Справа №534/276/15-ц
№ 2/534/260/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді при секретарі Крикливого В.В. Клімової С.І.
з участю: позивачки ОСОБА_3
представника відповідачаОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Комсомольську справу за цивільним позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Комсомольської міської ради Полтавської області, ОСОБА_5 та Комсомольської міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із згаданим позовом до виконавчого комітету Комсомольської міської ради, в якому прохає визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що у період з 21 серпня 1967 року по 23 січня 1991 року вона та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі. В період з травня 1995 року по 02 березня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_2, яка перебувала у комунальній власності.

В 1997 році ОСОБА_3 звернулася до із цивільним позовом про зміну договору найму жилого приміщення. На виконання досягнутої домовленості (мирової угоди) ОСОБА_3 передала ОСОБА_6 грошову компенсацію в розмірі 3000 грн. (еквівалент 1500 доларів США), після чого провадження по згаданій справі було закрито за заявою ОСОБА_3

Як пояснила в судовому засіданні позивачка ОСОБА_3, між нею та ОСОБА_6 було досягнуто усної домовленості про те, що за вказані кошти останній придбає собі квартиру, яку після смерті залишить дочці ОСОБА_7 Але взятих на себе зобов'язань він не дотримався, тому позивачка ОСОБА_3 вважає себе власником цієї квартири, так як її було придбано за її кошти.

Ухвалами суду від 31 березня 2015 року та 14 квітня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_5 та Комсомольську міську раду Полтавської області відповідно (а.с.36,52).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 наполягала на своїх вимогах з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість.

Будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, співвідповідач ОСОБА_5, представник виконавчого комітету Комсомольської міської ради та представник Комсомольської міської ради до залу суду не з'явилися.

Дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 21 серпня 1967 року (а.с.5). Згаданий шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом від 23 січня 1991 року (а.с.6).

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 1998 року закрито провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про зміну договору найму жилого приміщення з підстав відмови позивачки від позову у зв'язку із врегулюванням спору у добровільному порядку (а.с.75).

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, яку було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 1998 року (а.с.24).

Згідно свідоцтва про смерть від 23 квітня 2013 року ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 13 вересня 2000 року склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, а також все те, що належатиме йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_5 (а.с.14).

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 лютого 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 березня 2015 року, ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 від 13 вересня 2000 року (а.с.32,43).

Згаданими судовими рішеннями встановлено, що після смерті ОСОБА_6 спадщину за заповітом прийняла відповідачка ОСОБА_5

Розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими з наступних підстав.

Так, приймаючи до уваги посилання позивачки на передачу ОСОБА_6 коштів для придбання спірної квартири, при вирішенні цього спору слід керуватися нормами Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), якими регулювались відносини громадян між собою на той час.

Відповідно до п.2 ст.44 ЦК України (в редакції 1963 року), угоди громадян між собою на суму понад 100 карбованців, за винятком угод зазначених у ст.43 цього Кодексу та інших угод, передбачених законодавством, повинні укладатись у письмовій формі. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Стаття 46 ЦК України (в редакції 1963 року) визначає, що недодержання простої письмової форми, що вимагається законом у відповідності до ст.44 цього Кодексу, позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угод з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу.

Згідно 227 ЦК України (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

З урахуванням положень статей 44, 46 ЦК України (в редакції 1963 року) суд приходить до висновку про те, що надані позивачкою копії розписки про отримання ОСОБА_6 у борг 3000 грн. та копії його заяви про надання згоди на випису з АДРЕСА_2, не є належним доказом укладення в 1998 році угоди про майбутню передачу (заповіту) спірної квартири ОСОБА_7 або права власності на спірну квартиру самої позивачки чи прийняття ОСОБА_6 на себе будь-якого зобов'язання перед третіми особами щодо майбутнього розпорядження своїм майном (а.с.11,12).

За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) форми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання тим чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним Кодексом.

Таким чином, до наведених правовідносин, що виникли з приводу спірної квартири, підлягають застосуванню норми КпШС України 1969 року, які діяли станом на момент придбання квартири - 26 лютого 1998 року (а.с.24).

З огляду на викладене, не заслуговують на уваги доводи позивачки про те, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти колишнього подружжя, тому вона є власником або співвласником цього майна, так як на підтвердження згаданої обставини належних та допустимих доказів суду не надано.

Як встановлено судом спірну квартиру придбано ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 1998 року (а.с.24), тобто після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, тому, у розумінні статті 22 КЗпШ України, її посилання на те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя суд вважає хибними і не приймає до уваги.

Твердження позивачки про те, що спірну квартиру було придбано після розірвання шлюбу але у період проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_6 однією сім'єю належними та допустимими доказами не підтверджуються і значення для вирішення цього спору не мають, так як ст.74 СК України, яка регулює правовий статус майна, придбаного особами, які не перебувають у шлюбі, але проживають однією сім'єю, до згаданих правовідносин застосованою бути не може.

Посилання позивачки, які вона підтвердила письмовими доказами, на те, що після смерті ОСОБА_6 вона передала спірну квартиру у тимчасове користування третім особам (а.с.29,74) є підтвердженням лише факту безпідставного використання нею чужого майна і не може бути підставою для задоволення позову, як на цьому наполягала ОСОБА_3 в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Питання про судові витрати підлягає вирішенню у відповідності до 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року) ст.22 КЗпШ України, ст.213 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається через Комсомольський міський суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис В.В. Крикливий

З оригіналом вірно.

Суддя В.В. Крикливий