АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ а/п 22ц-/796/1891/15 Головуючий у 1 інстанції: Плахотнюк К.Г.
Доповідач: Нежура В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В., Усика Г.І.

при секретарі: Троц В.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року за позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживача, визнання окремих положень кредитного договору недійсними,

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року позов ОСОБА_1 до ПАТ "ОТП Банк", третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживача, визнання окремих положень кредитного договору недійсними залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує на те, що суд взяв до уваги анкету-заяву, підписану позивачем, але не взяв до уваги рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. Суд застосував не ту норму матеріального права ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» замість ч. 7, ст. 1, ч. 1 п.п. 10, 12, ч. 3 ст. 18, ст.. 19 п.п. 1, 4, 5, 6 ч. 1 ст. 21, ст. 23 вказаного Закону.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримав подану скаргу, із викладених в ній підстав, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.01.2008 р. між ОСОБА_1 та ЗАТ "ОТП Банк" було укладено кредитний договір № МL-006/1880/2008 (далі - Кредитний договір), за умовами якого Банк зобов*язався надати позичальнику кредит у розмірі 149 680,00 дол. США на придбання нерухомого майна, із датою остаточного повернення кредиту - 24 січня 2027 року (а.с. 15-19).

Пунктом 3 частини № 1 та пунктами 1.4., 1.9.4 частини № 2 Кредитного договору передбачено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка - фіксований відсоток + FIDR. Фіксований відсоток - 4,49% річних. FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку www.otpbank.com.ua., а також в приміщенні банку (як в головному офісі так і в інших установах банку) на інформативних стендах.; плаваюча процентна ставка за користування кредитом розраховується як FIDR + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів, підлягає корегуванню стосовно всієї суми непогашеного кредиту кожного року після перебігу 11 місяців з дати укладення договору без укладення будь-яких додаткових договорів.; у разі використання плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR. + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. За базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR (діючу на момент укладання цього договору). Плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає коригуванню протягом дії цього договору щоразу після перебігу кожного дванадцятого календарного місяця, починаючи з дати укладання цього договору, якщо інше не передбачено договором. Плаваюча процентна ставка за користування кредитом впродовж першого року дії договору підлягає коригуванню після перебігу одинадцятого календарного місяця, починаючи з дати укладання цього договору. Плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов цього договору в перший банківський день місяця, наступного за місяцем закінчення одинадцяти/дванадцяти місячного періоду дії попередньої плаваючої процентної ставки. З зазначених дат, проценти нараховуються виходячи зі ставок FIDR (фактично діюча на дату корегування) + фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. Сторони цим висловлюють свою цілковиту згоду щодо такої зміни плаваючої процентної ставки, стосовно всієї суми непогашеного кредиту, без укладання будь - яких додаткових договорів до цього договору.

Підвищення процентної ставки, передбачене п.п. 1.4.1.5.1 цього договору, буде здійснено в силу настання п. 1.4.1.5.1 цього договору та не потребує укладання будь-якого додаткового договору до цього договору чи графіку погашення у новій редакції та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту, при цьому, процентна ставка по кредиту підлягає підвищенню в перший банківський день місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення будь-якого з пунктів . 2.3.6., 2.3.7 договору.; банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов"язань в цілому або визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов"язань за цим договором. Зобов"язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов"язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

У випадку невиконання позичальником боргових зобов"язань понад тридцять вісім календарних днів банк має право в односторонньому порядку розірвати цей договір у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником зобов"язань за кредитним договором, яке настає з дати відправлення Банком такої вимоги, що ставить позичальника в умови необхідності виконання неузгоджених зобов"язань, а у випадку їх невиконання є підставою для розірвання банком договору в односторонньому порядку.

Пунктом 4 Частини № 2 Кредитного договору передбачено штрафні санкції за порушення зобов"язань щодо повернення кредитних коштів у виді пені в розмірі 1% від суми несвоєчасного виконання боргових зобов"язань за кожний день прострочки та штрафу у розмірі - 0,01 % від суми прострочених боргових зобов"язань, але не менше 25,00 грн. у випадку прострочення виконання зобов"язань понад 15 днів, а у випадку прострочення понад 30 календарних днів штраф у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов"язань, але не менше 50, 00 грн., що є потрійним стягненням неустойки за одне і те саме порушення.

Звертаючись в суд з позовом, позивача стверджує, що пункти Кредитного договору 1.4.1.1.2, 1.4.1.1.3, 1.4.1.1.4, 1.4.1.1.5, 1.4.1.5, 1.4.1.5.2, 1.4.1.5.1, 1.9.1, 1.9.3, 4.1.1, 4.1.2, 4.1.3 є такими, що порушують законні права та інтереси позивача ОСОБА_1, оскільки умови Кредитного договору викладені в зазначених пунктах є нечіткими, незрозумілими та двозначними, що свідчить загалом про здійснення кредитором нечесної підприємницької практики, а тому у такий спосіб позичальник введена в оману, що є підставою для визнання зазначених пунктів незаконними відповідно до вимог Закону України "Про захист прав споживачів (далі - Закон).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу .

