АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 2 березня 2015 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3, третя особа - Святошинський РВ ГУ ДМС України в м. Києві, про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) за реєстровим № 1279 від 29 вересня 2011 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Івановим П.Ю., є власником квартири АДРЕСА_1, придбавши її з прилюдних торгів. Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2013 року про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення, яке виконувалося в примусовому порядку, відповідача було виселено із зазначеної квартири, однак вона залишається перебувати зареєстрованою у ній, чим порушує права позивача як власника нерухомого майна. У зв'язку з викладеним, з метою зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку у спірній квартирі, ОСОБА_2 просив визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 2 березня 2015 року позов задоволено повністю. Визнано відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересахОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати.

_________________________________________________________

Справа № 759/13052/14-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/5708/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Морозов М.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

Апелянт, зокрема, посилається на ті обставини, що ОСОБА_3 не створює ОСОБА_2 жодних перешкод у користуванні його майном, оскільки має всі законні права користуватися квартирою, в якій зареєстрована. Також зазначає, що в суді вже розглядалася справа між тими самими сторонами про той самий предмет спору.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Також звернувся до суду з клопотаннями про зупинення апеляційного провадження у справі у зв'язку із розглядом Святошинським районним судом м. Києва справи за позовом ОСОБА_3 до ВАТ «Банк Енергія», приватного нотаріуса КМНО Щадко О.І. про визнання недійсним виконавчого напису нотаріуса.

З урахуванням того, що вимоги за зазначеними позовами не є взаємопов'язаними і не виникає неможливості розгляду даної справи про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, до вирішення справи про визнання недійсним виконавчого напису нотаріуса, зважаючи на ту обставину, що зупинення провадження у справі призведе до затягування її розгляду, судом апеляційної інстанції у задоволенні зазначеного клопотання відмовлено.

ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_9 у задоволенні апеляційної скарги просили відмовити, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 2 березня 2015 року залишити без змін.

Від начальника Святошинського РВ ГУ ДМС України в м. Києві на адресу суду надійшла заява, в якій він просить розглядати справу без участі його представника.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її задоволення виходячи з таких підстав.

Під час розгляду справи судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 на прилюдних торгах (аукціоні) і він є її власником, що, в свою чергу, підтверджується свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) від 29 вересня 2011 року, зареєстрованим за № 1279 приватним нотаріусом Івановим П.Ю. (а.с. 4-6).

Відповідно до акту ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 12 вересня 2013 року, у зв'язку з невиконанням в добровільному порядку вказаного рішення суду, ОСОБА_3 було в примусовому порядку виселено із зазначеної квартири (а.с. 8).

Разом з тим, згідно з відомостями довідки форми № 3, виданої ОК «ЖБК «Жовтень», відповідач залишається зареєстрованою у вказаній квартирі, переставши бути її власником (а.с. 7).

Задовольняючи позов та визнаючи ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку, що відповідач, яка втратила право власності на спірну квартиру, залишаючись зареєстрованою у ній, створює перешкоди позивачу у реалізації права власності на належну йому квартиру.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтями 317, 319 ЦК України встановлено, що саме власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в межах іншого провадження звертався до суду за захистом свого права власності з позовом до ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації місця проживання. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2013 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 задоволено частково, виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1. У задоволенні вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відмовлено та роз'яснено, що питання зняття з реєстрації належить до компетенції органів Державної міграційної служби України.

При цьому колегія суддів звертає увагу на такі обставини.

Згідно з положеннями ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку лише внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (стаття 72).

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави (ст. 71 або ст. 107 ЖК).

Статтею 71 ЖК Української РСР передбачені строки збереження за особами житлового приміщення при їх тимчасовій відсутності.

Водночас, положеннями статті 107 ЖК Української РСР закріплено норму, за якою особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Разом з тим, при зверненні до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач не посилався на жодну з цих підстав, вказуючи лише на ту обставину, що реєстрація місця проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі є перешкодою для реалізації ним свого права власності на це житло.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на наступному.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про виселення.

Отже, обов'язок Святошинського РВ ГУ ДМС України в м. Києві зняти з реєстрації ОСОБА_3 на підставі рішення суду від 19 березня 2013 року про виселення встановлений на законодавчому рівні та не потребує додаткового підтвердження у судовому порядку.

Крім того, позивачем в порушення встановленого статтею 60 ЦПК України обов'язку довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що факт реєстрації відповідача у належній йому квартирі створює перешкоди у реалізації його права власності.

Наведене свідчить про те, що законні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відсутні.

На викладені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку по суті спору.

Таким чином, рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 2 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : І.М. Вербова

Судді : Г.М. Кирилюк

М.М. Панченко