м. Вінниці рішенням Вінницької міської ради від 4 липня 2006 року № 209 було задоволено, а рішення Вінницької міської ради від 31 березня 2003 року № 279 скасовано.

Слід звернути увагу, що зазначене рішення міської ради не було оскаржене ОСОБА_3, позивач не звертався до Вінницької міської ради з питанням про набуття прав на відповідну земельну ділянку, намірів не проявляв.

Таким чином, позивач не має права користування земельною ділянкою у розмірі 1 112 кв. м, а тільки 400 кв. м. Крім того, у матеріалах справи міститься висновок за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 28 лютого 2014 року № 43, зокрема додаток № 19, у якому зазначено, що загальна земельна ділянка, яка знаходиться у фактичному користуванні домоволодіння АДРЕСА_1, що перебуває у власності ОСОБА_3, становить 983 кв. м. Також зазначено, що земельні ділянки, які знаходяться у приватній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не суміщаються із земельною ділянкою площею 400 кв. м, яка надана ОСОБА_3 у постійне користування.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки у законному користуванні позивача перебуває земельна ділянка, площею 400 кв. м, його право користування земельною ділянкою, площею 1 112 кв. м захисту не підлягає.

Крім того, неправильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що подання представником ОСОБА_4 заяви про застосування строків позовної давності свідчить про визнання позовних вимог ОСОБА_3 Такі дії представника відповідача є його правом та свідчать про невизнання та заперечення проти позову.

Також висновок суду про те, що межа між домоволодіннями сторін є прямою без жодних відхилень, у той час коли згідно з державними актами, які оспорюються ОСОБА_3, межа є ламаною, тобто ця обставина ставить під сумнів обґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що права землекористування ОСОБА_3 земельною ділянкою площею 400 кв. м не порушуються. Разом з тим зазначений висновок належним чином не мотивований та не обґрунтований.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 212-214 ЦПК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Вінницької міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 3 листопада 2014 року скасувати, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2012 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко