АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/119/15-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/932/К/15 інстанції - Патинка А.Г.
Категорія 23 (1) Доповідач - Савіна Г.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Митрофанової Л.В., Чорнобука В.І.,

при секретарі - Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє від імені ОСОБА_3, на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове", третя особа - Відділ Держемагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, про розірвання договору оренди землі, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Степове" (далі - ТОВ "Степове") про розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 17 лютого 2005 року, є власником земельної ділянки площею 7,92 га., розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

03 травня 2012 року між нею та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки строком на 5 років, умовами якого передбачено, що орендна плата за користування земельною ділянкою вноситься до 31 грудня кожного року протягом всього строку оренди у розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на перше січня кожного року.

Останні два роки відповідач невчасно сплачує їй орендну плату, тому, посилаючись на затримку сплати орендної плати за останні два роки, як на систематичний характер порушення ст.ст. 24, 25 Закону України "Про оренду землі" та п. "д" ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України, норми Конвенції про захист прав та свобод людини від 20.03.1952 р., в частині мирного володіння своїм майном, уточнивши у березні 2015 року позовні вимоги, просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки укладений 03 травня 2012 року між нею та ТОВ "Степове" та стягнути на її користь судові витрати в сумі 487,20 грн.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні її позовних вимог про розірвання договору оренди. Вимоги про стягнення судових витрат задоволені частково та стягнуто на її користь судові витрати в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення частини судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Зокрема, апелянт посилається на те, що станом на момент звернення ОСОБА_3 до суду з позовом у ТОВ "Степове" була заборгованість по орендній платі, яку вони сплатили під час розгляду справи, тому позивач зменшила позовні вимоги. У зв'язку з тим, що протягом 2013 та 2014 року двічі мало місце несплати відповідачем орендної плати позивачу, вона змушена була у 2014 та 2015 роках звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача орендної плати за землю, що, на думку апелянта, підпадає під дію п. "д" ч.1 ст.141 ЗК України, який передбачає розірвання договору оренди земельної ділянки у разі систематичної несплати орендної плати. Судом першої інстанції не було досліджено питання системної несплати відповідачем орендної плати позивачу. Несвоєчасною виплатою орендної плати відповідачем завдано ОСОБА_3 істотної шкоди, оскільки вона не могла задовольнити свої матеріальні потреби.

Крім того, судом невірно застосовано норми ст.611 ЦК України та помилково зазначено про те, що договором оренди земельної ділянки передбачене стягнення пені за порушення грошового зобов'язання і саме це унеможливлює застосування п.1ч.1 ст. 611 ЦК України, який передбачає розірвання договору, оскільки пеня є додатковою фінансовою санкцією, яка по своїй природі не може перешкоджати розірванню договору.

Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції невірно трактує поняття "системна несплата", оскільки, як вбачається з оскаржуваного рішення суду, для визнання несплати орендної плати систематичною, необхідна її несплата протягом двох або більше років, однак, при цьому суд не взяв до уваги, що позивач звертається до суду з аналогічними вимогами вже другий рік поспіль. Отже, судом, на думку апелянта, неправильно застосовано п. "д" статті 141 Земельного кодексу України, порушено ст.41 Конституції України, ст.1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав та свобод людини від 20.03.1952 року та не взято до уваги правові висновки Верховного суду України, висловлені у Постанові від 25.06.2011 року по справі 6-17цс11, та висновки Верховного суду України від 01.03.2013 року, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України за ІІ півріччя 2012 року, які на підставі ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Як на підставу для скасування рішення та задоволення позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 посилається на те, що відповідач не заперечує суттєву затримку сплати орендної плати за 2013 рік - 5 місяців, сплату орендної плати за 2014 рік у лютому 2015 року.

Несвоєчасна виплата орендної плати, на думку представника позивача, є істотним порушенням умов договору оренди і ЗУ "Про оренду землі", що є підставою для дострокового розірвання договору оренди.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції допущено численні порушення норм процесуального права, а саме: не повідомлено її про результат розгляду зауважень на журнал судового засідання, оголошення лише прохальної частини уточненої позовної заяви, не вирішення можливості розгляду справи без нез'явившихся осіб та інше.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 7,92 га., розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

03 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ "Степове" було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 5 років, який зареєстрований у відділі Держкомзему в Софіївському районі 31 липня 2012 року № запису 01748.

Орендна плата складає у грошовому виразі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, за який нараховується орендна плата, що відповідає 8110,19 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується Орендарем до відповідно бюджету, згідно з чинним законодавством України. Орендна плата виплачується орендарем до 31 грудня кожного року дії Договору оренди (п.4.4 Договору оренди земельної ділянки).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач у встановлений строк не сплатив їй орендну плату за 2013 рік та 2014 рік, що, на її думку, є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди від 03 травня 2012 року є дійсним, строк його дії не закінчився, порушення умов договору, які відповідно до п. 12.4 договору оренди землі, могли б стати підставою для розірвання договору судом, представником позивача не надано, систематичну невиплату орендної плати відповідачем, представником позивача не доведена, і оскільки мала місце лише затримка виплати орендної плати за відповідні періоди, за що по умовах договору передбачена матеріальна відповідальність, дійшов висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеної між сторонами, так як відсутня саме систематична несплата орендної плати ТОВ "Степове" орендодавцю.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 2 ст.651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 2 зазначеного Закону передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що розірвання договору оренди землі можливе лише у разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Разом з тим, вказані вище норми та правова позиція Верховного Суду України пов'язують підставу розірвання договору оренди земельної ділянки лише з систематичною несплатою орендної плати, а не з затримкою у виплаті.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 4.1 Договору обумовлено, що орендна плата сплачується орендарем у грошовій або натуральній формі сільськогосподарської продукції. Орендна плата складає у грошовому виразі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, за який нараховується орендна плата, що відповідає 8110,19 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується Орендарем до відповідно бюджету, згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до п.4.4 Договору, орендна плата виплачується орендарем до 31 грудня кожного року дії Договору оренди.

Пунктом 9.4 договору оренди встановлено обов'язки орендаря земельної ділянки, зокрема, своєчасно сплачувати орендну плату.

Згідно п.4.7 договору оренди земельної ділянки від 03.05.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем, у разі не внесення орендної плати в строки, визначені чинним договором, стягується пеня у розмірі 0,01% від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 06 січня 2015 року відповідачем ТОВ "Степове" не було виплачено позивачу ОСОБА_3 орендну плату за 2014 рік, у зв'язку з чим, її представником ОСОБА_2 06.01.2015 року, 17.01.2015 року та 31.01.2015 року на адресу ТОВ "Степове" було направлено відповідні претензії (а.с. 12, 15, 49).

Згідно довідки ТОВ "Степове" № 44 від 23.02.2015 року позивачу ОСОБА_3 за 2014 рік згідно договору оренди земельної ділянки від 03 травня 2012 року станом на 23.02.2015 року проведено такі розрахунки: нараховано орендної плати 8110,19 грн., утримано прибутковий податок у сумі 1216,53 грн., видано 6893,66 грн. (а.с.62)

Відповідно до відомості виплати паїв ТОВ "Степове" № 4563 від 18.02.2015 року ОСОБА_3 отримала виплату у сумі 6893,66 грн. (а.с. 73).

Згідно відомості виплати паїв № 3219 від 06.08.2014 року ОСОБА_3 отримала 6893,66 грн. (а.с. 74).

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2014 року, залишенним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року встановлено, що орендна плата за 2013 рік виплачена ОСОБА_3 06 серпня 2014 року (а.с. 57-61).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів систематичної несплати їй відповідачем орендної плати згідно договору оренди земельної ділянки. Натомість, вищенаведеними довідками та відомостями про виплату позивачу орендної плати за 2013-2014 роки підтверджено, що відповідач ТОВ "Степове" у повному обсязі сплатив ОСОБА_3 орендну плату за договором від 03.05.2012 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання договору оренди від 03.05.2012 року з підстав, наведених позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_3 у ТОВ "Степове" була заборгованість по орендній платі, яку вони сплатили під час розгляду справи, та відносно того, що несвоєчасною виплатою орендної плати відповідачем завдано ОСОБА_3 істотної шкоди, оскільки вона не могла задовольнити свої матеріальні потреби, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки не є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що протягом 2013 та 2014 року двічі мало місце несплати відповідачем орендної плати позивачу, у зв'язку з чим вона змушена була у 2014 та 2015 роках звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача орендної плати за землю, що підпадає під дію п. "д" ч.1 ст.141 ЗК України, який передбачає розірвання договору оренди земельної ділянки у разі систематичної несплати орендної плати, не беруться до уваги колегією суддів, так як позивачем та її представником не надано належних та допустимих доказів систематичної несплати орендної плати.

