Справа № 462/788/14 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/696/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Струс Л.Б., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Бадівської О.О.

та з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 липня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, -

встановила:

30.01.2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, який укладений 16.09.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паламар Р.В., зареєстрований в реєстрі № 922; визнати право власності ОСОБА_4 на ? частину зазначеної квартири. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.12. 2004 року ОСОБА_7 під час перебування з нею у зареєстрованому шлюбі було придбано спірну квартиру. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.05.2008 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 і визнано ОСОБА_5 покупцем спірної квартири. 16.09.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого право власності на спірну квартиру набув ОСОБА_2 19.02.2009 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15.05.2008 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, та у подальшому рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17.03.2011 року, залишеним без змін у цій частині рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.10.2011 року, у позові ОСОБА_5 відмовлено за безпідставністю вимог. Просила визнати недійсним на підставі ч.3 ст. 215 ЦК України договір купівлі-продажу спірної квартири, яка придбана ОСОБА_7 під час перебування із позивачкою у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскаржуваним рішенням суду у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 Просить рішення суду скасувати, покликаючись на його незаконність, оскільки таке постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Зазначає, що вона була протиправно позбавлена права власності на квартиру, оскільки рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.05.2008 року право власності незаконно перейшло до ОСОБА_5 Вказане рішення в подальшому було скасоване 19.02.2009 року. Тому вважає, що ОСОБА_5 не вправі був відчужувати спірну квартиру відповідачеві.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Відповідно до ст.11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Районним судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.09.2004 року по 06.03.2007 року.

ОСОБА_7С 14.12.2004 року, тобто під час перебування у шлюбі з позивачкою, на підставі договору купівлі-продажу квартири набув право власності на квартиру № АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.05.2008 року визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який укладено 14.12.2004 року, в частині зазначення покупця, визначено покупцем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8.

Зазначене рішення ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 19.02.2009 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 16.09.2008 року, ОСОБА_5 (продавець) передав у власність ОСОБА_2 ( покупець) квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11-12). Квартира складається з 2 житлових кімнат та кухні, загальною площею 49,8 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивачем не наведено підстав для визнання вищезазначеного договору купівлі-продажу недійсним, а також вимог до відповідача про витребування майна позивач не заявляла.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Із змісту позовної вбачається, що позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, який був укладений 16.09.2008 року, покликаючись на ч.3 ст. 215 ЦК України, яка регламентує недійсність правочину із застосуванням наслідків передбачених ст. 216 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним.

Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 215, ч.1 ст. 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, відповідно до ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_5 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 неправомірно, оскільки правомірність набуття права власності на спірну квартиру судом не встановлена, а рішення, яким визнано за ним право власності на вказану квартиру судом апеляційної інстанції скасоване, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. У подальшому у даній справі рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 березня 2011 року, залишеним без змін у цій частині рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.10.2011 року, у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 14.12.2004 року відмовлено (а.с.40-43).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 набув право власності на спірну квартиру неправомірно, а відтак не мав правових підстав для її відчуження, оскільки із скасуванням рішення суду, за яким він став власником спірного майна, втрачаються ті правові наслідки, які з цього випливають.

Разом з тим, реалізація права на судовий захист невід"ємно пов"язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Згідно із ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний правочин було укладено 16.09.2008 року, про що позивачці відомо з 2008 року, що визнав її представник у судовому засіданні. А до суду з позовом ОСОБА_4 звернулася лише 30.01.2014 року, причини пропущення позовної давності не зазначила.

09.07.2014 року, тобто до винесення судом рішення, відповідачем подана суду заява про застосування судом позовної давності (а.с.44-45).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за спливом позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення або його зміни є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити за спливом позовної давності.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317, ст. 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відмовити за спливом позовної давності.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий М.М.Шандра

Судді: Л.Б.Струс

Н.Л.Шумська