У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № DNН4КР95570080 від 02 липня 2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 3 213 грн 59 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 липня 2007 року.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) складає між ним та позивачем договір.

У порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував та станом на 04 січня 2013 року має заборгованість у розмірі 33 210 грн 63 коп., яка складається з наступного: 2 528 грн 83 коп. - заборгованість за кредитом; 10 922 грн 45 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 17 701 грн 70 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 557 грн 65 коп. - штраф (процентна складова).

У зв'язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 33 210 грн 63 коп. та судові витрати у сумі 332 грн 11 коп.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 липня 2006 року у розмірі 33 210 грн 63 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього.

З такими висновками судів погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 02 липня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 укладено договір № DNН4КР95570080, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 3 213 грн 59 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 липня 2007 року (а. с. 4, 9-16).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 умов кредитного договору, станом на 04 січня 2013 року відповідач має заборгованість у сумі 33 210 грн 63 коп., яка складається з наступного: 2 528 грн 83 коп. - заборгованість за кредитом; 10 922 грн 45 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 17 701 грн 70 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 557 грн 65 коп. - штраф (процентна складова) (а. с. 3).

Таким чином висновок судів про неналежне виконання ОСОБА_3 кредитного зобов'язання та існування заборгованості є вірним.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суди, посилаючись на п. 5. 5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), виходили із того, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 10 років, тому з відповідача станом на 04 січня 2013 року підлягає стягненню заборгованість у сумі 33 210 грн 63 коп (а. с. 15).

При цьому не звернули уваги, що за правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, аналіз норм ст. 549 та ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

Як вбачається з розрахунку кредитної заборгованості, пеня, нарахована за несвоєчасне виконання умов кредитного договору за період з 21 грудня 2006 року по 04 січня 2013 року у сумі 17 701 грн. 70 коп. (а. с. 3).

Тобто суди, не врахували, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочена позовна давність в один рік, а 10 років - це є лише збільшена позовна давність (для звернення до суду), та помилково стягнули заборгованість по пені за період з 21 грудня 2006 року по 04 січня 2013 року.

Крім того, відповідно до п. 5. 5 Умов термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 10 років.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Наявна у матеріалах справи копія Умов надання споживчого кредиту не містить дати їх затвердження, терміну дії та справжність її суддею не засвідчена, тому не є належним доказом досягнення між сторонами домовленості про збільшення строку позовної давності.

Таким чином судами у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не враховані норми матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 26 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта