Провадження № 2/712/434/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - Мельник І.О.

при секретарі - Аліценко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Комунальне підприємство «Соснівська служба утримання будинків» Черкаської іської ради, про визнання договору дійсним, визнання права власності -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що в 2013 році між ним та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості про майбутній продаж домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. В рахунок оплати ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 10000 дол. США, а останній зобов»язувався оформити нотаріально договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1. Протягом тривалого часу відповідач відтерміновував нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу зазначеного домоволодіння, під різними приводами відмовлявся з'явитись до нотаріуса для посвідчення договору, посилаючись на постійну зайнятість або відсутність коштів для нотарільного оформлення. Згодом, ОСОБА_2 повідомив позивача, що рішенням Соснівського районнго суду м. Черкаси від 21.01.2011 року та ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.05.2011 року квартирам, що знаходяться по АДРЕСА_1 змінено тип об'єкта «квартира» на «домоволодіння», що унеможливлює зі слів відповідача здійснення відчудження об'єкту продажу, тому останньому необхідний час для приведення у відповідність вказаних записів. Наведені обставини та поведінка відповідача свідчать, що останній від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння сторонами відбулося повне виконання умов договору, зміст договору відповідає дійсній волі сторін. Просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу 7/100 частин домоволодіння садибного типу по АДРЕСА_1 загальною площею 40,1 кв.м, з яких житлова площа становить 32,1 кв.м, що складається з квартири № 1 літ. А-І (приміщення 1-3, 1-4, 1-5) та визнаити за ним право власнотсі на вказаний об»єкт нерухомості.

Заявою від 09.02.2015р. представник позивача ОСОБА_5 уточнив позовні вимоги та просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що відповідач брав на себе зобов'язання привести у відповідність документи щодо зміни типу приміщення, про, що зазначено у розписці про отримання грошових коштів за продаж нерухомості від 14.06.2012 року. Однак, відповідач за весь цей період не вчинив жодних дій щодо зміни типу приміщення, хоча при написанні розписки обіцяв здійснити відповідну зміну, всіляко ухиляється від нотаріального посвідчення договру купівлі-продажу. Просив суд визнати за позивачем право валсності на квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповдіачу на підставі договору купівлі-продажу. При цьому суду пояснив, що ще однією перешкодою для нотаріального формлення правочину є невідповідність правоустановлючих документів відповідача фактично зміненому статусу об»єкту нерухомості на домоволодіння садибного типу.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі та не заперечував проти його задоволення, доадктово скерував про це письмову заяву.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скерували до суду письмові заяви про визнання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності.

Представник третьої особи КП СУБ в судове засідання не з»явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши предстаника позивача, відповідача, враховуючи думку третіх осіб, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договру купівлі-продажу від 19.03.2007 року належить квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 14.06.2012 року отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10000 дол.США в рахунок оплати за подальший продаж домоволодіння АДРЕСА_1. При цьому, він взяв на себе зобов»язання до закінчення 2012 року укласти правочин нотаріально, а також усунуим невідповідність правоустановлюючих документів фактично зміненому типу об»єкту нерухомості із квартири на домоволодіння. Своїх зобов»язань відповідач не виконав.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Одним із таких правочинів є договір купівлі-продажу.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За вказаним загальним правилом недодержання нотаріальної форми договору тягне за собою його нікчемність, він не породжує тих прав і обовязків, яких бажали сторони.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України передбачено, що в разі, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

В судовому засіданні не знайшов підтвердження факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору та втрати можливості посвідчити договір.

З»ясовано, що фактичною перешокдою в оформленні правочину є невідповідність правоустановлюючих документів ОСОБА_2 (право власності зареєстровано на квартиру АДРЕСА_1) фактичному типу орб»єкту нерухомості - будинковолодіння садибного типу, що відбулося на підставі рішення Соснівського районного суду м.Черкаси 21.01.2011р. та ухвали цього ж суду від 23.05.2012р.

Суд вважає, що зазначені перешкоди не можуть бути розцінені як ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору.

Крім того, з аналізу розписки відповідача від 14.06.2012р. вбачається, що предметом продажу є домоволодіння АДРЕСА_1, у той же час відповідачу належить лише квартира АДРЕСА_1. Таким чином, суд доходить до висновку, що сторони не досягли згоди щодо істотних умов договолру, а смае щодо предмету продажу.

За правилом, встановленим ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже надання договору купівлі-продажу нотаріальної форми грунтується на законі.

Згідно з частиною 3 статті 640 Цивільного кодексу України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державной реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Тому законодавець відрізняє договори, які підлягають нотаріальному посвідченню від договорів, які підлягають державній реєстрації та договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державної реєстрації.

Проте, як вбачається з конкретного змісту частини 2 статті 220 Цивільного кодексу України, вказана норма матеріального закону передбачає можливість визнання дійсними тільки договорів, які підлягають лише нотаріальному посвідченню, і не передбачає можливість визнання дійсними договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Зважаюче на таке, законодавче закріплення судового захисту цивільних прав та інтересів таким способом, як визнання дійсними договорів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації відсутнє.

В той же час, відповідно до положення частини 2 статті 55 Закону України»Про нотаріат», частині 2 статті 182 Цивільного кодексу України правочин щодо нерухомості підлягають саме нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Однією з підстав позову була неможливість нотаріального посвідчення правочину. Проте, як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін у судовому засіданні, відповідач не заперечує проти позову і повністю його визнає, а відомості щодо відмови нотаріуса в посвідченні правочину та оскарженні його дій відсутні. Все це свідчить про відсутність спору між сторонами.

Відсутність у відповідача праовустановлюючих документів на об»єкт нерухомотсі, який змінив свій тип на домоволодіння садибного типу, не може бути підставою для визнання догоовору дійсним та визання за позивачем права власності.

Проте, правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо він за вимогами закону підлягає такій реєстрації, не є вчиненим і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків.

У зв'язку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. За таких обставин вбачається, що договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, оформлений у простій письмовій формі в силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України не є вчиненим, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відповідно відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Ст. 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на вказані встановлені обставини та правові норми, вимоги позивача не являються обгрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки не встановлені обставини, на підставі яких нотаріальне посвідчення договору може бути компенсоване рішенням суду.

Мотивуючи свою відмову у задоволенні позову суд бере до уваги Постанову Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 06 листопада 2009 року відповідно до п.14 якої вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом Україниу рішення №6-162цс12, № 6-49цс13.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, ст.ст. 182, 204, 210, 220, 328, 640, 657 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 174, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору нотаріально посвідченим, визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий: