У Х В А Л А

6 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Григор'євої Л.І.,

Лященко Н.П., Сеніна Ю.Л.,-

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визначення порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою,

встановила:

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27 січня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2014 року, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2014 року скасовано, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 27 січня 2014 року залишено в силі.

У червні 2015 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 липня 2014 року з підстав пункту 1 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статті 367 ЦК України.

Для прикладу неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, заявник додає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, від 13 травня 2015 року, від 29 травня 2012 року від 2 листопада 2011 року, від 14 вересня 2011 року, від 11 лютого 2013 року, від 25 червня 2014 року, від 26 лютого 2014 року, від 18 грудня 2013 року, від 26 лютого 2014року та від 9 жовтня 2013 року, в яких на його думку, зазначена норма права застосована по-іншому.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якої подано заяву, касаційний суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про визначення порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою, погодившись з висновком суду першої інстанції про задоволення позову про поділ будинку на підставі статті 367 ЦК України, виходив з того, що поділ спірного будинку та припинення права спільної часткової власності на нього здійснено відповідно до цієї норми та встановлених обставин. Суд також вважав правильним встановлення порядку користування земельною ділянкою, який не перешкоджає сторонам використовувати їхні земельні ділянки для обслуговування належних їм частин будинку.

У той самий час Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалах в інших справах, зокрема:

- від 24 грудня 2014 року, залишаючи без змін рішення апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, про поділ будинку виходив із відсутності дозволу виконавчого комітету місцевої ради на здійснення переобладнання та прибудови до житлового будинку, та вважав, що позовні вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою є похідними від вимог про поділ будинку;

- від 13 травня 2015 року, погодившись з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, про поділ будинку виходив з того, що єдиний варіант поділу житлового будинку за висновком експертизи передбачає значні переобладнання та перепланування у будинку, дозвіл на які органом влади відповідно до вимог статті 152 ЖК Української РСР не надано, що перешкоджає задоволенню позову;

- від 29 травня 2012 року, погодившись з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову, суд дійшов висновку про те, що поділ будинку, припинення права спільної часткової власності на нього, визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно часток у праві власності на будинок, який не перешкоджає сторонам використовувати їхні земельні ділянки за призначенням, здійснено відповідно до вимог статті 367 ЦК України та встановлених обставин;

- від 2 листопада 2011 року, погодившись з висновком апеляційного суду про часткове задоволення позовних вимог про поділ будинку суд, посилаючись на частини 1, 3 статті 358 ЦК України, виходив з того, що сторони, як співвласники житлового будинку, здійснюють право спільної часткової власності за спільною згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності;

- від 14 вересня 2011 року, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, виходив з того, що право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене частиною статті 358 ЦК України;

- від 11 лютого 2013 року, погоджуючись з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, виходив з того, що встановлення судом першої інстанції порядку користування квартирою, яка належить двом співвласникам на праві спільної часткової власності, порушує права одного із них, оскільки на одного співвласника буде припадати більше площі, ніж належить йому на праві власності;

- від 25 червня 2014 року, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою, виходив з того, що порядок користування спірною квартирою, запропонований позивачем, який змінює баланс часток кожного із співвласників у праві власності, порушує майнові права відповідачів;

- від 26 лютого 2014 року (справи № 6-47728св 13 та № 6-50756св13), скасовуючи рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову та передаючи справу на новий розгляд, виходив з того, що позивач просив визначити порядок користування квартирою, а про виділ в натурі своєї частки у праві власності на квартиру та виплату компенсації в рахунок її вартості вимог не заявляв;

- від 18 грудня 2013 року, скасовуючи рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову та передаючи справу на новий розгляд, виходив з того, що суд не уточнив предмет позову, не перевірив наявність обставин, якими обґрунтовувались позовні вимоги, не вирішив, чи підлягає позов задоволенню з підстав, які зазначені в ньому, та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову;

- від 9 жовтня 2013 року, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позовних вимог та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що суди не встановили фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Порівняння зазначеного судового рішення із судовими рішеннями, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визначення порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Григор'єва

Н.П. Лященко

Ю.Л. Сенін