У Х В А Л А

2 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

суддів:Яреми А.Г., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 жовтня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 3 листопада 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація, про надання дозволу на оформлення віз та надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що від шлюбу з ОСОБА_4 мають малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона має можливість виїжджати з сином за кордон з метою відпочинку, оздоровлення та розвитку його здібностей.

Оскільки відповідач чинить перешкоди у виїзді їй з дитиною за кордон, ОСОБА_5 просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Федеративної Республіки Німеччини, Турецької Республіки та Об'єднаних Арабських Еміратів, оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон малолітньої дитини у її супроводі, але без згоди та супроводу батька - ОСОБА_4, терміном на три роки, а також надати дозвіл на отримання віз Федеративної Республіки Німеччини та Об'єднаних Арабських Еміратів для дитини, без згоди батька - ОСОБА_4

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 3 листопада 2014 року, позов ОСОБА_5 задоволено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, вказані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судового рішення порушується питання про скасування зазначених судових рішень у справі й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, зокрема, статей 141, 153, 157 СК України, статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на постановлені у касаційному порядку ухвали Верховного Суду України:

від 21 липня 2010 року у справі за позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон;

від 9 лютого 2011 року у справі за позовом про визнання права на тимчасові виїзди за межі території України разом із неповнолітніми дітьми, зобов'язання не чинити перешкод в оформленні проїзних документів та у тимчасових виїздах дітей за межі території України,

а також на ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 29 січня 2015 року, щодо якої подана заява про перегляд, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову, які виходили із того, що в інтересах малолітньої дитини наявні підстави та умови для надання позивачці (матері) дозволу на тимчасовий виїзд та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за кордон у визначені країни, з визначеною метою, без згоди та супроводу відповідача (батька), котрий чинить перешкоди у такому виїзді. При цьому суд зобов'язав позивачку повернути дитину в Україну по завершенню визначеного судом тимчасового терміну перебування за кордоном.

Натомість у наданих як приклади ухвалах:

від 21 липня 2010 року, суд касаційної інстанції скасував судові рішення попередніх інстанцій про задоволення позову та передав справу на новий розгляд з тих підстав, що суди належним чином не перевірили доводів відповідача щодо неможливості надати дозвіл на виїзд дитини безпосередньо до Ізраїлю, де існує реальна небезпека життю та здоров'ю дитини. Крім того, надання дозволу на неодноразові виїзди дитини без згоди батька за кордон до досягнення нею повноліття фактично є позбавленням батька права займатись вихованням дитини.

від 9 лютого 2011 року, суд касаційної інстанції скасував судові рішення попередніх інстанцій та передав справу на новий розгляд, виходячи зокрема із того, що суд, ухваливши рішення про зобов'язання відповідачки не чинити перешкод в оформленні проїзних документів та у тимчасових виїздах неповнолітніх дітей за кордон, не врахував положень статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за змістом якої питання про виїзд неповнолітнього за кордон, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строк та мету виїзду, однак судом ці питання не з'ясовані.

від 23 жовтня 2013 року, суд касаційної інстанції скасував судові рішення попередніх інстанцій в частині задоволення позову про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька та передав справу в цій частині на новий розгляд, виходячи із того, що суди належним чином не перевірили доводів відповідача щодо необхідності зазначення в рішенні суду терміну вивезення дитини за кордон та країни, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька, не визначилися з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька без обмеження будь-яким терміном та без зазначення країни, в яку дозволяється виїзд дитини. Надання дозволу на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення шістнадцятирічного віку та без згоди батька фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

Порівняння змісту указаних для прикладу судових рішень зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Голосіївська районна у м. Києві державна адміністрація, про надання дозволу на оформлення віз та надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 жовтня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 3 листопада 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:А.Г. Ярема Н.П. Лященко Л.І. Охрімчук