Також не можуть бути взяті до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено питання системної несплати відповідачем орендної плати позивачу, оскільки спростовуються матеріалами справи та наявними у ній доказами, а саме: довідками та відомостями про виплату ТОВ "Степове" позивачу орендної плати згідно договору від 03.05.2012 року.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є посилання апелянта на те, що судом невірного застосовано норми ст.611 ЦК України та помилково зазначено про те, що договором оренди земельної ділянки передбачене стягнення пені за порушення грошового зобов'язання і саме це унеможливлює застосування п.1ч.1 ст. 611 ЦК України, який передбачає розірвання договору, оскільки пеня є додатковою фінансовою санкцією, яка по своїй природі не може перешкоджати розірванню договору, так як п. 4.7 договору оренди від 01.02.2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем, дійсно передбачено у разі не внесення орендної плати в строки, обумовлені договором, стягнення пені у розмірі 0,01% від несплаченої суми. Згідно п.4.7 договору оренди земельної ділянки, затримка у виплаті орендної плати не є підставою для розірвання договору оренди. Крім того, договором оренди земельної ділянки від 03.05.2012 року, укладеним між позивачем та відповідачем, не передбачено такої підстави для розірвання договору, як систематична затримка виплати орендної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно трактує поняття "системна несплата", отже неправильно застосовано п. "д" статті 141 Земельного кодексу України, порушено ст.41 Конституції України, ст.1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав та свобод людини від 20.03.1952 року та не взято до уваги правові висновки Верховного суду України, висловлені у Постанові від 25.06.2011 року по справі 6-17цс11, та висновки Верховного суду України від 01.03.2013 року, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України за ІІ півріччя 2012 року, які на підставі ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Суд першої інстанції у повній мірі дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та при вирішенні спору вірно застосував п. "д" статті 141 Земельного кодексу України.

На думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечує суттєву затримку сплати орендної плати за 2013 рік - 8 місяців, сплату орендної плати за 2014 рік у лютому 2015 року, та на те, що несвоєчасна виплата орендної плати є істотним порушенням умов договору оренди і ЗУ "Про оренду землі", що є підставою для дострокового розірвання договору оренди, оскільки п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України та правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року № 6-146цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, пов'язують підставу розірвання договору оренди земельної ділянки лише з систематичною несплатою орендної плати, а не з затримкою у виплаті.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються порушення судом процесуальних норм (не повідомлено її про результат розгляду зауважень на журнал судового засідання, оголошення лише прохальної частини уточненої позовної заяви, не вирішення можливості розгляду справи без нез'явившихся осіб), також не можуть бути підставою для скасування рішення суду з огляду на положення ч. 3 ст. 309 ЦПК України.

Також не беруться до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що у рішенні суду безпідставно зазначено про те, що позивачем не надано доказів підстав для розірвання спірного договору оренди, не дано належної оцінки доказам позивача та необґрунтовано визнано належним доказом сплати відповідачем орендної плати позивачу довідки ТОВ "Степове", яка не містить належних реквізитів, оскільки відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тобто вищенаведені посилання представника позивача зводяться до переоцінки доказів та незгоди по їх оцінці судом першої інстанції.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є посилання в апеляційній скарзі на те, що не даючи змоги представнику позивача ставити питання представнику відповідача, судом першої інстанції було порушено засади змагальності сторін, оскільки суд першої інстанції розглянув справу відповідно до вимог ЦПК України, не допустивши при цьому порушень ст.10 ЦПК України.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на її користь судового збору, суд першої інстанції виходив з необхідності стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., які ОСОБА_3 понесла за вимогу стягнути з відповідача невиплачену суму орендної плати, а відповідач виплатив орендну плату тільки після звернення позивача до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача.

Аналогічні положення містить п.38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах".

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_3 сплатила судовий збір у сумі 487,20 грн. за позовні вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі та розірвання договору оренди.

У зв'язку з тим, що відповідачем ТОВ "Степове" під час розгляду справи було виплачено позивачу заборгованість по орендній платі за 2014 рік за договором від 03.05.2012 року, 03.03.2015 року представник позивача звернулася до суду із заявою про зменшення позовних вимог та відмову від вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі.

Однак, у зв'язку з тим, що судом першої інстанції відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору оренди, з урахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн. за позовну вимогу про стягнення заборгованості по орендній платі, від якої вона відмовилася у зв'язку з задоволенням її відповідачем після пред'явлення позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін на підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє від імені ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Г.О.Савіна

Судді: Л.В.Митрофанова

В.І.Чорнобук