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах , встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною четвертою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Відповідно до вимог частини другої і четвертої статті 11 Закону, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов"язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2)кредитні умови, зокрема: а) меду для якої споживчий кредит може бути витрачений ; б) фори його забезпечення: в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов"язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (а процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов"язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач має одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов"язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається із змісту анкети-заяви фізичної особи на отримання іпотечного кредиту підписаною ОСОБА_1 26.12.2007 р., остання підтвердила, що погоджується з усіма пунктами анкети та вся надана нею інформація вірна, такими своїми діями вона підтвердила, що Банк надав їй в письмовій формі та у повному об"ємі інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону (а.с.34-35).

А тому, приймаючи до уваги анкету-заяву позивача ОСОБА_1, яку вона підписала до укладення кредитного договору № МL-006/1880/2008 від 24.01.2008 р., а також ознайомившись зі змістом пунктів договору, умови яких оспорюються, зміст яких наведено вище, суд дійшов до прального висновку, що Банк (відповідач) доступно та чітко виклав умови, якими було визначено, вид відсоткової ставки за користування кредитними коштами, а також порядок та умови її нарахування за користування кредитними коштами в тому числі і джерело отримання інформації про плаваючу відсоткову ставку.

Твердження представника позивача про те, що оспорювані пункти договору містять оманливі, несправедливі, агресивні та дискримінаційні умови не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до правил ст. 19 Закону, нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством, як прояв недобросовісної конкуренції, або будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінки споживача стосовно придбання продукції.

Правила зазначеної статті містять перелік обставин за умови яких має місце здійснення підприємницької практики такої, що вводить в оману та є агресивною, але позивача в ході розгляду справи не надала суду належних та допустимих доказів в розумінні статей 58, 59 ЦПК України, на підтвердження посилань того, що оспорювані ним окремі умови Кредитного договору були прийняті позичальником внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики та наявність в його підприємницькій практиці агресії.

Визнаючи обґрунтованими наведені висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає необхідним частково погодитися із апелянтами в частині визнання недійсним п. 4.3.1 Частини № 2 Кредитного договору з огляду на таке.

Згідно ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Із змісту п. 4 Частини № 2 Кредитного договору вбачається, що наведені норми встановлюють відповідальність позивача (штрафні санкції) за порушення зобов"язань щодо повернення кредитних коштів у виді пені та штрафу.

Пеня нараховується в розмірі 1% від суми несвоєчасного виконання боргових зобов"язань за кожний день прострочення, а штраф у розмірі - 0,01 % від суми прострочених боргових зобов"язань, але не менше 25,00 грн. у випадку прострочення виконання зобов"язань понад 15 днів, а у випадку прострочення понад 30 календарних днів - у розмірі 0,02 % від суми прострочених боргових зобов"язань, але не менше 50, 00 грн.

Оскільки пеня і штраф є різними за своїм змістом санкціями, які нараховуються відповідно за кожен день прострочення на суму боргу, і у вигляд твердої грошової суми на суму простроченої заборгованості, їх не можна віднести одного виду відповідальності.

Разом із тим, застосування штрафу, як виду юридичної відповідальності за прострочення виконання одного і того самого зобов*язання, в залежності від терміну прострочення на думку колегії суддів не можна визнати правомірним, у зв*язку зі чим, доводи апеляційної скарги в цій частині слід визнати обґрунтованими, а рішення відповідно в цій частині підлягає скасуванню і ухваленню нового про задоволення позову в частині визнання недійсним п. 4.3.1 Частини № 2 Кредитного договору.

В решті рішення є законним і обґрунтованим.

Інші доводи апелянта стосовно неправильного застосування судом норм матеріального права відхиляються колегією суддів, оскільки позивач посилався в тому числі і на вимоги статей 11, 19 Закону, на відповідність якій суд проаналізував умови Кредитного договору, які є предметом даного позову.

Щодо інших норм права, то їх вимоги також були враховані судом при ухваленні рішенні, а усім доводам позовної заяви дана відповідна оцінка.

Враховуючи наведене і керуючись ст. ст. 303, 307, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 вересня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п. 4.3.1 частини 2 Кредитного договору № ML- 006/1880/2008 від 24.01.2008 р. скасувати і ухвалити нове рішення такого змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 4.3.1 частини 2 Кредитного договору № ML- 006/1880/2008 від 24.01.2008 р. укладеного між Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк", та ОСОБА_1.

В решті залишити рішення без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: